Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. 11. Regina seadis praegu mõrSja pakse palmikuid korrale ja andis neile haleduste muisu. Hoolega lautaS ta pika, hiilgama loori nende peale ja kinnitas lõhnama orangi ja mirti pärja selle külge) häkitselt hakkas ta kibedaste nutma ja taltfimata pisarad weereflwad üle põskede maha. „Melitta, kui iluS Sa oled," hüidis ta ägedalt, „nii ilus, et ma Sind kellegile ei annaks. Kuida julges see Wellenheim Sind ja Su ilu enesele pärida! Ükski mees ei ole Sinu wäärt!" „OH Regina, Sa teed Eberhardile ülekohut! Tema wõib kõige ülemat, kõige kõrgemat enesele pärida) tema on ju ka wäga ilus ja armastab mind nii hellaste!" „Melitta, Melitta, ütle kas see ei ole waest Sinu kaastundmus Eberhardi armastuse kohta, mis Sind temale sunnib minema? Ütle ruttu õigust, kaS Sina ka teda palamalt, õhkuwalt waõtatõrkumata mäega armastad?" „Ma annaksin iga silmapilk elu tema eest ära," koStis Melitta. Ukse pihta koputadi tasakeste ja üks wana mulatti*) naesterahvaS piStiS villase juuStelise pea ukse wahelt fisse. „Dinorah, tule sisse," hüidis Melitta, et ma Sind veel korra kõige Su armastamise ja hoolitsemise eest, mis Sa minu wäStu awaldastd, tänada wõin." oo," nuudsuS wanamoor. „KaS Sa mind oma käte peal ei ole kannud, kas Sa mind ei ole kaisutanud ja kiigutanud, kui ma magama ch tahtnud jäeda? Sa lkkilfid minule oma leina laulust ja jäid truilt minu juure, kui eit kurja palaviku kätte surri ja töised kõik hirmuga pelgu jooksivad; Sa jätsid oma päikese paiStelise isamaa minu pärast maha ja tulid siia wõerast, külma põhjamaa karedust kannatama, miS Sinul armas ei ole." Melitta kumardaS maha ja andis vanakesele südamlikult muisu. mu tasane kullerkupule!" nuudsuS mulatlane  ja pühkis punase siidi pearätiku nurgadega haleduse pisaraid silmist. „ Jumal ja tema pühad inglid olgu Sulle kaitsjaks ja lasku Sinule tuhatkordset õnne osaks saada! Sina oled selle väärt, Sa armaS piiga!" ja ta andis oma kasvandiku õrna kätele suud. „Millaski ei olnud Sa wana Dinorah waStu vali ega kuri, vaid ikka lahke ja tasane nagu ingel! Aga Sinust lahkumine, seda ma ei jõuua ärakanda, see murrab mu südame! Mikspärast pian mina siis mahajäema, mikspärast ma Sinuga kaasa ei või minna?" „Jsand Wellenheim ei saa ju seda lubama," ütles Regina pahaselt; aga Melitta ütles vaikselt vahele: mina ise palun Sind siia jäeda, kallis Dinorah; miS teeks minu isa ilma Sinuta? kes muu aitaks teda minu ärakautamise kahju kanda, kui Sina? Sina, kes teda paremine tunned, kui keegi muu; Sina võid temale surnust emast jutustada, piad teda trööstima, kui ta kurb on ja põetama, kui ta haigeks juhtub jäema; Sa tead, et ta ilma Sinuta läbi ei saa! Tõuta mulle, et Sina nüid tema eest niisama hoolt kannad, nagu Sa tänini minu eest hoolitsesid!" Dinorah lubaS liigend südamel kõik Melitta soovid taita ja jäi siis alleS rahulikumaks, kui Regina teda seega trööstis, et igat nooriku kirrja temale ette lubas lugeda. Waewalt oli Dinorah uksest wäljaS, kui teenija tüdruk sisse astuS ja küfiS, kaS Melitta valmis olla, sest isand Wellenheim soovida teda äraviia. Regina oli ennast akna najale tuetanud ja vahtis ikka tihedamaks minevat vihma. „Wihm mõrsjapärjas tähendab silmapisaraid," mõtleS ta ja otsata ahaStuS oma armsa Melitta parast, lendas ta vaimust läbi. Nüid oliwad tugevad mehe sammud kuulda, uks võeti kiireste lahti, Eberhard Wellenheim tuli sisse. Reginal oli vaheajal mahti teda terasemalt silmitseda; ta oli tõeste väga ilus meeS, aga vali joon tema palgel tunnistas kanget ja järeleandmata isetahtlikku kindlust. KarmeSte aStuS ta Melitta poole, kes temale jumiStadeS  vastu tõtas. „Mu laps, Sina lased meie wõeraid üleliiga kaua oodata, peaaegu pool tundi on juba säetud laulatamise ajast üle," ütleS ta kärsitult. „Anna andeks, Eberhard," paluS Melitta Srnaste, töise kätt oma südame kohta muljudes. „Ma jätsin oma neitsipõlwe Jumalaga, vana Dinorah, kes mul armsa ema asemel oli ja oma kalli Regina!" Kes see ,kallis siis on, vaest jälle mõni wana valvaja naene, kellest ma veel midagi ei teadnud?" küsis Eberhard pilgates. „Ei! Regina on minu ainukene kallim sõber, minust veel noorem; tema oli esimene minule ligistama, kui *) Kui Eüroopa mees ja Ameerika päris rahwast naesterahwas ehk wastalikel wiistl Eüroopa naesterahwas ja Ameerika mees paari heidawad, siis kutsutakse nende segawerd järeltulejad Mulattiks. meie isaga Indiast tagasi tulime, ja nii südamlikult, nagu meie lapsest saadik ühendatud olime, nii kindlaSte jäeme meie ka hiljemaS elus soojas südamlikus sõpruses ühendusesse." »Wäga tubli, kuulelik ilus mõte ja arupidamine,"  pilkas noormees halastamata edasi; „päris lapsik arvamine, aga võimata ära-täita." „KaS Teie ei võiks nii lahke olla ja minule äraseletada, mikSpärast see wöimata piaks olema?" küsis uhke, külm hea! ja kui Eberhard kohkudes ümberwaatis, stisis noor neiu tema kõrwal, kelle hiilgawad silmad ähvardaval olekul tema . otsa wahtisiwad. „AH, meie ei ole isikesti!" hüidiS Eberhard natuke kohkudes. „KaS mul ehk õnn on seda , kallist praegu enese ees näha?" „Teile olen ma ainult Regina Tessendorf," kostis noor neiu külmalt. Eberhard kumardas pilkawalt. „Tänan selle helde õpetuse eest! Teil on siis see aruldane julgus, edespidise  elu sees ikka weel endist sõprust edasi pidada? Õnnelik ilutsemine küll! Teie annate aga minule luba, et mina selle sõpruse edasikestmisele omalt poolt ühe kahtluse vahele panen?" Regina seisis uhkeste Eberhardi kõrwal. Uurides ja pikkamisi wahtis ta noortmeest pealaest, kuni jalatallani läbi, fiiS ütles ta rahuliku külmusega: „Nüid ma saan aru, et Teil südame waranduse paleuste arusaamine puudub,  sellepärast ei wõi Teie mõnitamine minule ka ühtegi meelehaiget teha, tema ei puutu sugugi minu ega Melitta külge. Peale selle ei ole Teie ommeti selletarwis siia tulnud, et Teie oma arwamistest sõpruse kohta j. n. e. kõnet hakkate pidama, sellepärast ei taha ma Teid pitkemalt  segada; Melitta, ma jätan Sind pärastpoole Jumalaga." Ta kumardas uhkeste ja läks kambrist wälja. Wait olleS ja põhjatumal imestusel wahtis Eberhard tema järele, nagu sügawaist mõtetest ärkades, pühkis ta mitu korda higist otsaesist. „Onn, et ta nii inetu on, see oleks tõeSte imeline naene," pomises ta isieneses, „ta . on mu meelest peaaegu auusakS läinud." „Anna temale andeks, armuke!" meelitas Melitta kartlikult töise otsa wahtides. „See on walu, mis teda täna nii uhkeste kõnelema sunnib! See on lahkumise walu! Ära ole tema peale pahane!" „Kuidas ma pahane wõiksin olla," ütles Eberhard muudetud healel, kõneles aga siis jälle mahedamalt edasi: „Ütle minule, kuidas see ommeti wõimalik oli, et minu tasane, kartlik tuikene enesele seesuguse terase sõbra walis?" Ta pani käewarra õrnalt mõrsja sirge keha ümber; neiu Tessendorfil on koguni isewalitseja waimu olu; „see on paras aeg, et ma Sind tema wõimusse alt ära wiin! Sa ei julge ju tema lähedal kõwasti hingatagi!" „Tema suudaks mind oma käte peal kõige armsamine elust läbi kanda!" „Ja kas mina siis seda ka ei suuda, mu magus maasikas, eks minul ei ole seks õigus? Sina ei tohi mind mitte Regina peale kadedaks teha, ma olen ju Sulle palju ligim, kui tema, ja mina nõuan kõik Sinu täit armastust ja südant üksi eneselle; mina ei taha neist ühelegi, ka Sinu parema sõbrale mitte wähematki osa äraanda! Sinu oled täitsa minu oma!" rääkis ta elavamalt  edasi, „ja piad üksi minu päralt olema. Sa oled' wäga ilus, Melitta, minu Melitta ütle, kas Sa tahad minule seda suurt ohverdada ja ennast minu pärast Regina sõbrast lahti võtta?" „Ei," kostis Melitta wiibides, ma nii halw võiksin olla ja kõige truima hingele tänamata olekut palgaks  anda? Sina oled mõne tunni pärast minu abikaasa; Sinu käsi kallutab mind elust läbi ja mina käin rõõmuga Sinu järele; minu süda on ikka Sinu päralt, ma olen selle peale uhke, et Sind oma meheks võin nimetada; aga naesel on sagedaste mõtteid, tundmust ja unenägusi nimeta neid jõledaks ja lapsikuiks mida ta üksi töisele kaastundlikule naesele võib avaldada, milledest üksi truu naesesüda täitsa aru saab; elusaate oli minu vastu nii armuline, et ta minule tuhande kaasõdede seast nii truu südame eluteele kaasa andis ja mina piaksin selle Sinu tujudele ära ohverdama! Sinul ei ole selleks mingisugust mõistlikku ega arusaadawat põhjust, et Sa Reginat minu käest ärarööwida tahad." „Sina oled väga luuletujuline ja õrn," ütles Eberhard  äritult; „aga need asjad, mis noorele neiule wäga sündsad võivad olla, ei kõlba kõik ommeti enam naesele, nende hulka tulevad ka märatseval lapsepõlve rumalusel sobitatud sõprused arvata; selle silmapilguga, mill Sinu neitsipõli lõpeb, piad Sina ka seesugused jõledused kõrvale  heitma." ..Eberhard, ära ole nõnda vali!" paluS Melitta kartlikult. „Kas see siis Sinu arust parem ei ole, et ma Sinule juba täna salgamata oma tõsised mõtted ära avaldan,  et Sa seda paremine tulevaste, võib olla ka vastumeelse  järelduste alla ennast oskad kumardada? Mina wõtan nüid Regina aseme eneselle; anna see sõpruse tundmus,  kui ta just alalhoitud piab saama, minule, Sa lubad mulle seda kohe, Melitta?" Ta pakkuS Melitta!e kätt. Pikkamisi ja wiibideS pani töine wärisewad sõrmekesed ta pihku, aga pärlina jookstwad pisarad mööda kahwatanud põski maha ja ta ei jõudnud rasket, walusat ohkamist enam tagasi rõhuda. Eberhard nägi töise sügawat liigutust ja temal oli sellest weikseft lapselikust walust pisut hale meel, nagu ta seda ifieneses hoolimatalt otsuseks tegi. Ornaste tõmbas ta wäriseja Melitta enese ligidale, tõstis ta norus pea ülesse ja andis tale südamliku muisu. „Tule nüid mu magus armukene, warsi minu päris naene, minu jumalik naene, tule, Sinu isa ootab meid!" -i- » Laulatamine oli lõpetud, rahwa uudishimu waigistud;  inimesed oleks ehk meel kiriku ukse ees tundide kaupa oma arwamisi arutanud ja mõtteid mõõtnud, kui ilm mitte nii kuri ja wihmane ei oleks olnud' aga nüid lõpetas ta kõik lõbusa jutu, tutwad ja sõbrad jätsiwad töine töist Jumalaga wõi terweks ja läksiwad igamees omale poole. Aga kõigil pidulistel, kes toredasse pulma majaSse läksiwad, oli see ainukene arwamine: noorpaar olla nagu töisele loodud! Raesterahwas rääkisiwad waimuStawalt Eberhardist. Nemad leidsiwad, et tema nägu mehine, silmad elawad, käik würstlik ja peenikene ja üleüldine kombe ilma wõrdlemata oli. Mehed ei leidnud jälle ilusa meelitawa mõrsja kiitmiseks wiljand sõnu. Tema inglilik olemine, järeleandlik tasandus ja imelik ilu ei olnud enne iial meestele weel nõnda awalikult silmi paistnud kui täna mõrsja ehtes ja mõnigi noormees oli Eberhardi peale salaja kade, et ta nii kalli kodukanakese kaasa wiis. Noorpaar käis ühest inimeste salgast töise, et iga pidulisega mõni mõistlik sõna kõnelda. Aga igaüks arwas ennast mõrsja ilusal näul walusat joont aimawat, mida enne keegi tähele ei olnud pannud. Regina pani, ennast akna najale tuetades, noort paari tähele. „Ta on täitsa tema wõimusse all," mõtles ta) „waene Melitta, ta wõiks küll õnnelikum olla, kui ta wähem hea oleks!" Ta põlgas Eberhardi peale waadata; kui ta aga märkas, et Eberhard osawõtlikuil, teutawail silmil wahete wahel tema peale waatis, ajaS ta ennast sirgeks ja wahtis julgelt ja põlgawa naeruga Eberhardi otsa, nagu ei hooliks ta töise põlgtusest midagi. Aga haledus kalli sõbra kautamise pärast, sai warst ta üle wõitu. Regina, kellel enam ema ega õde ei olnud, oli armastuses ihu ja hingega Melitta külge köidetud, need oliwad loomulikud, tugewad köidikud. Oma walu warjamiseks oli Regina körwalise tühja kambrisse pugenud.  Häkitselt tundis ta, kuida pehmed käed tema ümbert kinni hakkasiwad ja palaw muisu ta huuldel õhkus. „Jumalaga, Regina; ära mõtle, et ma Sind iial wõiksin unustada; mis Sa minust ka iial kuuleksid, siiski jäen ma Sinu õeks, nagu ennegi," sosistas tasane, tuttaw heal. „Ole õnnelik Melitta," nuudsuS Regina pisaratest lämmatud healel; „minu süda läheb Sinuga üheS, Jumalaga!"  Ta andis palawalt sõbrale suud ja rutas, et töise eest pisaraid warjata, kambrist wälja. Tema kuulis, kuida Eberhard kärsitult Melitta nime hõikas, „ta kardab teda ja tuli mind salamahti Jumalaga jätma; oh, kuidaS ma seda meest wihkan!" (Järg jäeb tulema.) Külma kingitused. (Wene rahwajutt.) Ümberpannud J. M. Jaanus. Kord elas wanamoor oma tütre ja wõera tütrega. Tütart armastas tema ja hellitas kangeSte; tihti rääkis ta: „Rastjakene, Sina minu iluS mahoni siekene!" Ja ta kinkis temale koidu karwa lindi ja naeSterahwa ehted. Aga Nastjakene, selle asemel, et emat töö juures oleks aitanud, magaS parem, et küll sai. KaS ta õmblema  wõi kedrewarrel eideid keerutama hakkaS, ikka kukkuS töö tema näppude wahelt maha. Selle waStu Radä, wanamoori wõeras tütar, oli päris kuld-tüdruk: ta söötis, jootis elajad, kandis puud ja wee tuppa ja pühkis ning koristas tua juba enne walget ilusa korrale. Pealegi oli ta rõemus ja lustilik oma töö juureS: lüpsis ta lehmi, siis ise laulis ja kaewult wett tuueS, rasked panged Sla peal, ei pannud ta mitte raskeks tõiSte neiudega  ilusaid sõnu wahetades ning neile naeru-naljakaid wastuseid andes. Kuid wõeras ema ei wõinud teda silma otsaski sallida, tülitses ja tapleS temaga: „Sina tuuliS- 40. Sakala. 1884