Tänulik poiss. Saksa keele järele J. L—n. V. 5. Kaheksa päewa pärast seda seisis kommissar omas tuas akna all ja waatas rahutumalt ja kartlikult üle wäljade. Pahema käega tuetas ta ennast kahe rauaga püssi najale; varemat küljel rippuS siidi paela otsas üks tore jahi nuga. Ta oli waewalt weel ara tunda. Tema muidu kindel ja tugew kagu oli kokku wajunud, kui oleks mõni surmaw haigus enese wõimust talle näitanud. Tema juba muidu kurja näu peal oli hinge rahutus ja ahastus lugeda. „See kelm ei tule weel ikka mitte," ümises ta akna juurest ennast kaugendades ja püest ühte nurka pannes; „näitab et ta midagi ei ole leidnud ja Home on wnestõistkümnes Weebrnar." Ootamisest wäfinud, iõtus ta ühe lcentooli peale ja mängis jahinua peaga, kuna silmad iseäraliku terawusega  pimeduse läbi püüdsiwad tungida. „Pea Jumala eest. Sealt ta tuleb ta jookseb nagu hurt jänese järele taü peab midagi tähtsat olema." Kommissar kargas tooli pealt üles ja tegi ukse lahti. „Mis on oled sa teda leidnud? Kus ta on?" hüüdis ta argliku ja wärisewa healega. Metsawaht wiskas oma kirwe ühte nurkä, kuiwatas kuue õlmaga püssi raudu ja wastas wenitades, kui ei oleks ta kommissari küsimisest õiete aru saanud: „Kus ta on? kes?" „Kes?" kisendas kommissar jalaga wastu maad Põrutades, „kas sa vinas ei saa aru, keda ma arwan?" „AH, soo," wastas metsawaht ja üks waewalt nähtawale tõusew naeratus tõmmas tema mokad pingule  „ah soo; Teie arwate noort Brütlit omas majas ta ei ole, ma otsisin täna jälle kõik kohad põninguft künni kõige sügawama keldrini läbi; nõndasama  ka „Männakäba Mari" urtsiku. Näitab, et nad mõlemad, Brütel ja Rüdeli endid kohegi! peitus hoiawad." Lühikese waitolemise järele, millel kommissar teda terawa pilguga silmitses, ütles ta: „Ma tahan Teile kõik ütelda, mis ma tean. Juba mitu päewa tagasi nägin ma Brütli majast suuri korwa toiduga „Männakäba Mari" urtsikusse kantawat aga palju rohkem, kui nemad ära pruukida wõiwad. Ma hulkusin  urtsiku ümbruses terawa pilguga, seal tuli puuwaras  ühest paksust põesaft wälja. Ma arwan, kus saba on, sealt rebane ise ka mitte wäga kaugel ei ole. Mujal ta ei wõi olla, kui seal kalju koopas, kust ma ükskord puuwarga kätte sain." Kommissar hingas kergemalt. „Mis peame meie nüüd tegema?" küsis ta. „Mis meie teeme? See on ju üsna kerge. Ohtu hilja wõtame enestele paar kutti ligi, lähme tasa koopa ligi, seame neid põesastikku wahiks, tungime  ise koopasse ja wõtame tema kinni." „Aga kui see poisi näru Sind nägi, siis ei oota nad meie kinniwõtmist mitte, waid jätawad meile tühja pesa," ütles kommissar kahtlaselt. „Ta ei näinud mind mitte," tõendas metsawaht, „ma wahtisin teda ta waatas koguni rahulikult  pilwede poole." „Ma tegin Sulle omas arwamises ülekohut," ütles kommissar metsawahile lepituseks katt pakkudes; „Sinu plaan on hea aga ommeti", lisas ta kurwa healega juurde, „ei rõõmusta see leid mind mitte nõnda, kui ma lootsin." Enne kui kommissari majas põgenejate kinnivõtmise  pärast nõu hakati pidama, tehti ühes töises kohas nõndasama plaanist; see sündis meie tutwas kaljukoopas. Metsawaht oli õieti arwanud; põgenejad oliwad juba mitu päewa endid seal warjul hoidnud. Rüdeli ei tahtnud oma heategijat mitte maha jätta ja see oli Brütlile wäga kasulik. Rüdeli teadis kõik asjad korras hoida ja isegi waenlaste ettevõtteid üles nuuskida, nõnda et Brütel seda wäga imeks pani. Põgenejate suureks õuneks ei olnud mõnel päewal enam lund sadanud. Ehk küll suured tormid ja wihma saud ööstd kottpimedaks tegiwad, tänas Rüdeli Jumalat, sest öö pimeduses wõis ta ikka nägemata oma käikust ilma kartuseta ette võtta. Nimetatud päewal hakkas pisut külmetama. „Ma kardan, et meie lund saame," ütles hra Brütel ennast suure willase teki fisse mähkides, „see oleks tõeSte wäga sant." „Ma waatan järele," ütles Rüdeli ja ronis põesastikust wälja, aga kohe minuti pärast tuli ta surnukarwalise näuga tagasi. „Mis Sutl on?" ütles Brütel ehmatades. „Metsawaht nägi mind!" wastas Rüdeli. „Metsawaht?" hüüdis Brütel ja kahwatas weel rohkem ära, kui tema weike seltsimees Püha Jumal! siis oleme meie kadunud wiimsel päcwal, kõik kadunud!" „Knulge!" ütles kHüdeli natukese aja pärast, „kõik ei ole weel mitte kadunud. Metsawaht arwab, et ma teda mitte ei ole näinud; ma ei teinud seft midagi wälja, et ta seal ligidal oli ja wahtisin ilma eksitamata pilwede poole. Seda arwab ta muidugi,  et Teie ka siin koopas olete." „Ja muidugi," ütles Brütel, kes Poisi juttu tähele panemisega pealt kuulas; „aga edasi!" „Ta lähäb nüüd külasse abi otsima. KuWli sinna maani on õhtu ammugi -äes. Teie lähäte siit ära, künni Aare jõeni ja peidate endid» seal lepikusse ära ja mina jäen seia." „Ia mis kasu saame meie sest?" „Ommetegi on see hea kui nad tulewad, kargan ma koopast wälja, kui tahaksin ma nende eest ära jooksta ja lasen ennast siis kinni wõtta. Koobas saab siis läbi otsitud, muidugi mõista olete Teie nende käest' peasenud. Siis tahan ma neile jutustada, et Teie koguni töise kohta olete lubanud minna, et elu siin koopas enam julge ei olnud. Siis waletan ma neile, et ma seks ööks siia jäin, et näha saada, kas Teid weel taga aetakse, ehk mitte. Otsijatega  lähän ma ligi ja aitan neil otsida künni õhtuni homme on wiiestõistkümnes Weebruar." Brütel pidi poisi targa nõuu üle tõeste naerma, aga et pois tema peaftmise juures ühtegi hädaohtu ei kartnud, see liigutas teda nii wäga, et ta käed filmi ette pani ja tasa nuttis. „Kas Sa tahad neile ka jutustada, et Sa minu peast ja oled?" „Ja muidugi," wastas Rüdeli, „stis usuwad nad mind." „Rüdeli," ütles Brütel lühikese waitolemise järele, „paremat peasemise teed ei tea ma küll mitte, aga kui meie waenlased wiimaks aru saawad, et Sa neid petnud oled, siis saad nende käest peksa wäga wõimalik,  et nad täna õhtu Sind koguni maha lasewad." Rüdeli rõõmustas ennast wäga, et tema nõuu wasta sai wõetnd. „Et nad mind lvöwad, sest pole ju suurt lugu; minu sugune waene pois peab kõik ära kandma ja kui nad mind maha peafsiwad laskma, siis terwitage mu ema ja õde." Üks suur pisar läikis  tema pruunis silmas, aga nagu häbeneks ta, raputas  ta pead ja ütles: „Hra Brütel, kui mu ema jälle haigeks jääb, stis ärge laske teda mitte nälja ega külma lätte surra. Kui Teie mulle seda lubate, siis suren ma heameelega, kui ma selleläbi Teile kasu wõin saata." (Järg jääb tulema.) Mõnest meie maa kihwtisest taimest (kaswust). Kirjutanud: J. Kunder. I. Ühele sõa mehele anti käsku, mürgi juuri korjata ja mana eidele roaks keeta, et kui koju tulles kõhtu täitab, enam süüa ei tahaks. (vr. Kreutzwald, Eestir. ennem, jutud.) Talwe külmad päewad kalduwad juba kewade poole ning mulla pinnas näewad taimede idud und kemadisest kenadusest ja linnu laulust. Ning kui miimaks lehekuu nende kambri ukse külge koputab ja soe õhk paewa paiste käe kõrwal neid teretama tuleb, siis tõstavoad tuhanded lillelapsed oma pea murusülest ülesse ja teretamine ja nuttidega nikutamine hulga aja järele ei taha enam ära lõppedagi. Wiimaks aga kaswab nende keha ja kasukas ikka suuremaks ja ilusamaks) hulk uusi oksi ja lehta nõuuawad ema käest enam toitu ja kirjud õitsmed pesewad oma siidi pale iga õhtu ja hommiku kaste tilkadega ning lööwad põle-palawal keskpäewa ajal silmad silitama päikese joonte eest maha, kes kui peigmehe käed neid kaisutawad:  taim on juba tugemaks saanud. Lähäme nüüd siis metsa, wainule, mäe!e, orgu, tingule ja kaldale ja teretame ja waatleme ka meie neid rohelisi looduse lapsi! Küll on neid mitmet moodi ja seltsi! Mõni on mitme sülla kõrgune, mõni paljalt tolli pikkune, mõni on koguni kui liblnkene kõhuli maas. Küll lehkawad ja punendawad ja walgendawad nad köil; maa pind on nagu kirju tekk. Jah, küll lehkawadmõnel  on kõige magusam mee lõhn, mõnel õli Imis, mõnel weel muu ime lehk ja lchk. Mõnel on aga ka kange, joowastaw ja wange lõhn. Ega wiimsed ometi ka oma teugi poolest tõisti ei ole, kui nende- lõhn ütleb. Aga fa mõni lahke lõhnaga lill peab mulla põues paba juure peiduS: ära usu uhket kuube.' Pealt on küll mõm tui waga neiu, aga sees au ta! surma rohi. Sellepärast oli mull ka nõuu sinuga, anus lugeja, lillede seas natuke juttu puhuda ja sõr mega mõne peale näidata: Waata, see on kurjategija? Meie maal on nutu taime, kes kas mahe. heast» ehk päri? 5! wtised on. Er minu teada sellest liigist Eestikeems weel pole palju kirja a. "loatud,  sellepärast katsun unna siis nende ridadega algusi teha. Ma arwan, ega põllumees seda mulle tänamata ei jäta. Kui kihwtine taim ka sagedaste tema külge ei puudu, siis puudub tema aga ise taime külge ehk niisugune taim juhtub tema looma ehk lapse kätte, kus ta pahandusi wõib teha. Sellepärast on tarwiö neid tundma õppida. Teeme siis selle pitka sisse juhatuse järele hakatust. I. Päris kihwtised kaswud. 1. Hullukoera- ehk pöörirohi ssi)'oBi') UIUUB Poor.) Hullukoerarohi loetakse looduse õpetuses surma - rohtude sMuimepuo) sugukonha. Juba selle sugukonna  nimi annab meile teada, mis sellest rohust arwata on. Ta õitsmed on kuljükse moodi, kollakad ja punaste triibudega; õieseis: pea. Ta wili on nagu kaanega toop, kus Palju seemne teri sees on, kelle karw tõmu ehk must, kui nad walmis on. Taime wars ja lehed on willascd ja nagu külge hakkawa õliga määritud. Terwe taim lehkab kangeste, missugune lõbu isegi juba pea walntama ajab ja. inimese, kes nende taimede seas juhtub magama, oksendama ja pööritama paneb. Ta kaswab kiwi aedade ja waremate lähedal iseäranis kuiwal kohas. Just õitsemise ajal on selle taime lehed wäga kanged. Ta õitseb Jnuni ja Juuli kuul. Nii beasti juured, lehed, kui ka seemned on kihwtised. On keegi ennast selle taimega kihwtitanud, siis katsugu õnnetu oksendama  ajada, aniagu talle äädikat sisse ja wõitagu peale ehk õerngn sellega ta ihu. Kihwti, mis selle taime seest apteeker wälja wõtab, kutsutakse c am i n«iks. 2. Okas õnn ehk maruheiu (äutuiu 8 tru mu o ium). Okasõun on pöörirohu sugukonnast. Tema õitsmetel  on wiie tipuline äär ja walge ehk sinikas karw. Õitsmed on üksikult. Seemne kapslid on okased, kust taim ka omale nime „okasõnn" on saanud. Tema kihwtised omaudused on needsamad, mis pööri rohulgi. Ta kaswab muda hunikute peal, teede ja aia ääres ning olla mustlaste läbi Aasiamaalt meie maale toodud. Tema lehtedest ja seementest saada kihwti, kelle nimi »duturiu« on. Iseäranis kihwtised on tema neernnägu seemned. See taim õitseb Juuli ja Augusti kuul ja kaswab I—3 jalga pitkaks. 3. Hull kirss ehk päris maru hein dolin äouuü). Ka surmarohtude sugukonnast. Jäme, harulise warrega taim. Iseäranis ladwa poolt on warS ja lehed willaste karmadega kaetud. Lehed on pitkerkused, lühikeste wartega, lehepind lähäb meel mööda taime wart alla poole, leheserw terme. Wili on ümargune, süsimust, lilla wedelikuga. Õitsmed on mustjaspruunid,  Põhja poolt kollakad. Wars on 2 5 jalga kõrge. Õitseb Juuli ja Augusti kuul paksudes lehtmetsades.  Ta on lõunamaa taim; kasnub siin aedades,  aga ka sagedaste metsas. See taim on üks neist kõige kihwtisematest surma rohtudest. Tema ilusad, Zuagedad marjad- awatelewad iseäranis lapn oma kallale, kes, kui neid palju söönud, arsti abi puudusel surra wõiwad. Sellest taimest saadud kihut »ilti'opiu« on kange ja silma haiguste juures euamiste  pruugitaw. Silma südame (Pupille) ajab see kihwt koguni suureks, nii et tohter hõlpsuste silma „S a k a l a" 56 15. 1885.