et sellega rahwast hirmutada. Sest mida weiksem nende kurjategijate arw on, seda hirmsama tegude ja ähwardamistega  katsuwad nad ennast kardetawaks teha. Oli see sõnum inimestele suureks waigistamiseks, et grahw Loris-Melikow just selle ütlemata tähtja ameti peale seatud sai, siis on awalik kiri, mis ta päälinna rahwale wälja saatis, weel suuremalt rahwa lootust tulewiku peale äratanud. Selles kirjas awaldab grähw Loris Melikow oma lootust Jumala peale ja oma usku Weneriigi hea korra kindmause sisse, kes juba mitu korda weel raskemaid aegu ära on kannatanud. Ta lubab kurjategijate wastu kõikumata tugewusel wõidelda ja nende tegust, kellega nad praegu Wenerahwaft määri - wad, kõige raskema trahwidega lämmatada, aga ka kõiki auusaid inimesi nende õigustes kaitseda. Siis awaldab ta oma lootust, et temale kõik õiglased inimesed  abiks saawad olema, kes Keiserliku Majesteedile truuid on ja oma isamaad armastawad. Nagu meie juba nimetasime, on kõik Wene ajalehed  nagu uue eluga täidetud ja kõik tunnistawad, et grahw Loris-Melikowi tõstmisega nimetatud kõrge ameti peale nagu raske koorem iga Weneriigi truui poja südame pealt ära on weerenud. Sell kombel on siis loota, et meie riigi hea kord ja rahu jälle pea julge oleku sisse tagasi saawad astuma, kus alles riigi edenemine jälle wõimalik on. Sest lugu on tõeste nii, nagu Moskwa ajaleht „Moskowski  Wedomosti" kirjutab: „Kõik, mis on, on kõikidele  nõnda kuidas riigi kindmaus on. Kui riik kõigub, siis kõigub ka kõik temaga ühes. Üksi see riik, kes oma rahu kohta mureta on ja ühestki tormist liikuma ei saa pandud, wõib seda julgust anda, et kõik õigused  igapidi täide lähewad ja kindlaks jääwad. „Tallinna Sõber" ja tema püüdmised. Selle „Tüli ja rahu" on Tallinna Sõber oma püüdmisi igapidi awaldanud, mida kirja meie sellepärast tähele panemata ei wõi jätta. Wäga tänuwäärt  asjaks nimetame, et Tallinna Sõber sell kombel ette on astunud, sest nüüd saab ommeti Eesti rahwas selgust selle üle, mis Tallinna Sõber õiguse pärast tahab, ja teab tema sõnu ka edespidi õigel kombel ära seletada. Kõige pealt on järgmine Tallinna Sõbra tunnistus  tähele panemise wäärt: „ Sakala tunnistab ennast kõige pealt Eestlane ja siis alles muulane olema. See on koguni töine tee, seda meie käia ei taha ja selles saame küll ikka wastased olema." See Tallinna Sõbra ütelus on ainus selge sõna, mis meie tema pitka kirja seest ülesse oleme leidnud, aga lellest on ka juba küll, et kõikidest töistest aru saame. HMeie maal on jo, nagu iga inimene teab, kaks rahwaNst" suuremal mõedul elamas, need on: Eestlased ja Sakslased. Üht üleüldist  Baltia rahwaust meil seiemaale weel ei ole ja ei saa wist ka nii pea olema, sest Eestlased ei taha ennast vraeau meel mitte saksastada lasta, ning meie ei ole ka weel üht ainust leidnud, kes mitte kõige oma jõuuga Saksarahwa õiguste eest ei oleks H wõidelnud ja kõiki Eesti püüdmist hukka mõistnud, kus s z need wähegi Sakslaste iseäraliste õigustega wõidu kaa(iseäraliste (iseäraliste õiguste eest suure waenuga wõitlewad ja „Eesti" paljast orja-nime meie maal tähendab, nii kaua ei wõi Baltia rahwauseft juttugi olla, waid see nimi ei ole muud, kui üks jesuiitlik pettus. Meie Eestlased ei taha kusagile wihawaenu sünnitada, aga meie tahame, et meil kui selle maa pärisrahwal töistega ühesugused õigused on. Nii kaua aga, kui lugu weel nii kaugel ei ole, nii kaua on ka iga Eestlane, kes kõige pealt Eestlane ei ole, üks palgatud ülejooksik, ehk ta ei ole sugugi Eestlane ja tarwitab seda nime paljalt oma jesuiitliku plaanide katteks. Kui nüüd Tallinna Sõber ütleb, et ta kõige pealt Eestlane ja siis alles muulane olla ei taha, siis on ta sellega selgeste wälja ütelnud, et ta Sakslane on, mis sugugi imeks ei ole panna, sest meil on ka juba ennegi ja muid Saksa ajalehti Eestikeeles olemas. Oleme nüüd selle esimese ja pääpunktiga järjele saanud, siis on töised kõik iseenesest selged. Seda peame aga tunnistama, et meie wastalised omal just selle õige mehe redaktoriks wälja on walitsenud, sest peenemat kawalust ei wõi üks redaktor omas kirjas enam awaldada, kui seda W. F. Eichhorn oma Tallinna Sõbra 6-mas numbris teeb. Kui tema keel mitte pöörane Ristirahwa pühapäewa lehe kuulutuste keel ei oleks, keda meie Nalja Mart sagedaste käsile pidi wõtma, fiis käiks ta Eesti Postimehest mitmes tükis üle. Mis ühe sõnaga öeldud on, seda on töise sõnaga kohe jälle tagasi wõetud, nii et see üks õige osaw lugeja peab olema, kellele kirjutaja päris tahtmine wälja peab paisima. Tallinna Sõbraga seesugusel 100 l waidlema hakata, see oleks tühi aja raiskamine. Muud kui paar ütelust wõime sellepärast oma lugejatele tema arutustest ette panna, mis meid kirjutaja tahtmisega natukene enam tuttawaks teewad ehk muidu liig naljakad on, kui et neid nimetamata wõime jätta. Nagu see meie wastaliste ülem poliitika on, meid wastastigu kokku ässitada, nii katsub seda ka Tallinna Sõber suure osawusega. Meie olime kord ütelnud, kuidas soowida oleks, et weiksemad ajalehed, kelle jõud ka weiksem ja poliitika silmaring kitsam, ennast omas awaldustes igas tükis oma partei suurema ajalehtede juhis hoiaksiwad. Seda ütelust tarwitab nüüd Tallinna Sõber, et Tartu Eesti Seitungi ja Pärnu Postimeest Sakala wastu ülesse ässitada. Tallinna Sõber kirjutab:  „ Kellel omal silmi waadata, kõrwi kuulata ja mõistust mõista ei ole, eks see teeks paremine, kui koju, oma igapäewase auusa töö juure jääks. Seal tema wõiks ennast ikka oma tarbeks ja südamekinnituseks  suurema ajalehtede ja nende laiema poliitika silmaringi juhtimise alla anda, awalikult wainult peaks tema aga eemale jääma, mis temale seal ütelda on, kui: Kuule, mis Papa kõneles! Wõi arwab Papa, et tema heal üksi üle wainu ei kosta? Kuida ja mis suurema jõu abil aga Papa laiemat poliitika silmaringi  üksi oma tarwituseks nuumanud on, sellest ei saa meie aru, ja missuguse näuga töised weikemad ajalehed selle topi otsas imewad, mida Sakala neile suhu pista heaks arwab, seda meie ei tea." Seesuguste ja sarnaste madala loodab nüüd Tallinna Sõber kaks töist leht Sakala wasta wihale äritada wõiwat. Et meie Eesti ajalehed ühes meeles ja nõuus edasi astuwad, see on nii hirmus ühendus meie wastaliste meelest, et teda kõige pealt ära peab lõhutama.  Aga meie arwame, et Tartu Eesti Seitungil ja Pärnu Postimehel laiem silmaring on, kui Tallinna Sõber arwab, ja nemad wäga heaste ära teadwad, et kui Sakala suurema ajalehtede laiemast silmaringist rääkis, siis seda nii mõista tuleb, et suurem ajaleht seesinane on, kellel kõige enam lugejaid ja kaastöölisi on. Ajalehel kellel 5999 lugejat ja ehk sada kaastöölist  on, sellel peab ka laiem silmaring olema, kui töisel, kellel paljalt 590 lugejat ja ehk kümme kaastöölist  on. Kus mõni asi suure seltskonna arutamise alla langeb, seal tuleb seda enam selgust tema kohta, mida suurem selts on. Kui edespidi peaks sündima, et Pärnu Postimehel ehk Tartu Eesti Seitungil kümme korda enam lugejaid peaks olema kui Sakalal, ja Sakala  kaastöölised ka kõik nende ajalehtede kaaskirjutajateks  peaksiwad heitma, siis saab Sakala ka hea meelega nende suurust tähtjaks tunnistama ja nende laiemat silmaringi tähele panema. Mis Tallinna Sõber Tartu Eesti Seitungist ütleb, et see nagu „sant multse tule-aseme peal kõnne läinud küpsetama", selle peale wõib nimetatud ajaleht ise kosta, kui lusti on. Seda tahame siin paljalt tähendada, et Tartu Eesti Seitung seda pilkamist sellepärast leidnud, et ta Eestirahwa raskustest oli rääkinud, aga Tallinna Sõbra arwamise järele need kõik möödaläinud aja asjad olla ja meie rahwas praegu mingisugust paremat õigust ja põlwe enam ei tohtida pärida. Ka oma kanget risti usku nimetab Tallinna Sõber, ehk meie tema juures küll muud ei leia, kui jesuiitliku kawalusi. Seesugune  kawalus on ka see, et ta räägib, nagu oleks Sakala  wäljaandja selle üle pahandanud, et teda Tallinna laulupeule auuwõeraks ei ole walitsetud. See ütelus ei ole muud, kui üks jõle laimdus, sest Sakala wäljaandja  on ennema selle eest tänulik, kui teda mitte Tallinnasse auuwõeraks ei kutsuta. Mis Nalja Mart Sakala 2 numbri sees laitis, läks ainult ühe awaliku laimduse kohta. Ka seeläbi riputab Tallinnna Sõber oma lugejatele kawalalt liiwa silma, et ta ütleb: Tallinna  komitee ei tahtnud parteimehi walitseda, sellepärast  ei wõinud ta C. R. Jakobsoni auuwõeraks nimetada. Seda ta jätab aga täitsa ütlemata, et J. Hurt ja J. W. Jannscn auuwõeraks saiwad walitsetud.  Kas need parteimehed ei ole! Kõik Tallinna Sõbra arutamised ei lähe muu peale wälja kui suure kawalusega tõtt warju alla matta ja rahwa silmawaatmist  segaseks teha. Olgu sellest küllalt. Nüüd wõime weel paar naljakat asja nimetatud Tallinna Sõbra kirjast jutu jätkuks wõtta: „Teiseks ei ole seesama Eichhorn mitte endine maamõetja, waid tallitab seda ametit Jumala abiga ja täie jõuuga ikka weel edasi." Selle peale kaebab ta, et Sakala mitte igast asjast asjalikult ei pidada rääkima. Töiselt pahandab see täie jõuuga ja mamma abiga oma tööd edasi tegija maamõetja herra selle üle, et Sakala omas Kirja wastustes „Kalewipoja  napsi" olla soowitanud. Maamõetja herra joob wift üksi „Bismarki" ja „Moltke napsi", ehk kui mamma halwa tuju sisse juhtus ja nõmme papal peenikene  peus on päris prostoi kartohwli piiritust. Need on maamõctja herra meelest need kõige paremad napsid, see „päris hea toit", ja kes tõisa kiidab, see teadgu, mis temal maamõetja herra poolt „loota ehk karta on." Meie palume oma lugejate käest andeks, et tühja asjaga nii kaua aega nende aega wiitnud oleme. Nüüd on meile aga täitsa selgeks saanud, missuguse aluspõhja  peal Tallinna Sõber seisab. Et Tallinna Sõber just seks on asutatud, et ta seda maha kisuks mis kal ja muud rahwa sõbrad ülesse ehitawad, sellepärast ei saa meie edespi mitte enam temaga pitkemalt waidlema  hakkama, maid saame paljalt üht ja töist asja tema seest oma lugejate ette tooma, et nende tükkide abiga oma wastaliste kamalust ja salamaid tahtmisi ikka enam ja enam tundma wõiksime õppida, oma silmaringi laiendada ja oma enese hoolsat tööd nende näituste paistel karastada. Poliitika ringwaatus. Peale 5. Webruaril tehtud hirmsa kurjateu tõmbab  nüüd praegu ka weel üks töine asi maailma tähelepanemist  suurel mõedul enese peale. See on see rõõmulik  asi, et kurjategija, kes 19. Nowembril Keiserliku  Majesteedi kalli elu kallale kippus ja raudtee rongi wasta taewast laskis, Pariisis kätte on saadud. Tema nimi onHartmann, 35 künni 40 aastane mees. Prantsusemaal on ta wiimasel ajal mitme nime all elanud, on ennast pea Maier, Schultz, pea Carige ja Karl nimetanud, ja ennast wahel Preisi, wahel Helweetsia  riigi alama ütelnud olewat. Tallinna Saksakeele  ajaleht „Revalsche Zeitung", teab jutustada, et ta umbes 20 aasta eest Tallinna gümnaasiumi kaswandik  olnud. Hartmanni Peeterburgi sõbrad on temale Prantsusemaale ikka tarwilisi sõnumeid saatnud, et ta ennast warjul teadnud hoida. Wiimasel ajal oli temale jälle paar telegrammi saadetud, et ta ettewaatlik  oleks, aga need telegrammid on Pariisis kinni hoitud ja kui kurjategija maalt Pariisi linna tuli, on ta seal 5. Webruaril, peaaegu sellsamal silmapilgul, kus Peeterburgis uus hirmus kurjategu sündis, kinni wõetud. Kuidas tema jälgedele saadud, sellest teab Inglismaa ajaleht Times (ütle: Teims) jürelseiswa jutu jutustada: Umbes kuu aega enne Moskwas tehtud  kurjategu oli ühe Moskwa uuri- ja riistade-tegija käest üht õige head elektri masinat teaduste uurimiseks osta tahetud. Masin oli kallis ja tahtja soowis teda ühe kalli uuri wasta wahetada, mis ka sündis. Kui kaup oli tehtud, andis wõeras oma nime üles ja wõttis  elektri masina wasta. Kui peale Moskwa kurjategu  ligiseiswat maja läbi otsiti, leiti sealt elektri pattarei üles, kellega lõhkuja rohi põlema oli pandud. Maja omanikud, üks meeste- ja üks naisterahwas, oliwad küll kadunud, aga elektri masina meister tundis  oma riista ära ja andis ka politseile üles, kuidas asi oli olnud. Uur oli aga juba ära müüdud ja kaua aega otsiti teda taga, künni teda jälle kütte saadi. Moskwas ei olnud seda uuri aga ükski uuritegija müünud  ja nii käis siis see uur linnast linna, künni teda üks Peeterburgi uuritegija ära tundis, kes teda 800 rubla eest ühe Peeterburgi prouale ära oli müünud. See naisterahwas ei salganud, et ta teda ostnud oli, ja ütles, et ta selle uuri ühe Hartmanni herrale oli kinkinud, ka andis ta Hartmanni päewapildi politsei kätte. Selle pildi järele tunti siis Moskwas kohe ära, et Hartmann elektri masina ostja ja ka seesama mees oli, kes kurjuse-teu majas oli elanud. Hiljem läks politseil korda, wälja saada, et Hartmann Prantsusemaale  oli läinud, kus teda Wenemaa saadiku nõudmise  peale kinni wõeti. Nagu meie kord juba nimetasime, on Daksariigi  parlament koos ja on tema praegune president ja abipresitendid: grahw Arnim - Boitzenburg (grahw Bismarki weriwaenlase Harry von Arnim'i kälimees), Frankenstein (zentrumi partei liige) ja Ackermann (Saksariigi ühenduse wastaline). Selle eestseisuse walitsemine  nagu ka mitmed waielused parlamendis tunnistawad  üles, et Saksariigi seestpidine poliitika elu praegu õige lõhutud järje sees on. Ka sozial-demokratlaste  saadikud on parlamendile tulnud ja on seal otsuse tegemiseks ette pannud, et nad kui parlamendi liikmed tema koosoleku ajal mitte sõaseaduse trahwi õiguse all ei seisa, mis ka parlament on teinud ja wastu wõtnud. Tähtjat nõuupidamist parlamendis on Bismarki poolt tahetud suurema sõewäe kulu lubamise  pärast olnud. Selles waidlemises on nimelt parlamendi liige von Kardoss tunnistanud, et Saksa-