sõna tõeks. Kui häda kõige suurem, siis abi kõige ligem. Seesama auus mees Eestimaalt Jõhwi kihelkonnast,  keS enne 600 rubla Seltsi obligatstonide peale oli usaldanud, andis ise 1000 rubla C. R. Jakobson': maja obligatsioni peale, ja tõi ka oma naabri käest weel 1100 rubla Seltsimaja obligatstonide  waSta. Sellega oli suurem häda jälle pöördud.  Maja ehitus läks uueSte edasi ja müürid saiwad  nii kaugele malmis, et weel minewal sügisel loota oli, majale katust enne talwe tulemist peale saada. Seda oleks ka saanud. Aga platsi omaniku raha, 500 rubla, oli weel maksmata. Seltsi maja ähwardati uueste kohtu alla anda. Sest aga peastsiwad  kaks auusat meest ehitust kimbatusest. Üks, Kõpust, laenast 500 rubla, miska paron Üngern Sternberg'i wõlga tasuti, teine, Holstrest, laenas peale 300 rubla, miska hädalikumad ehituse toimetused edasi aeti ja mõnda materiaali sai ostetud. Ehituse meister wõttis uueste mehi juure ja sarrikad ning haampalgid tõusiwad majale peale. Senni oli aeg juba kaugelle sügiselle jõudnud. Üks osa maja sai lauadega kaetud, muist aga jäi talweks katmata, muud kui müüri kohad aga saiwad kaetud. Raha puüdusega oli alati wõidelda. Maja jäi küll talweks  weel päris katuksest ilma, aga oli ometi suuremalt  osalt oma wälisteS seintes ülesehitatud. Siiski ei wäsinud laimajad. Ja kui kewade, enne kui ehituski  jälle õieti oli hakkanud, õnnetu löök kõik Eesti rahwast trehwaS, C. R. Jakobson suri, kuulutati wastaSte poolt ette, et nüüd seda maja willakraasimise  wabrikukS saada ära ostetud. Aga Jakobson'i kindel meel ja isamaa armastus oli ehituse komiteel ja Wiljandi meestel ja rahwal nende waprat meelt täieSLe põlema süütanud. Nemad on tänawu nagu imeteu läbi näitanud, mis rahwa ühendus ja isamaa armastus wõib teha. Nemad on naerjad häbisse saatnud. E. R. Jakobson'i mäleSwseks ööldi tänawu kewade: „Tema poolele jäenud tööd olgu tema auusammaS!" Wiljandi EeSti Põllumeeste Selts ja Wiljandi maakond on seda sõna oma juures täide saatnud! Rõõmuga tuksub iga Eesti rahwa armastaja süda: nemad on «sõitnud. Kindla tööle ja armastusele heategija mälestuseks ei keela ka Jumal oma õnnistust!" Kaits ullu miest. Rahwa suust, Holstre keelemurdes. Motto: Kiill peremeS teab, kuida pere korras seisab. Rinda Pia ku Jüri päe kähen, lääwa kik peremehed  wõi õigesti üteldck peremehe msisakõrdfi manu wõi wiel õigemini ütelda kutsika kõrdsi manu poisse ja tidrukid tellima. Ja ku nüüd fii uus pois, wõi pops, wõi sulane, wõi tidruk, wõi karjane ehk latsehoidja, mis peremies kutsika kõrdsi man tell', ära tuleb, siis waadawe kik pererahwas tema pääse ja mõtlewe mõndagi tema üle ja perenaine  annab tal edimesel päiwäl hääd sööki ja peremies  ütleb tal: „Waada nüüd ümmer, kudas mede talu ja riista ja asja oma!" Ja ku fii pois siis om üitS wõi kaitS päewa joba ära ollu, siis nakkab amat ja asi pääle: peremies om edimene keS ommoku sängust wälla tuleb ja wiimäne, kes õhtu sängu lääb ja kes töõkaS ja oolikas inimene ja tünder om, sii ei lausu sõnagi kui ta joba enne päewa sängust wälla aetse. Aga fii pois, kellest me finn kõneleme, es ole mitte fihande, kes üten Peremehege enne päewa tahtan ülesse tõusta. Tema es kõlba seda mitte ega päe tegemä, aga waadake mis tema tei ja kudas peremieS temäst pailu kawalam oli ja kudas flhandse petässä aSja inimesele muud ei tii, kui äbu ja esi ende teotust. sttaasilla Andres tell' omale Olstre kutsika kõrdfi man ütte poisi mis ütelda ilusa, punatse ja kswa mehe nagu soldani. Aga fii pois tei jälle üte sihandse imeliku kontrahi, kellest ene kennigi aru ei saa ku see jutt otsan on. Poisi nimi oli Mats. Mats utel Andressale: „Mia tie seda kige paramad ja peenemad tööd sulle, kui sa mulle kaitskümmend wiis ruubelt palka maSsad ja ega kolmabe miu mitte tühü ei saada. Miul käub see ull haigus pääle, ja ta tuleb ega kolmabe siis ole ma sel päiwal perks hull." „No äck küll," ütleb nüüd Andres, „ku sul fihande wiga om, mis sinna wõib parata! Aga kattekümmendwiit  ruubelt ma sulle fis küll ei anna! Kaits Mmmend ruubelt ku sa tahad tulla, siss tule. (Aga Andres oli, mis ütelda, läbi ja läbi kawal mies.) Mats ütel: „Õlgu tet! Poolbä ma tule juba ärä!" Noh, nüüd jöiwe liigu ära ja kaup ja kontraht  oli tet! AndreS oli aga üits wäige oolikas peremies. Kuta oma kauba oli tennu, ost ta wiel üte toobi õlut jõi sõsara mehe Aaduga selle ära ja wõt siss wiel paari topka iist laötele saia ja läits ära. Kõdun ütel ta Reedale: „Noh, kül sa Riet nüüd näed, mis Põisi ma Andsu asemele sai! Rinda kutS ärg! Aga üits wiga om ta! man „wsi wigatse inimese tood sina kodu! oh sa poole aruge inimene! meil latse siin esigi juba nagu pilpakse, ku üits wigane wiel sekke tuleb, no miö meist siss saab! ?" „ „Riet, ära ole nüüd jälle sthande, et ikki jälle tülü ja kaklust  tuleb! Sel poisil ei ole muud midagi wiga, ku et ta pallält üte päiwa nädalin utt om!" „Ull, ull! Andres!" „Lase nüüd olla Riet! Kü sa lubad, et mia ka üte päiwa ull ole, sis ta saab otsekohe terwes tet." »OH Jumal tule appi! nüüd na om su. kusikan täuS jootan, nüüd ei tää esigi mis sa tied! Wõi sina tahad ullus minna!! no knS sa oma latse ja Rieda jätad; wõi selle peräst wvtid sa minu naises, et sa mu maailma naarussas tahad tettä! Mina pia üte uttu inimese naine olema!! „Riet mis sä nüüd fihande wa peeräts oled! LaS mu ikki enne ara selleta, mis ma tettä taas, kül sa siis jälle näed, et sa ikki sihande naine oled, kellel mõistust ja tarkust pähan om, aga keS ikki jälle enne aigu lärmi ja ikku tieb. Nüüd sellet Andres Riedale oma nõuu ära ja Riet oli päris rahul. Aga seda nvuu ei ütle ma siin otsekohe mitte ära, waid lase su esi teda ära tunda ja nätä. Noh, waadame siss nüüd edasi, mis lugu Matsi ja Andresse  wahel oli ja kudaS MatS ülelööd sai! Mats tuli Raafillale ja perenaine wõtt temä Wastu nagu ütte saksa: sialiha, orst ja korp, mis Raafillal mittu kõrda ka tetti, ilma et taliste püha oles ollu (sest Rasilla rehwas »liwe rikka inimese) anti Matsile ette ja MatS arwaS, et sihast peremiest kül ää tiini om, kellel nisuke lahke ja ckA perenaine om. KaitS pckewa järeötiku et snnnita Matsi mitte pirdegi ajama, aga kolmandamal päiwal ütel peremieS:  Noh, MatS, wõta nüüd kirweS kätte ja nakka äglä pulke tegema! MatS tei nüüd, tei ütte päiwa ara, töise ja kolmandama kah, aga nelländamal päiwal  tuli aiguS. See oli kolmabene päe kui Mats ütel, et peremies, miul tuleb aigus. Noh nüüd tahtsewa  kik talurahwas nättä, mis ja kudas sie aigus om. Ja näe mis tuli. Matsi filmä lätsiwe põnni, käe rusikasse, kaal sirgesse, suust tuli kiel wälla ja jala nakasiwe wärisemä ja edasi ja tagasi nihkuma ning wiimati karas Mats üleSse, pand rusikaga mats ja mats wastu seina, wastu sõõri ja ahju, ai omastega kübara otsa kinni, tõmmas saapa jalast pand na wastu maad ku plärtsti, lükas wie pangi ja soolawakka  ümmer aga inimeste külgi ta es puttu. Karja Rants tuli sissi; Mats wõt ta anda pidi kini ja röök ikki: „Kelle poig sa oled? mis su wäärnimi om? kasi äglä pulke tegema!" Ninda läits sie aiguS  ikki edefi, seni ku õhtu kätte tuli ja Mats wäfimusest  magama jäi. Töisel ommukul tõus ta ülesse ja pand wäige immeSse, kui töise kõneliwe mis tempe ta eilä tennu ja ütel: „Ma esi ei tää musta ega walget, mis ma tei! aga sie om üitS irmus aigus, kelle kätte ma ka wiimati sure. Pias nüüd peremies mul kergemat tööd andma, kül siss ka kawem wõis eläda!" Ninda läits nüüd Matsi ollus edesi. Ega nädal üitS körd oli ta periS käest ära! .Ütel riidisel päiwal joosk Riet tagat kambrest üten lastega wälla ja nakkas röökma: om ullun mielen, peremies om ullun meelen! appi! appi! mis miust waest nüüd ometigi nende wäikeSte lastega saab!" Jah, Riedal oli '.õigus. Peremies Andres tuli pia esigi tagat kambrest wällä, silmä punnin, juusse sasin, rõõwa segämini, kampsunil nõpsi iest ära kist - nagu peris täus ullul inimesel. Näe nüüd nakkas töine üllama! Rieda okk wõeti kinni, tõmmati ratas küllest ära ja panti ahju pääle, koerale Randsile aeti päitse pähä ja tetti pääle selle wiel peris ulle tükke. Kui nüüd Mats seda asja näi, läits tema miel periS olesse ja temal tuli wesi silma oma ää peremehe  peräst ning tema kaes nüüd Rieta röõsti ja ütel wefiste silmega: Wa ää perenaine! ega sie ometigi Jumala aigus ei ole! Ehk om mõni kade inimene Andressale midadi sissi andan, PSletet nõglu, Uiska wsi rebasi pätsi wett. Mia ole ka sest mõndagi kuulu. Kui asja ninda oma, siss om waja kampust ja raasike fiajuurikat peremehele sissi anda. Noh ää kül! Matsil oli nüüd ka ruttu lufik kähen, kaabits sinna fiajuurikat  ja kampust sissi, kallas siss weel põletse wiina manu ja tõmmas kurakäe nimetse sõrmega wiel kolm Jssä ristikesi pääle. „Sah Andres rüüpa sti ära! Ehk saab paremas!" Andres wõt lusika kätte nuusut ja nuusut ja nuusut wiel ütte kõrra ja utel fiss ninda, et kust see kirwe wars siia lusika sissi sai? Ja agla pulk om tal weel kõrwan. Riet utel nüüd et, AndreS miS sä nüüd kõneled! See om jo Matsi rohi, wvta siSst, ega ta su ära ei tappa! „Noh, olgu siss miS om, ma süö selle kirwe warre ära!" Nüüd nakas Andres jälle imekonku tegemä: temä pist lusika sööri ala; wõt jälle wällä ja pand Rieda okki raswa sarwe siõse ja tüSsäS sangu alla ja lae wahele ja saapa sääre fiSse ja ai wartpidi kõrwa sissi ja kigile poole kuS aga auk oli; esi jälle ütel ikka: „Mis ilmamaa ime see ometigi om, ei lswwa änam suud kätte! Kus ta nüüd pias olema?" Wiimate  ütel tõne: „AH, ah siin sa kurjategija oled!" ja kallas Matsi rohi taarikappa ja ütel esi: „Jlmas see om, ei ole sell rohil midagi magu man, ei ole ta lige ega kuju ja eS lää ta ka sugugi suust fissigi." Nüüd näi Mats ära, et peremehe aru pääst lännu oli; ja Rieta ja Matsi wvtiwe nüüd aige Andressa kinni ja wiisiwe ära tagakambrisse sangu. AndreS lask ka endege tetta mis töise tahtsime ja jäi otsekohe magama. Töisel päiwal es tää Andres mitte maikugi  mis ta eilä tennu ja kõnelnu, ütel pallalt esiendamifi:  „OH eldeke, oh eldeke mis mu naisest ja lastest  saab!" Hää nüüd kül! Kolmabe om jätte kähen ja Mats om ull, laseb ninda tiriliskat kammert mööda ümmer, et lase weli olla. Tema nelläbe jälle terwe ja Andres riedi ull. Ja Andresse ullus läits ikki weel hirmsamasse, ninda et joba nellä nädali perast Andres Rieta ja lätsi nakas pessma. Aga kellel nüüd teräwama silmä oltwe, fie näi kohe ära, et AndreS rusikage ja roosage, wõi mis tal kunagi kõrd käten oli, mitte Rieta eS löö, waid ikki matS ja mats Riedast mööda tooli ja sängu pihta lei. Aga see Riet kisent jälle ku warda otsan: „Ai, ai, ai, ai! Rüüd tapaö ära! Pai Andres ära lüö! Ara peSsä, ära koodita!" Aga Andres läitS wiel seda ülemasse ütel ikki: „Et, miS iest ma su toida ja söödä! MiS iest sa mu raha ja wara kulutad! Sina mait, sina laisk sina wedelik!" Ninda irmsa oliwe nüüd nie aSja ja wärgi Rasilla  talul. Aga üitS irmuS asi tuleb wiel, miS Rieda ja Matsi ja kik talurahwa wärisema pand. Ääke nüüd kül. Matsil oli jälle oma ulluaigus ja ta tei täembe fihanst kiidsermust ja kootSkutti, et töistel inimestel  wägise naar pääle tuli. Aga Olstre rahwas ei naara mitte üte aige inimese üle, waid ütlewe wie! purjutse inimese kohtagi: Ärge naarge lätse; tema om wäsünü. Kes tääb mis te esigi ilman wiel näta ja kuulda saade. Sellepärast es naara Raasilla rahwaS ka mitte oma aiget Matsi. Aga ai eldeke! Mis nüüd saab! Riet lööb käe kokku ja röögib: Uu iSsä pojake, Andres ka ull! Ja nüüd weel ütel päewal mõlema ullu! Jah ninda see oli. Andres karas nellä jala peal nagu unt kambresse ja suur wits, wõi peris õigesti wällä ütelda, reha wars ammaste wahel. Rüüd ai tõne ennast püstu ja röök: „Riet, kus sa wedelik oled?" Riet jnosk irmuge Matsi sellä taga ja Andres Pitsit nüüd silma kinni ja tormas Rieda perra, sgi aga Matsi kätte ja nakas seda nüüd rehawarrega armetumal  kombel sawwama. Mats ütel küll et ega mia Riet ei ole, mia ole MatS. Aga AndreS ütel, et wõi sa tied oma ääle Matsi ääleSse! Aga ma su wedeliku wommitan! Ja rehawars lei nüüd Andressa käten tuld. Mats röök ku Sillakohtu sõidupoisi käten, aga Andres sest ei kulle kedagi. Wiimati läits reha wars katik ja siss tüssaS AndreS Matsi wiel mitu körda teräwe warre otsage, wisas fiS selle ristäpuu ja wõt pengi, aga Mats sai käest lagama ja Andres wisaS wiel Pingige karpatsti Matsile jalgu. Noh töisel päiwal es tää Andres midagi, mis ta oli tennü. Mats oli ka kawal ja ütel, miul ei ole ka mitte midagi meelen, mis mia tei. Aga õhtu pimesil oli kammer põletse wiina aisu täus, sest Mats määr oma kolgit kere selle kalli rohige. Teine nädal jäi MatS jälle aigcSse, aga peremieS oli ka jälle selsamal päiwal aige ja nüüd sai Mats ärjakara roosage ühe sihandse naha täie, et waene mieS terwe nelläbese päiwa wiel sängun mahan seis. PeremieS oli tema wastu wäige lahe ja ütel ikki, et kallis MatS mu süä jooseb werd kui ma oma tembu pääle mõtle, aga ma ei tiä ju esigi mis ma tie. Kui Riet mu kättegi oleks johtun, nüüd ta oles täembe nindasamuti sängun olewat. Ninda kannat siss Mats wiel kolmandama kere täwe ära, aga nelländamat es saa ta änam sest tema aiguS akas paranema. Ja ninda kudas Matsi aigus paranas  ninda paranas ka Andressa aigus. Andres ütel esi mitu körda wiel Matsile, et sie ull aigus om koguni  kulgehakkaja: „Nae Mats, ninda ku ma näe, et sia aiges jääd, siss om miul ka otsekohe sie tuju pääl ja Riet ütleb, et temal siss ka juba nagu raast ke seda ullu mielt pähä tulewad!" MatS ütel: „Noh, ega miu aigus nüüd ka Jumalast ei ole, mia saa