Rückerti Liiwimaa kaardi peal on see koht õieti selgeste üleSse leida. 6V» wersta lõunapoole Wiljandist  seisab kaardi mõedu järele Tõlba ehk Sinihalliku  wesiweSki eeSnimetatud weikese järwega, niisama  ka seal ligidal seifaw Sinihallil ülesse tähendatud;  sinnasamasse ojasse kautab ennast Paistu kihelkonna  Ms» Selle kriipsu peal oja ja järwe wahel on see eeSnimetatud walli sarnane pitk mäe selg, mille põhjaõhtupoolse otsa peal Tõlba weski ligidal meie uus leitud wana Eestlaste kants seisab. Kas sG kants ka ajaloo seeS kusagil ette tuleb, ei wõi ma Miti Hindreku seest mitte leida. Ülepea räägib Hindrek ainult neljast Sakalamaa kantsist, nimelt Wiljandist (XIV. 10 j. e.), Lembitu kantsist Leolest (XVIII. 7.) ja Oowelest ja Purkest (XV. 2.). Oli nüüd Sinihalliku kants üks neist wiimaks nimetatutest,  keda Kaupo aastal 1211 ära põletas? wõi oliwad need Oowele ja Purke praeguse Lätimaa sees, kus weel praegu need nimed Õöweles (WohlsahrtSlinde)  ja Pürkel, wanaste Purkel wõi Pursküll nende manade nimede järele wäljakõlawad. Siis pidiwad aga Eestlased nii sügamas Lätimaa sees elanud  olema. (Waata minu arwamine EeSti-Läti piiri iM SitzungSberichte der gelehrten Estnischen Gesell- Wft 1879, Seite 66 te.) Arwata, wõiwad weel palju talunikude kantsist wõi kantsimässid meie maal leida olla, ilma et need mõnest tundjast oleks tähele pantud ehk läbikatsutud  saanud. 5. 1. Tartust. A. Grenzstein teeb oma „EeSLi trükikoja"  kohta Olewiku 49. numriS awaldusi, mis täis wigurid on ja lugejaid eksiteele saata wõiwad. Tema annab pitkemalt teada, et tema trükitähed Saksamaa  kõige paremas (?) wabrikuS olla „uueSte walada" lasknud, mis osalt Lübekist auurulaewaga Tallinna tulema saadetud, osalt ka raudteega Wirballeni kaudu Tartusse adresseeriwd, et tema uus trükimasin Pariisis walmistatud ja sedamaid tulema saada ja et tema wähemad tarwitused Peeterburg  ist tellitud ja nimetab oma trükikoda omete „Eesti trükikojaks." Sedasama Viisi wõiwad ka W. Just, H. Laakmann jä töised oma trükikodadele EeSti nimeks panna, sedasama wiisi ka kõik töised handwärgid oma töö kodadele ja tubadele Eesti nime anda. Trükikoja nimi peab trükikoda aitama ja sellepärast tarwitatakse nime EeSti. Tarwitaja loodab,  et ehk selleläbi mõni inimene tema trükikoda iseäraliseks trükikojaks peyb, et tall nimeks Eesti on ja asutaja peale halastab, sellepärast armas EeSti awita! A. Grenzstein kirjutab omas OlewikuS  edasi: „Oma auuStatud suguwendi julgeme meie sellepärast ka paluda, et nemad meid tänawu, kuS meil iseäralised raskused eeS, ka iseäralise elawa osawõtmisega  aitaksiwad. Näidaku meie rahwa poliitika küpsus ennast ka selles, et sinna abi muretseb, kuhu seda iseäranis tarwis on." Nõnda Olewik. Meil on raske aru saada, kuidas ühe trükikoja asutus Tartusse,  kus neid jo mitu on, rahwa iseäraline tarwituS  peab olema, kuhu iseäralist elawat rahwa osawõtmist  tarwis. Meil on mõnigi iseäraline ettewõte käsil, mis rahwa iseäralist osawötmist tarwitab, aga ühe erainimese trükikoja asutust ei wõi mitte küll iseäraliseks  tarwituseks nimetada. Asutagu A. Grenzstein  omale trükikoda, palugu sõbrade poolt abi, aitagu teda sõbrad, aga ärgu tema oma enese asutust Iseäraliseks"  rahwa asjaks tehku see ei ole mitte õige, mitte auuS. Edasi kirjutab A. Grenzstein: „Meie teada ei ole kellegil töisel Eesti ajalehel alguses nii käredat waStupanemist ei kuskilt poolt, kõige wähem Eestlaste eneste poolt olnud kui Olewikul. Aga kui rahwaS selle lehe waimu tundma õppis, waikisiwad wastased hääled, keS ainult rahwa hääd soowisiwad, ning nüüd wõime rõõmuga tunnistada, et meil poliitika  tundjate Eestlaste seas wahest mitte üht wastast enam ei ole." Nõnda Olewik. Meie peame tunnistama,  et A. Grenzstein küll wäga julge on oma teatustega  ja küsime tema käest: KaS Teie, hra Grenzstein  mäletate weel, kudas Teid Tartus EeSti Põllumeeste  Seltsist eemale aeti, kui liikmeks tahtsite saada? Kui Teie arwate, et Teie poliitikaga rahul ollakse, siis katsuge ommete Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi liikmeks saada ja töiste EeSti Seltside liikmeks, ja kui Teie selleks saanud olete, siis alles usume, et „waStased healed waikinud" on, enne mitte! Ei tõsiduse  tõendus ei aita, waid õiglane, auuS meel, usaldus  aitab! See aga alles A. Grenzstein'il teenimata. Teenigu tema auusa tegudega usaldus ära, ja rääkigu  siis nõnda, nagu ta ülemal räägib. Tartus maeti 7. Detsembril endine Juala mõisa omanik herra Georg Cramer maha, kes oma krundist tähtsa Kränholmi wabrikule Narwa sadama äärest maad müüs. See kiidetud mees kaSwatanud oma wanematest päritud warandust kokku hoidmise ja targa toimetuste «aral peale miljoni rubla suureks. EeSti rahwa kohta ön tema nimelt selle poolest tähele panemise wääriline, et tema juba 40 künni 50 aasta eest Juala walla talukohad ära müüs, mis läbi selle walla rahwas jõuukama järjele sai kui ümberkaudsete waldade talupojad. Kui tema oma walla mehi maa ostmisele meelitama hakanud muidugi selle aegse odawa hinna eest wangutanud mõnedgi mõisnikud  pead: waata, kuda see mees oma wanematest päritud warandust pillama hakkab! Waata, missugused  jampsimise mõtted suurkool inimesele pähä wõib tuua! Georg Cramer elaS oma wanaduse päewi Tartu linnas, kus tema «aeStele rohkeSte abi andis ja mitut üleüldist kasu toojat ettewõtmist toetas. Ta oli rahwa armastaja, kodaniku mõtteline, heategija mees, suri 70. eluaasta sees. Rahu tema põrmule! Tartumaalt. Mõnel kohal on kiriku ja kihelkonna  konwentide peal healte andmise juures waielusi ja segadusi. Rõngus walitseb selle kohta kord ja kohus. Sootaga mõis on Sangaste kihelkonna järele, Sootaga wald aga Rõngu kihelkonna järele mõis annab oma heale Sangastes ja wald Rõngus. Helenurme  mõis on Otepää kihelkonna järele, Helenurme wald aga Rõngu kihelkonna järele mõis wõtab osa Otepää kiriku ja kihelkonna konwentidest, wald Rõngu kiriku ja kihelkonna konwentidest. Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Haufsii järele J. Lill. XVII. 32. Ta kuiwatas pisaraid silmist ja koguS suure waewaga julgust, et küsijale waStata wõiks. „Waata," ütles ta, „see oli jo, nagu oleks waenulik saatus kõik nõnda seadnud, et mind wõimalikult õnnetumaks teha. Kui Sina Pariisist ära läksid, ei rõõmustanud mind enam mingi asi. Need õnnelikud õhtud Sinu seltsis oliwad mulle nõnda kallid, et ma neid mitte ei wõinud unustada. Waata, juba sellest silma pilgust saadik, kui Sina armsas emakeeles oma sõbralt minu heaks raha palusid, sellest silmapilgust saadik juba asus armastus Sinu wasta mu südamesse) ja kui Sa nõnda lõpmata heldusega ja ülesserääkimata õrnusega meie eest muretsesid ja hoolt kandsid, seal oleksin ma Sind kõigest hingest oma rinna wasta rõhunud ja Selle wandega tunnistanud, et ma Sind enam kui oma elu armastan. Ma ei tea mitte, mis mull Sinu eest teha liig raske oleks olnud) ja kui suuremeeleliselt ja õrnalt' ei näitanud Sa ennast minu wasta ülesse. Sina läksid ära ning ma nutsin Sind kaua taga, sest üks imeline aimamine ütles mulle, et meie nüüd igaweSte saada lahutud olema) kaheksa päewa pärast Sinu ära minekut suri minu õnis ema häkitselt ära. See, mis Sa mulle weel wiimati andsid, ulatas nõnda kaugele, et oma ema auusaste wõisin ära matta. Üks proua, nimega Landskorn, wäga lahe südackega graafi lesk, kes meie waesuftst ja õnnetusest oli kuulnud, laskis mind enese juure tulla. Tema proowis mind kõigite ja waatas minu ema paberid, mis ta mind omale anda laskis, hoolega läbi) ta näitas nendega rahul olewat ning wõttis mind oma seltsiliseks wasta. Meie läksime kauaks ajaks reisi peale) ma ei hakka Sulle mitte jutustama, kuda mu süda sees werd jooksis, kui ma Pariisist pidin lahkuma. Puudustwad jo ainsalt nelitõistkümmend  päewa, millal Sa olid lubanud tagasi tulla) siis oleksin ma tähendatud kohal Sind wõinud oodata, oleksin Sind weel kord näha saanud ja Sind wõinud Jumalaga jätta! Aga see ei pidanud mitte nõnda tulema ega olema. Kui ma Pariisist ära sõitsin, tahtis mu süda lõhkeda ja ma mõtlesin „„Ei iialgi!"" Eduard, ma ei ole iial enam Sinust midagi kuulnud) Sinu nime oli mulle tundmata, ning ma arwafin, et Sa waese sillaotsa kerjaja wist küll ammugi oled ära unustanud. Ma elasin wõera inimeste armust, mull oli mõndagi kibedat kannatada, aga ma kannatasin  seda wagufi) polnud see jo mitte see kõige kibedam  ega walusam, mis mu südant koormas. Aga kui graafi proua Landskorn siia oma mõisa elama asuS, kui Faldner mulle koSja tuli, kui ma nägin, et graafi proua seda soowis, et ma nõnda omale kindlat, jäedawat eluaset leiaksin sest et temal wa'est minust himu ära oli kui ma sellepeale mõtlesin, et ma ainsalt ükskord eluS õnnelik olin olnud,  ning et see õnn iial enam tagasi ei saa pöörma, seal oli mulle kõik muu ükspuhas ja ma sain tema naeseks." „Sa waene laps! selle Fa!dner'i naeseks, mispärast  siis just Sina oma õrna meele, oma hea südamega,  mis küll parema, kenama tulewiku wäärt oleks olnud, mispärast pidid just Sina tema naeseks saama?! Aga see on nüüd kord nõnda; loosefe, ma ei wõi, ma ei tohi mitte ühte päewa enam siin wiibida; mina olen Faldner'i kõigest tema karedusest ja toorusest hoolimata  kord oma sõbraks nimetanud, ma olen nüüd tema külaline, ja kui ka kõik seda ei oleks, meie ei tohi jo mitte koos õnnelikud olla!" Tema sõnaS ja healeS awaldas ennast otsata walu ja kurbdus; ta andis ilusa proua nutuste silmadele suud, et nendest paistaw ahastus teda weel kurwemaks ei teeks. „OH, weel üksainus päew," ütles loosefe tasakeste ja õrnalt; „olen ma Sind jo alles nüüd leidnud, ja Sina tahad sedamaid jälle ära põgeneda. Waata, kui Sina jälle ära oled läinud, seal langemad õnne paradiisi wärawad mu wiletsa ees jälle igaweSte kiuni. Ma pean siis karedat kannatama; lase mind ometi pisut mälestust tagawaraks korjata, mis mu hinge otsata wiletsas ja koledas elukõrbeS wõiks kosutada." „Kuule, ma tahan Faldner'ile kõik ülesse tunnistada,"  ütles noormees, kui pisut aega oli järele mõtelnud.  „Ma tahan temale kõik nõnda selgeSte ettemaalida,  et ka temagi süda peab sellest liigutatud saama. Tema ei armasta Sind jo mitte, Sina teda ka mitte, maid oled õnnetu; tema peab Sind minule ära andma. Minu maja ei ole mitte nõnda ilusas paigas, kui see loss siin; minu mõisad pole mitte nõnda suured, Sina jätaksid siin suure auu ja rikkuse maha, aga kui Sa minu majasse tuleksid, tahaksin ma Sind käte peal kanda, Sa peaksid minu majas ainuS walitseja olema ja mina tahaksin Sinu esimene truu teener olla!" loosefe waatas waluga taewa poole ja nuttis ikka kibedamalt. „OH, kui ma Sinu uSku oleksin, siis läheks see ehk weel korda, aga meie oleme ju katoligu usu kombe järele laulatatud, ja seda lahutab üksnes surm! Oh mu Jumal, kui õnnetumaks ei tee meid mitte sagedaste seadused! Mäherdune SndsuS Sinuga, Sinu juures olla, ikka Sinu eest hoolt kanda, Sinule iga päew ühte weikest osa sellest ära tasuda, mis Sa minu armsale emale ja mulle teinud." „Jah, siis on kõik mööda," ütles Fröben kurwalt;  „jah siis weel homme ja siis lahkume eluks ajaks üksteisest; sinna ei wõi midagi parata!" „Ei wõi midagi parata!" ohkas loosefe tasakeste, kuna ta teda kswem oma huulede wasta rõhus. „AH siit Sind leitakse, Sa häbemata litta!" kisendas sellsamal silmapilgul üks kolmas, kes nende kõrwal seisis. Nad kargasiwad ehmatades ülesse. Wihast wärisedes ja hambaid kiristateS seisis baron Faldner nende ees, üheS käes ratsapiits, tõiseS üks paberi leht. Praegu tõstis ta piitsa ülesse, et teda töisel silmapilgul õnnetuma proua sirge piha peale maha wihistada. Fröben sasis ta käest kinni, kiskus suure waewaga piitsa ta peust, mis ta kaugele ära wiskas. „Ma palun Sind," ütles ta wihast pool meeletule, „ära hakka mitte siin käratsema. Sinu töörahwaS on aias, seega teutakfid Sa iseennast ja oma maja." „Mis?" kisendas töine, „kas mu maja juba küllalt selle häbemata inimese, selle sandi närakaga teatatud pole, kes mu teadmata minu majas oli? Arwad Sa, et ma Sinu käekirja ei tunne," kõneles ta edasi ja hoidis paberi töiste silme all; „see on jo wäga mahe kirjakene sellele auuwäärt mehele siin, selle luulerüütlile. So, ühe liiderliku tüdruku olen ma enesele naeseks wõtnud, keda Sina toitsid, ja kui Sul! temast isu ära oli., siis pidi auus Faldner teda armuliseks prouaks tegema. Siis tullakse kuue km pärast n'a kogemata külasse, et auusat abikaasa weel enam äritata. Seda tahan ma Sulle kätte tasuda, wilets poisikene; aga see kerjuse naine wõib minugi pärast jälle keelmata Pariisi silla otsas latri ja taldrekuga  kerjata ehk Sinu patupalgast elada. Minu sulased peawad ta koera piitsaga mu majast minema kihutama!" - ss. Haritud ja õpetatud mees on sarnasel silmapilgul haritumast ja toorest inimesest kaugelt üle. Waewalt oli Fröben kord loosefe otsa waatanud, kes surnuks kahwatanud, wärisedes, sõnalausumata pingi peal istuS, kui ta sedamaid märkas, mis temal siin teha oli. Ta pakkuS temale kätt ja saatis ta aiast läbi lossi. Wälkuwail filmil waatas baron neile taga järele; peaaegu oleks ta omad sulased kokku karjunud, et oma