wõeraSte omadusest tõsine pilt Eesti rahwa elust ja olust. - - Aga et iga inimene, iga seisus ja toimetus  elusaatuste ori on; et Kõigewä g e wa m meie elukäiku juhib, sellepärast paneme ise enestele ja ka teistele selle küsimuse ette: Kas jaksame eestulewal aastal kõik nõnda teha ja toimetada, kuida meie mõtleme, kõneleme, tõotame ja tahame? Maailma elu, ettewõttcid, töid ja toimetusi tähele pannes, näitab nagu sünniks kõik iseenesest oma hoole, tarkuse ja tahtmiste järele, aga see ei ole nõnda. Küll on tõsi, et inimesele selle loomuse kuningale wahest ka laialised piirid mõtelda, mürada ja möllata antakse, aga kõik, mis ta ilma Kõrgema tahtmata ja lubata teeb, selle eest peab ta ükskord kostust andma. KeS siin maailmas ise toimetuse isand tahab olla, peab igawesti orjade ori olema. Ja kui palju mõtteid, ettewõtteid, tõid ja toimetusi  ei lähe ka nurja, niis oma osawuse ja mõistuse aluse pääle rajatud on; milledest muud üle ei jää kui waew ja tühjus. Ja kui meie käsi ka oma plaanide järele tükk aega hästi käib, ometegi peame -viimaks Salvmoniga ütlema: „Kõik on tühi töö ja maimu närimine selge tühi päikese all." On Issand ütelnud: „Jlma minuta ei wõi l!eie midagi teha," siis ei taha ci tohi ka meie sel aastal ilma Tema tahtmata  midagi ettewõtta, tehaja toimetada: Tema tahtmise waStu tehes korjame enestele  õnnetust ja häwitame Tema öunistust; ärgu seda sündku! . Meie veame iaaüks oma seisukoha paal inimesed siia ilma, aga aasta käigul lähemad ka miljonid siit maailmest ära. Kirikute kellade helinad kuuluwad sagedasti inimeste  elu küünalde kustutamist: üks uus rist pannakse teise järele kiriku aida aastas korjab neid palju. Iga päew lahkub maailmast 70 tuhat inimest, nõnda aastas 365 korda 70 tuhat, aga meie elame meel! Kui kaua? ei tea! Kõik seda tähele pannes, kubaS elu lõpetaja igapäcw wahet pidamata inimeste hulgas möllab, peaksime küll paremad mõtted saama: Kes teab, ehk oleme ka M aastal nende miljonide hulgas, keda siit lahkumise kirjasse on üles tähendatud, ning sellepärast ei ole üks kõik, kuidas elame. Armsad ja auusad kowmaa wennad ja õed! Teie ja meie —: Tahame õnnelikult elada, siis rajame oma clu; oma tööde ja toimetuste sihid ja essmtrgid seks aastaks ja eestulewaks ajaks selle apostli Jakobuse õpetuse pääle, mis ta onas raamatus 4. peatükkis 13, 14 ja iseäranis weel 15 salmis meile ütleb: „Et kuulge nüüd, kes teie ütlete: Täna ehk Home tahame meie sinna ehk teise linna minna ja senna ühels aaStaks wiibida ja kaubelda ja enestele kasu saata, ja teie ei tea mitte mis Home sünnib: sest mis sugune on teie elu? Sest see on üks auur, mis natukese aega näikse, aga pärast ära kaob. Sellepärast tuleb teile öölda: „KuiJssand tehabja meie elame, siis tahame seda ehk teist teha." Onu ja õepoeg. Stz oosep, oled sa juba see kirja, mida ma täna homiku kirjutasin, posti pääle muretsenud?" „Jah, konsuli herra; ta on täna homiku kell üheksa ära läinud." „ Kellu üheksa, mis kellu praeguS on?" „Kellu on üksteistkümmend, konsuli herra. Millal tahate teie pruukosti?" „Onnelik inimene, kes sa sööma ja jooma pääle mõtelda wõid! Oh, ma tunnen ennast täna jälle nii haige, et ma teiste asjade pääle mõtlema pean. Kui ma Home mitte parem ei ole, siis pean ma oma testamendi malmis tegma." „OH, konsuli herra!" „Sääl ei aita üksgi „oh" ega „ah," mu armas Joosep; kui loomus oma õigust nõuab, siis ei wõi ükZgi senna wastu panna. Mine ja too mulle tass palawat kohwe." ,Wäga hea, konsuli herra!" Joosep, pitk lahja mees, palja lagi päälsega, sinine kuub sclgas, läks toast wälja. Konsul, kes meel woodis pitkali oli, ajas ennast üles, lükas peapadja selja taha, et pehmem istuda ja ootas. Ehk ta küll, nagu praegu öölnud, ennast haige tundis olewat, siisgi näis ta palest, mida Joosep õhtul enne seda habeme noaga puhtaks ajanud, hea termis wälja. Tema laia rinda ja tugewaid käfiwarsi kattis kollane siidi jakk. Konsuli magamise tuba oli kõigi pidi uhkesti ja toredasti sisse seatud. Woodi ees, kus paksud eesriided maha ripusiwad. riided oliwad maha lastud, lae all rippus põlew sinise klaasiga öö lamp. Kuna wäljas erk sügisene päike oma hiilgust ja walguft wälja laotas, walitseS konsuli magamise toas ämarik. Joosep tuli kohwega tagasi. „Konsuli herra/' ütles ta. „Mis fääl on?" „See noor herra, kes eile siin käis, küsib juba jälle Teie järele." „Saada teda ära!" „Ma olen juba temale ütelnud, et Teie haige olete; tema käib aga selle püäle, Teiega kokku saada ja ise rääkida." „Ons ta oma nime nimetanud?" küsis haige rahuliste kohwe juues." „Aleksander von Windheim." „Uks mõisnik!" „Jah, konsuli herra!" ütles truu teener tõendades. „Joosep, üht mõisniku ei wõi meie küll mitte tagasi saata." »Kas Teie tahate üles tõusta, konsuli herra?" „Ei, kutsu teda siia mu moodi juure, kui wveras näeb, et ma haige olen, siis ei jää ta mitte kauaks siia." Paar minuti hiljem tõi Joosep üht noort meest sisse, kelle wäline olu igapidi mõisniku awaldas. Temal oli tore ratsa munder seigas ja kondist warrega piits peos. Ta pale oli tõsine, mis tema noorusega ta wõis umbeS kakskümmendwiis ehk kuus aastat mana olla mitte hästi ühte ei passinud. Tema habe ja juuksed oliwad ja moe järele leigatud ja k nnuud Konsul oli istukile woodis ja tema nägu awaldas tusast meelt. „Wabandage," pomises tema, „et ma Teid sell wiisil wastu wõtan; aga mu wiletS ihu termis teeb seda mulle kohuseks. Ma palun platsi wõtta ja omale lühidelt Teie tuleku põhjust awaldada." Joosep pani ühe tooli moodi wastu ja läks ise ära. Aleksander von Windheim istus maha. „Konsuli herra," algas ta, siin ligidal metsa ääre sees on üks wäike mõis —" „See on metsa ülema maja, mis minu päralt on." „Metsa ülema maja ilma elanikudeta, lagunud, maha kukumas!" hüüdis Windheim. „MiS see Teiesse puutub?" pomises mana uurides wõera otsa waadates. „See maja on mulle meele pärast." „Mulle mitte!" „O, see on ju üks iseäranis juhtus!" „Kuidas nii?" „Ma tulin just Teilt küsima, kas Teie seda maja, mis Teile mitte meele järele ci ole, ära müüte?" „Ja kes on siis see ostja?" „Teie näete teda oma ees!" waStaS mõisnik kummardades. Konsul pomises mõned arusaamata sõnad ise enesele, siis lükkas ta oma unemütsi mähe tagasi ja küsis: „Mis tarwis tahate seda maja omale osta?" „Et fääl sees suil ja talwel nii kaua kui ma elan, üksi elada. See lagu- Isamaalt. uulitsaid hulguwad. Hiljuti oli ühest niisugusest jälle juttu, kunas parast säält, kust ta pärilt oli wallawanemast kiri tuli: „Ärge andke sellele midagi, tema saab omast wallast nii palju, kui temal ülespidamiseks tarwis on; sest tema korjab ahnuse pärast." Ja seda wõib ka uskuda, et iga wald ju ome waeseid peaks toitama ja ka toidab. Wõib olla, et mõnes kohas natuke kehwamine, kui teises kohas, mis ka sellest tuleb, et kõik mitte nii iviletsad ei ole, et oinale peatoidust jõuaksid muretseda.  Selleparast, siis aga linna kerjama, küll linna saksad juba annawad! Aga mis südamega peab neile antama, kui nende ahnusest kuulda saab? Hiljuti tuli üks, pätilt näha täis, tubli mees ühte majasse sisse ja palub: „Pai kulla saksad, halastage minu waese wigase pääle ja andke mulle mõni kopik!" Sääl küsiti temalt: „MiS sul wiga on? Sa ei näita jo koguni nii jõutu vlewatki, et sulle abi antakse, see on häbi, niisuguse tubli mehele ilma tööta raha anda!" MeeS ivastab: „Kulla saksad, oeh! Ma olen nagu näete, natuke loll! Ma ei wöi tööd teha!" Teine niisugune lugu juhtus ühes poodis. Kerjaja tuleb sisse ja palub kopikat raha; kaupmees, kes kuulnud oli, et sellel wa' mammonat küll tagawaraks on, küsib nalja pärast: „Kuule wanake, kas sa wõid mulle 100 rubla kahe nädala pääle laenata? Ma maksan nimetatud ajal jälle heade kasudega tagasi, sest mul on praegus wäga häda pärast tarwis!" Wanake mõtles ja ütles iviimaks: „Küll ma wõiksin, aga praegu pole mul nõnda palju kaasas; ma tulen Home ja toon see raha härrale!" Nii ka oli. Mees tuleb teise päewa jälle. Kaupmees küsib: „Noh wanake, kas tõid mulle täna raha?" Et aga sel korral palju inimesi poodis oli, wastab wanake: „Kas ma ci wõiks härraga nelja silma " ' !/>da?" Mis ka sündis. Muidugi ird kaupmehel raha tarwis, waid se läbi ja saatis uksest wälja. Noh . mis arwad nüüd sellest kirja sõnast: ndeid annab, see laenab Jumalale." k! ' . nõni waene on, kellel sada rubla