olla niisuguses segases ajaS kahewõrra raSke, kus igaS kristlases waenlase salajat nõuumeest otfitawat. Tüdruku jalad oliwad juba ühetunnilise marssimise järele terawatest kiwidest haawatud, tema käed oliwad werised wahedate kaljuserwade küljest kinni wõtmisest, mis nende tee peale ulatafiwad. Mis temale weel julguse ja kindla tahtmise poolest üle oli jäenud, sai nüid ihulikust wästmusest halwatud, ja nüid alles käis kare kalju rada püSti, järskudes käänaputes ülesse, maha rippuwa wõsastiku  alt läbi, segaselt kokku mässitud wäätide wahelt, ikka ülesse mäe tasase harja peale, kus klooster seisis. „Mina ei jõua enam!" halatseS Marinka ühe kalju paku peale langedes. „Minu jalad ei kanna mind enam, minu liikmed walutawad! Laske mind puhata, Petrowitsh! Öö on pikk ja isa ei saa mitte pahandama. Teie ütlesite  ju, et ta esiotsa sealt ülemalt julged redupaika on leidnud ja mind ei saa keegi siit otsima!" Petrowitsh seisis kahewahel kaaludes, kärsitumalt tema ees. Tema jöuud ei näinud, tema kõhnast, nõrgast, tegumoest hoolimata, ühtegi wäfimust tundwat. Tema waataS mõlemilt poolt kõrgesse tõuswate kaljude pimedast warjust alla tüdruku peale ja pani oma käe tema õla peale. „Puhka, Marinka!" ütleS tema nagu head soovides. „Aga pia meeles, et mina finu isale olen tvutanud, künni keskööni tema juurde tagasi jõuuda. Tema saab hirmuga sind ootama, kui meie liig hiljaks viibime." Tüdruk ringutas ahastuses käsi. „OH, ma tahan ju! Oh ma püian!" Ta tSusis tuikudeS ülesse. Petrowitsh pakkus tema toetuseks uueste kätt. Ta tundis, kuidas neiu näidata püidiS, et tema jõuud jälle kosunud oli. „Sinu tahtmine on suurem, kui sinu jõuud!" ütles Petrowitsh tema käe jälle lahti laSteS, kui neiu jälle seisatama jäi. „Marinka, minu käewarred on tugewad, mina kannan tznd mäest ülesse; kas tahad?" Nukral meelel raputas Marinka oma juukseid, mis temal, higist ja põõsaste pealt langenud vihma pisaratest märjad, üle kukla rippusiwad. „Ei, Petrowitsh!" hüidis tema tagasi tõrjudes. „ Mitte nõnda! Seal meie ees on tee parem! Küll Teie näete, et meie edasi saame!" Ja jälle wõttiS tema wägisi kõik jõuu kokku; aga jällegi wäsis tema ära. Petrowitsh, ilma küsimata, kummardas ennast tema ees iStuwa neiu üle, lõi oma käed tema põlwede ümber ja kandis teda üleSse poole. Marinka, kelle jõuud wäfimusest murtud oli, ei pannud enam wasta. Tahtmine näis Petrowitshile hiiglase rammu andwat. Tema jõudis, tüdrukut käe peal hoides, ähkides  mäe harja estmeSte lagedate järkude peale. Siin laskis ta teda tasakeste maha libiseda ja Marinka seifis, ennast Petrowitsh! õla najale toetades, ja hingas ahneste wärSked mäeõhku, mis seal kõrguses hõljus, oma kopsudesse. „Ma tänan Teid, Petrowitsh," ütleS tema häbelikult  oma pead norutades. „Mina olin Teie 'waSta küll tänamata; andke seda minule andeks!" Petrowitsh waataS ihaldusega kloostri kuu paistel särawate tippude peale, mis ennast natukese maa tagalt praegu juba päris selginud öösese taewa poole sirutafiwad. „Seal saad sina rahu ja puhkamist leidma," trööstis waimulik. „Las' ma lähen eel ja waatan, kas wast midagi kardetavad seal ülewal mäe harjal ei ole!" Tema ronis neiu eel; siis andis tema ülewalt käega märku ja mõne minuti pärast seifis Marinka juba tema kõrwal. „Siin ülewal on nii kole!" ütleS neiu, künna jubedus temal üle ihu käis, ja waataS suure, tühja tasase wälja peale, kelle ääres wana kloostri müirid seifiwad. Mis PSlwest pölweSse pärandatud rahwa jutt ja ebausk sellest kohast teadustafiwad ja mis temale juba lapse põlweS jutustatud oli, seifis hirmutades tema mälestuses,  need jäledad inimese ohwrid „Bulgarlaste tapja" aegadest, mõlemate pealikude Petri ja Asani walitsusest, Muradi ajast, millest imetajad rääkifiwad. Weel tänini pidiwad tapetud inimeste waimud fiin ülewal pillerkaari pidama, ja fiin oli ju nii hirmus kole, et waewalt mõne inimese jalg selle koha peale astus. Ka wampirid ehk wereimejad, nõnda kinnitas rahwa usk, pidiwad fiin ülewal mäe laia, tasase harja peal ööaegu kooS käima ja kuu paistest uut elurammu imema. Petrowitshil wõiS küll õigus olla, kui ta arwaS, et isa fiin kõige taga ajamise eest julge oleks. Päewast ära kõrwetatud oli rohi, mis selle mäe tühjal harjal oli kaswanud. Kibuwitsad kaSwafiwad kalju pragude wahelt) tuulest fiia kantud puude seeme oli küll wiletsai.d juuri ajanud, aga toidu puuduse pärast kiratsefiwad  need härja põlwelaste kaSwud, oliwad känguS külma õhu pärast, mis selle kõrbe üle puhus. Just kui kaljust wälja kaswanud, ilma aluseta, seifis klooster, kaugele Donau jõe poole terwe Bulgaria tasase maa üle paiSteS, mis efiteks kaunis järsudes järkudes, pärast aga pikkades laenete sarnastes joontes jõeni ulatab. Tondilikult sirutasiwad end kõrged karraga kaetud tornid õhu sisse; aknad, mis osast Mauride, osast Greeklaste wiisi järele oliwad ehitatud, saiwad tugewatest raud ristidest kaitstud, ükski õuu ega aed ei piiranud seda üksikut hoonet, kelle «varjud pikal ja weidraste moonutatud kujul tasase wälja peale langesiwad. Petrowitsh, kes neiu kõrwal seifis, waatas kõrwalt umbusaldama pilguga tema otsa. Ta pani täheke seda hirmu, mis see kole koht neiu muidugi juba elawale luulele pidi sünnitama. Ta «võttis tema käest kinni ja tõmbas teda enese järele edasi. „See on muidugi kurblik küll," ütles tema, „et meie ristiusu tunnistajad siit omale piame warju paika otsima! Waewalt küll on Rooma martirütlel rohkem kannatada olnud, kui meil nende rõhkujate all. . . Aga ose julge! Seal meie ees ootab sind wabadus, julgus kiusatuste eest! Mina ei lahku sinu, ega sinu isa kõrwalt, enne kui ma teid ei tea Marjulises paigas olewat!" Marinka sammuS wiiweldades, arglikult tema järele. Kui isa siit redupaika oli otsinud, mispärast ei ootnud ta teda siis mitte siin wäljas, kus ommeti ükski hingeline  tema äraandjaks ei Mõinud saada; mispärast ei tulnud isa temale waSta? Kui raske koorem heitis see kartus ta südame peale, ja see hirmus lugu, mida ta täna oli näinud, mälestus Wiktori jäledast surmast, kelle hoiu alla tema ennast nii suure rõõmuga ja lapseliku usaldusega  oli annud, kehalik waew, mäsinud liikmete malu tegiwad tema uimaseks ja lämmatafiwad tema meele kindlust. „Mina kardan! Siin on nii wõigas... Ja isa, kus tema siis on?" hüidis neiu, kuna Petrowitsh teda enese järele tõmbas. „Sa saad teda nägema, mõne minuti pärast!" sosistas töine. „Seal on wäraw; meie nõuame sisselaskmist;  wärawa hoidja tunneb minu märku." (Järg jäeb tulema.) Hapu- ehk sissetehtud hein. Krahw Fr. Berg'i kõne, peewd Tartu Ökonomia seltsis 22. Januaril 1885. I. Praeguse, meie Balti kubermangude kauni põlluharimise  järje peale waadates, saab see igatüht imestamisega täitma, et see küsimus hapu-heina tegemisest, mis õhtupoolses maades praegu igas põllutöö ajalehes kõige käremat läbirääkimist  sünnitab, meie juures senni ajani nii tähelepanemata  on jäenud. Ühes põllutöö Kalendris, 1885 aasta tarwis kirjutatud, loen mina praegu selle tähenduse: Hapu-heina Valmistamine meie juures Saksamaal on alles koguni uus, aga selle wastu Norramaal ja Wenemaa  Läänemere kubermangudes ammugi pruugitaw, mis neid wist omast kliimast sunnitud selle ettewõttele äratas. Mina omalt poolt tean, et juba 50 aasta eest tagasi hapu-heina tegemisega katseid sai tehtud. Landrath von Oettingen-Kuremalt mäletab weel seda ja mina ise tean, et minu isa sellega mitmesuguseid katseid on teinud. KaS sellepärast, et sellel ajal meie juures ülepea elajate toitmisest  suuremat ei hoolitud, ehk sellepärast, et kõik katsed nurrja läkfiwad, see asi soiku jäi, ei wõi mitte Sigeste teada, aga kui sellest räägiti, et heina ka alalhoida wõib ilma kuiwatamata, ja see pealegi weel palju rohkem jõuudu elajatele annab, siis usti seda niisama palju, kui ühte ennemuistest juttu; pealegi sai seekord meie kubermangudes wähe ehk sugugi ristikheina peetud. Kuuramaal saab näituseks baron Behr'i mõisa peal iga aasta suurel mõedul hapu heinu walmistatud. Helweetsiamaal saab selle küsimuse üle käredaste waieldud,  komisjonid on kokkupandud, keS sellega katseid piawad  tegema ja otsust andma, aga aastaaastalt wõtab see heina alalhoidmise ja fissetegemise mood wõimust. Juba enne kui Helweetfias, oli see Prantsusemaal mitmes suuremas majapidamises pruugitaw. Jnglisemaa põllutöö ajalehtede igast numrist wõis minewa suwel ühte ja töist selle asja üle kirjutud leida. Iseäranis on see heina tegemise mood Ameerikamaal wõimust wõtnud, nii et üks prohweSsor selle üle raamatu on kirjutanud, kus sees tema seda wiisi mitte küllalt ei jõua kiita. Wene keelelise põllutöö ajalehe rsWra» seest wõib heaste sõnumid Wenemaal tehtud katsete üle, ning mitmed tõlgid Inglise ajalehtedest sellekohta leida. Lühidelt  üeldud, aeg on juba ammugi käes, et meie ka selle küsimuse üle järele mõtlema ja proowi tegema hakkame. Nüid tahan mina teile iseenese katsetest ja proowimistest  mõned tükikesed seletuseks ette panna. Umbes arwata 10 aasta eest tagasi lasksin mina oma ristikheina juba enne heina kogumist maha niita. Esimesel päewal hakkas kangeSte wihma sadama; nüid hakkasime kõik aru pidama, miS nüid kõige mõnusam ettewõtta oleks, wiimaks sai itta edasi niidetud, aga wihm arwas oma edasi sadamise ka heaks. Seal nägin mina, kuida mmu hulk hemu kõik wihma käes raisku ähroardas minna. Oma wana hema tegemise wiifiga ei oleks seal juureS midagi aidata wõinud,  seal tuli minule see wanarahwa ennemmstleks jutuks arwatud hapu-heina tegemise mood meelde. Uks wana jääkeller, kelle katus maha oli kistud, sal selle tarwlS pruugitud. Mina lasksin hobused ette panna ja ule 100, wihmaweest tilkuwat ristikheina koormat Messe hauku kokku wedada. Et heinad aga heaste kokku sõtkutud saaks, selletarwis lasksin ühe hobuse nööridega ka hauku. Ristikheinad saiwad ikka kord-korralt laiali lautatud ja hobusast ja inimestest kõwaste kinni sõtkutud. Roor, lopsakalt kasunud hein oli kerge sõtkuda, nii et ta wiimati  jalge all sugugi järele ei annud. Wahete peale sai ka natukene soola riputatud, arwata 3 künni 4 wakka 100 koorma peale. Üks minu sulastest ütles, et tema üheS töises mõisas, kus tema enne teeninud, ühte niisugust katset juba näinud olla. „Ristikhein", ütles tema, koguni ära ja haises nii hirmsaste, et meie töisel suwel selle põllu peal weel waewalt wõisime tööd teha, hobused kartsiwad seda haisu nõnda, et nad mitte sinna ligigi ei läinud. Seal küsisin mina, käs seal mõisas hauk ka nii sügaw oli ja kas ristikhein ka nõnda kõwaSte kinni sõtkutud sai. Ei, wastas sulane, meie tegime heintest pitkerkused, kartohwli kuhjade moodi hunnikud." Seal käskfin mina oma heinu kõwaste kinni sõtkuda ja seinteni heaste täis toppida, nii et õhk kuskilt poolt juurde ei peaseks. Kui hauk täis oli, lasksin mina ühe õhukese korra hõlgi peale panna, hõlgede peale lauad ja wiimati 8 künni 10 tolli paksult mulda peale pilduda. Töisel päewal tegin mina ühe pitka sileda rehawarre terawaks,  pistsin laudadest ja mullast läbi heinade sisse, rehawars es lähe palawaks ja heinad es sada ka enam palju kottu. Töisel kewadel, kui hauk lahti sai tehtud, olin mina wäljamaal, kus minule kodust kirjutatud sai, et heinad head olewat ja elajad isuga sööwat, paljalt pealt üks õhuke kord oli hallitama läinud. Töise proowi tegin mina minewal suwel. Kõwa põhjaga maa sisse lasksin ühe 16 jalga sügawa ja nõndasama  laia, kaheksama kandilise haugu teha. Et muld aga mitte heaste ülewal ei seisnud, siis pidin seestpoolt seinad laudadega ära lööma. Ristikhein oli juba üle 8 päewa õitsenud, warred oliwad kõwaks käinud, nii et kinni sõtkumine seekord õige aega mööda edasi läks. Et mina seekord küll 2 hobust hauku lasksin ja neid tubliste ringi jooksta lasksin, siiski kulus 2 päewa 180 kahe hobuse koormat siSsetehes  ära. Ühe öö aja sees oliwad heinad heaste wajunud  ja sissepistetud rehawarrest oli tunda, et heinad juba palawaks oliwad läinud. Mina lasksin neid 2 jala paksult mullaga heaste kinni katta, aga wajumine tuuris 14 päewa edasi, nii et V» osa hangust tühjaks jäi. Et wihma ega lund sisse ei sadaks, lasksin ühe laud-katnkse peale panna ja hauku sisse heaste hõllgi peale lautada, et muld mitte ära ei külmeks. Rääri-kuu wiimaste päewade  sees sai auk lahti tehtud, pealmine kord nägi kui tallisõnnik wälja, weel natukene mustem, oli hallitanud ja haises hirmsaste. Kõik mõisa õue-aed haises ja minu riided, kelledega mina haugus käisin, haisesiwad mitu päewa weel pärast seda. Lendawa haisu wõiS alles siis tunda, kui heinad juba mitu päewa tuule käes oliwad seisnud. Lendawat haisu wõib kõige puremine  tunda, kui heinu käe wahel õerutakse, selle järele ruttu haisutatakse. Wõi-hapu haiS on täieste niisamasugune, kui wanaks läinud wõi ehk juustu hais. Mõlemad ollused wõi-hapu ja ka lendaw on sissetebtud heinadel kahjulikud. Haugu põhjast tuli meile igaleühele tuttaw õlle- ja wiinaköökide hapnemise kambrites olew hais wastu. Peale süsiniku oli ka weel wiina haisu tunda ja see meeS, kes heinu iga päew wälja wedaS ütles, et see hais teda joobnuks tegewat. Esimesel päewal ei tahtnud mSned lehmad seda heina sugugi süia, muist mina elajatest sõiwad aga suure isaldusega.  Seal sai ilma minu teadmata weel see wiga tehtud, et heinad päew enne söötmist wälja saiwad weetud. Mitmed lehmad hakkafiwad pasandama ja 3 kõige nooremat wasikat, kelledele weel piima joodeti, lõppesiwad ära. Kui mina Tartust tagasi tulin, sõiwad kõik elajad isuga hapusid heinu, mina laskstn nüid enne lõunat heinad wälja wedada ja kohe lõunaks ette anda. Elajate kõhud oliwad nüid heaS korras. Haugu ääri mööda oli mitme jala sügawusel heinad hallitanud ja palju mustema karwaga, kui keskpaigas. Mina lasksin seda heina nuumhärgadele  anda, kelledele see toit mingisugust kahju ei teinud. Piima andmine jäi piaaegu niisamasuguseks, kui ennegi, karwa pealt järele mõetnud ei ole mina seda aga mitte. Taiskaswanud elajatel sai neid heinu 6 künni 8 naela päewas antud. (Järg jäeb tulema.) 1885 5L 26. Sakala. Vastutajad: J. Kõrw, Jaan Lipp.