Laul Eesti keelele. EeStikeel, sutt' tänan suure wara, Ä lil Sind tahan kõigis paigus pühendada. MR, Kui ilupiiris kõlad, süütad ara A Ja mõistad taewast maaga ühendada. walin sind, sa koidu kuldne täht, IM Sa õrnuse ja armu õige eht', ? Knst, kui mind ilma mured muljuwad, A ? Mutt' elu healed wastu heljuwad. Su riik on suur, su rikkus rääkimata, Ja sina peidad teda omas rinnas Ring jätad igal wõeral awamata. Seal on: mis ilus, inetu ja hinnas, Mis õnnistust ja wannet ikka toob, — Nii kuidas keegi settest kaewust Sest kuld ei ole metsalise ees See, mis ta kuninganna pärja sees. Keel! Snsuft täis ja miifirikast kõla! Su hüüd kui kumisema kella hääl Käib südamete sügawuSse alla: Ja awab lahti, nagu nõia käel, Seal imeriigi sala wärawaid Ja lille aedu kullas särawaid: Sa äratad seal elu maimud üles, Meid tõstad taewa riiki laulu süles. Sa armastad kes sind tööga, Su armu juues, sind on ärawõitnud; Sa seud nende meeled lillewööga, Kes sinu mesikärjest ennast toitnud: Sa oled nende uhkem kuningas Ja nende õrnem alam siiski taas Sa puistad oma kulla nende sülle Ja uuendad end, nagu neidgi jälle. Ja otsa saamata on sinu rikkus, Just nagu õhk ja püha päikse walgus Sest mõõtmata su ilu-teede pikkus. Ja iga ühe päralt sinu hiilgus: Su õhk on mäes ja mere lainis ka, Ja inglitele laenad sõnu sa .... . Ei aga iial nurjatumatele Su püha koja uksed lahti 'pole. Su auu lautama pühitsed sa Preestreid, kes sinu nimel ohmerdawad, Need wõtwad sinu maranduseft kulda Ning sellest kullast auutähta teewad, Ning nende auumärkidega miib S ust sõnumeid ka Põhja aja tiib. Ning sina, Põhja kaljuline rada Meid wõta sugu waimus kinnitada. Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XVII. „ Millega wõiksin ma Teile meelehead teha, auulik neitsi?" ütles Bob tõbise woodi juure astudes. „Kas soowite ehk juua? Ma tahan Teile silmapilk jahutawa joogi malmis seadida, millest siis iga tahes omale wõite pakkuda laSta." „Tänan Teid wäga," ütles Mea, „kõige Teie waewa eest. Ärge mõtelge meist aga mitte paha. Ma tunnen küll, et Teie südamele wast on haiget tehtud, aga palun seda ka andeks anda. Mina olen Teile ka ütlemata tänu wölgu Teie rutulise ja wahwa abi eest. Mis oleks minust küll saanud, kui Teie mind mitte sest hirmsast surma hädast ei oleks peaftnud." „Ma palun, ärge rääkige sest midagi, eest see äritab ainult Teie meelt, künna kõige suurem rahu Teile hädaste tarwis läheb." „Mina ci wõi aga mitte ennemalt rahule jäeda, kui ma Teid mitte ei ole tänada wsinud, Ellerheina isand. Siin on minu käsi, ta on küll pahem, aga sellepärast olewat tema ka südamele ligem," ütles Mea kõigest walust hoolimata naljatada püides. Bob wõttis Mea wälja sirutatud käe oma pihku, mis sinna ka mõneks silma pilguks wiibima jäi. Mõlemad ei lausunud sõnagi. Siis aga tõusis noor arst ruttu oma istmelt pusti ja ütles : „Teie piate nüid üsna rahule jäema, kas kuulete, üsna rahule, kui ruttu terweks saada tahate. Kui Teil midagi maja piaks olema, stiS laske mind kutsuda, ma olen siin samas kõrwal koolituaS. Dashka jäeb muidugi Teie juurde." Ta wõttis neiu käe weel üks kord Srnaste oma pihku, katsus pulst käiku ja läks siis koolikambrisse walwama,  sest karta oli, et haigele juba üksnes kõigest sest meeleäritusest ja ehmatusest palawik wõis tekkida, nagu ka Dr. Balsam selle poolest Ellerheinaga taieste ühes mõttes oliwad olnud. " Pikse pilwed. Nädala päewad oliwad juba ülemal jutustatud õnnetusest  mööda läinud ja Mea oli ikka alles tõbewoodi külge kütkendatud, ehk küll juba paranemas. Ta oli kaunis ägedat palawikku pidanud läbi tegema ja wahel hirmsat walu kannatama. Dr. Balsam oli teda hoolega waatamas käinud, weel hoolsam põetaja aga Ellerhein olnud, keda tohter ise oma abiliseks ja asemikuks soojalt oli soowitanud, nõnda et temal luba oli õige sagedaste Mea waatama minna ja tema käekest oma kätte wõtta, ehk küll Wintrauti neitsi selle juures alati õige mõruda näu tegi. Aga mis siis sinna wõib parata, kui arst mitte muidu pulst kaiku ei wõi ära tunda, kui oma päkka tuksuma soone peale pannes? Mis mõis wana neitsi sinna parata, kui wanemad nii pimedad oliwad, et nemad seda noort arsti oma tütre juurde astuda lubastwad, ehk küll neile ometi mõnegi sõnaga tähendatud oli saanud, et see mitte iga pidi kiita ei ole? Runenfteini isand sai wähe aega.oma kallistatud tütre juures -wiibida, aga siiski tuli ta teda enamiste kolm korda päewas waatama ja teretama, emandal oli küll rohkem aega, ja ta käis ka sagedamine seal, aga siiski ei suutnud tema ial kauemalt haige woodi juureS wiibida, kui just tungiw ema kohuse täitmine seda nõudis. Wintrauti neitsi aga oli kaunis kindel oma walwamise korda pidamas, ehk küll Mea ise wäga sagedaste selle wasta palus, et ta mitte tema pärast oma kasinat rammu ilm aegu ei raugendaks, sest et ta küll Dashkagi abil läbi saawat. Aga wana neitsi ei tahtnud sest midagi kuulda, waid pidas oma kudumise ehk heekeldamise tööga hoolast wahti, mille juures ta wäga heasti oma suurte filmaklaaside läbi tähele pani, kuidaS tõbise nägu iga kord noore abitohtri sisseastumisel lahedamaks läks, just nagu oleks üks aknast sisse tungiw päikese kiir teda. setitanud. Kas aga Ellerhein ise ka sellest aru pidi saama, kuidas tema arsti rohud mitte üksneS neiu terwise kosumiseks  ei mõjunud, waid ka juba tema palelik ilmumine ja tema trööstiwad sõnad? Wõib olla, et ta seda küll aimas, wõib olla, et ka mitte. Weidral kombel oli tema muidu nii selge ja terane pea wiimasel ajal wahest nagu segane ja mõtted lendafiwad ei tea kuhu külasse. Jah, Bobiga oli tõeste säherdune muutus juhtunud. Sest ajast saadik, kui Bob seda ilust noort neiut paar silmapilku tule lämmatamisel oma kaisus oli pidanud,  ei wõinud ta teda enam ära unustada. Alati, ka siis, kui Mea juba terwinema hakkas, seisis temal selle neiu kuju silmade ees, kes nii usaldawa pilguga tema otsa waadas. Ja kui tema oma rahulikus tuas kirjutuslaua ees iStus, juhtus tema sagedaste nagu mõttesse soikuma jäema, kuna tema sulg meeletuletamal isetcgewusel  ühe naiSterahwa näu walge paberi weere peale joonestas. Kui Bob siis aga seda märgas, oli temal enesel sellest tuline häbi, nagu kooli poisil, keda õpetuse tunnil käredast koolmeistrist on kõrwaliste aSjade ajamise pealt tabatud. Ruttu kriipsutas ta fiiS sulega niisuguse  kogemata tekkinud pildi risti ja rästi läbi, ehk kustutas teda koguni suure tindi plekiga. Wahest, kui Mea haiguse ajal neiu käsi tema peus wiibis, tuli äkitselt tuline himu tema peale, seda kätt suruda ja temale tuhat korda suud anda. Põlastusega lämmatas tema aga niisuguse  mõtte juba sündimise silmapilgu! ära: ega tema siis ometi mitte hull ei olnud! Mis aSja oli temal arstitawa  terwe liikmetega tegemist teha? Ka Mea loomuS oli ennast tema haiguse ajal märksa muutnud. Kui haawad paranenud ja terwis tagasi oli tulnud, oliwad tema palged küll weel kannatatud walust kahwatanud, aga tema silmad särasiwad hiilgawamalt kui enne ja nende pilk wiibis sagedaste Ellerheina peal, kuna tema roosi karwa suu ümber nagu salaja! rõõmul lahke naeratus lehwis. Seda juhtus aga enamiste ikka siis, kui ei Ellerhein ega keegi muu teda tähele panna ei suutnud. Juhtus seda aga kogemata siiski keegi nägema, siis ei teadnud neiu isegi mitte, miks see temale nagu häbi tegi ja sellepärast hirmus wasta meelt oli. Mis süidi oli ta siis õiete teinud, et tema oma silmad kõrwale pidi lööma? Paastu aeg oli kätte jõudnnd, mis küll igasse majasse suuremal ehk wähemal mõedul selle läbi mõjus, et kõik pidud lõpetud oliwad; aga pealinna rahwa asjandusi ja kaubitsemist ei wõinud tema mitte takistada. Ka kaubanõuunikul  Runensteinil oli õige kibe tallitus ja palju nõuupidamisi,  sest üle maailma kuulsaks saanud Dr. Stroussberg wiibis parajaste Moskwa linnas ja pani oma uute suurte plaanidega wabrikute asutamiseks, raudteede tegemiseks ja kanaalide kaewamiseks j. n. e., enamiste kõik suured rahamehed kihama. Kõik usaldasiwad seda meest, keS miljonifid nagu maa seest wälja tampida oskas ja otse õnne süle -laps näis olewat. Ega see siis ime ei olnud, kui kõik tema sõnadest nii suurt lugu pidafiwad, nagu oleksiwad nemad targa Salomoni suust tulnud. Ka Runensteini isand pidas temast suurt lugu ja wõttiS mitmest  tema korda saadetawgst ettewõtteft tegewalt osa, kui teda ka just mitte kuulsa mehe kummardajate liiki ei wõinud arwata, kes suisa teda uskusiwad ja temale suuri summasid ohwerdafiwad. Kuidas aga Dr. Stroussberg wiimaks pankrotti jäi ja tuhandeid waewaga korjatud kopikatest  ilma jäi, kuidaS teda Moskwas mõnda aega wõlawangis  peeti ja jälle lahti laSti, seda saawad need wist weel mäletama, kes selle aegseid ajalehti on lugenud. Kui sellepärast kaubanõuunikule wähe aega üle jäi oma perekonna keskel wiibimiseks, takistas töine põhjus jälle tema emandat. Wasta kewadet tekkis temale jälle kangem köha, mis wiimastel aastadel iialgi temast päris lahkunud ei olnud, ja peale selle kaebas tema weel selle üle, et üksikpoolne peawalu temale sagedaste waewa tegewat.  Sell põhjusel iStus tema siis ühte puhku oma tuas, kust tema sagedaste söögilaualegi ei ilmunud. Seal wiitiS tema aega rohkem ehk wähem waimuliku sisuga raamatuid lugedes ehk waadas mitmesuguste heategewate asutuste ja seltside aru andeid läbi, kus sagedaste tema nimi trükitud seisis ja tema silmad siis selle peal iseäraliku meeleheaga wiibisiwad. Seina peal seisiwad tähtsal kohal ka mõne seltsi diplomid, kelle tegew ehk koguni auuliige rikaS kaubanõuuniku emand oli; mõne waatleja peale oleksiwad nad küll nõnda mõjunud, nagu oleksiwad nad õpetanud: Tee head, aga nõnda, et ka töised seda kuulewad  ja näewad. Seal samas wöttis tema ka oma südame sõpru, kaasseltsilisi õdesid, wasta. Oma lastega, nimelt aga KoStiga ja Kolliga, ei saanud tema siis ka mitte palju tegemist teha, waewalt et nad teda hommiku teretada  ja õhtu head ööd temale soowida tohtisiwad, muul ajal pidiwad nemad tõistcS ruumides, iseäranis nende jauks määratud tuas wiibima, kust elawate poisikeste kära ja kõne mitte ema kõrwu ei kostnud. Mea ja Ellerhein aga puutusiwad sagedamine kokku, kui muidu. Õhtu söögi laual täitis neiu perenaise kohust ja walas thee-wett klaasidesse. Kui siis Runensteini isandat kodus ei olnud ja Wintrauti neitsi mõnikord ka emanda seltsiliseks oli, istusiwad Mea oma wendadega ja Ellerheinaga üksinda lauas. Juhtus siis wahest, et Mea rohkem Bobi juttu ja Bob rohkem Mea juttu kuulaS, kui poisikeste küsimisi ja kostusi. Pärast õhtu sööma mindi tihti muusikat tegema, mille juureS Bob oma Kornariga nüid enam ei puudunud. Hoolega pidas aga Wintrauti neitsi noort rahwast niisugusel 100 l silmas ja ei walwanud mitte üksnes nende kombele, waid ka silma pilkudegi üle, sest oma lõpmata suka peale ei olnud temal waja waadatagi, sest et ta teda pika harjutuse teel juba peast kududa oSkas. Mis tarwis tema küll palawa Aafrikamaa paganatele willaseid jalatseid kudas, oleks mõnele töisele wist küll kahtlane olnud; sest et nemad sukka ega saabast ei tarwita ja ilma särgitagi ennast läbi ajada mõistawad, künna Wenemaa kibe külm iga talwe weel mõnelgi mehel warbad ära wõtab ja ka Wintrauti neitsi kodumaal, lugu mitte palju parem ei ole. Wahest istus Wintrauti ka koguni tiiw klaweri käänakusse  mängijate wasta, kus temal silma walgus ligemal oli ja lugeS mõne Inglis kirjaniku romanisid, iseäranis aga Walter Skotti ja Bulweri kirjutatuid, mille juureS ta sähardustel kohtadel, mis temale hästi meelt mööda oliwad, oma tubaka toosi salaja taskust wälja kobis ja hellitatud haistmise nõuule kombe poolest põlastatud kosutust  pakkus. Koguni kena oleks teadjal siis waadata olnud, kuidaS wana mamsel oma saladust töiste eest w rjata püidis ja tõeste ka palju osawamine warjata möiStiS, kui näituseks Bob ja Mea, kes ikka nagu ära kohkufiwad ja ennast wobandafiwad, kui mõni kord noodi lehe ümberpööramisel  nende käed kogemata kokku puutusiwad. Iseäranis  Mea läks niisugusel 100 l alati näust punaseks. Õnnelik põli, kui esimese armastuse noor idu alleS tärkamas on, inimene oma südame tumedate, aga tungiwgte  tundmusele ilma kõhklemata ja kaalumata järele annab ja selle poolest nagu õndsaS uimaStuseS elab, panemata, sest, mis tulewiku peidus seisab. (Järg jäeb tulema.) 24. Sakala. 1884