Saarlane tss 16. Teisipäewal, 19. Aprillil 1888 V. aastakäik. maksab: Saaremaal aastas . 1 rbl. AV kp. poole? . . . 1 „ 28 „ Ilmub igal tsMpä-ö5V«»k. Nr.^ö! UW Kleiildiac ?alitika ajaleht maa- ja liana rahwale. Looõpetamisest. Kuidas mõnes kohas weel nüüdsel ajal lapsi lugema õpetatakse, seda juhtusin ma hilja aja eest K. kihelkonnast läbi sõites tähele panema. Talus, kus ma oma asja pidin toimetama, jutustas pere emm mulle järgmist asja, oma 6—7 aaatase tütarlapse pääle näidates: „Ta on meil üSna hea ja sõnakuulelik laps, aga see raamatu asi slooöppimine) tuhab natuke wisalt edasi minna, ehk teda küll mõnikord saab ka hirmutatud. Heile poole päewani istus ta raamatu kallal, aga mis sa tahad teha, lõunaks oli seegi ära ununud, mis ta homikul ÜSna selgesti ära luges. Ma muretsesin mõned kase oksad tuppa ja kutsusin teda siis enese juure, aga ta hakkas mind nõnda haledasti paluma, ning tõotas paremine lugema hakata, seega jätsin ma see kord järele." Selle juures pühkis ta oma filmi, näha oli et see wali trahwimine ka tema enese wastu meelt oli. Ma heitsin omad silmad selle wäikese õpilase pääle ja pidin iseenesest tunnistama, et see tütarlaps tõesti ühe ärksa ja allaheitliku loomuga oli, mis mind wastu meelt sundis õhkama. „Waene laps, ka sinu sõna kuulmine ega kõigest jõust ema meele pärast püüdmine ei wõi sind waljust karistusest peasta, sinu ainus süü ja patt on see, et sul õiget juhatajat ei ole. „Kui ma selle wäikese elu ja õppimist  pitkemalt järele pärisin, siis tuli wälja, et wäike laps terwelt 4 tundi laua taga istub, ilma et mõni minut ennast wõiks lahutada. Muidugi mõista et see poole päine wagusi istumine ning lugemine lapse waimu ära wäsitab, ning sagedasti pea ümberkäima paneb, ehk ka koguni pea walu sünnitab; pole siis ka imeks panna, kui laps wiimaks lugemisega soperdama  (?) hakkab. Sarnane noor 100 ori ei tohi ka sarnasel ära hirmutatud kombel oma tõsist wiga ehk haigust, kui seda ka juhtub, mitte awaldada, sest seda peetakse laiskuse katteks, mille eest ta jälle karistuse alla wõiks langeda. Mis niisugusest asjast peab arwama? Mõned inimesed arwawad, et kõige parem abi lapse õppimise juures on „witsad", selle pääle waatamata, kas õppija sääl juures süüdlane on ehk mitte. Need wööriti arwamised, mis järele mõned wanemad oma lapsi kaswatawad, on mitme noore inimesele iseäranis " tütarlastele, kelledel palju hellikum ja õrnam loomus on, kui poislaStel, õnnetuseks. Seda olen ma ise omas noores lapse põlwes tunda saanud. Mind hakati 5—6 eluaastal raamatu kallale sundima ning ka kirjatähti kriipsutama, ja kui see mitte nõnda jõudsasti ei tahtnud edasi minna, siis kuulsin ma suures hirmus neid sõnu, „kuS need rvitsad on," mis mind kud haawalehte wärisema pani, ning mida mina ka sagedasti maitsta sain, mõni kord juhtus see ka päältwaatajate silma all sündima. Sest saadik hakkasin ma teisi inimesi kartma ja iseäranis häbenesin ma enese ealiste, nimelt õrnama soo ees, ning põgenesin, kui aga ial wõisin kaljukitsena eemale ära. Niisuguses waimus kaSwasin ma noore meheni, aga tänu elu saatusele, kes mind sellest haigusest ivabastas. Üleüldse waadetakse looõppimisel lapse terwise pääle liig mähe, sageli üteldakse: „Lapsel on noored kondid, ega istumine temale raske ei ole ja termist ei riku." Kaua istumist ei arwata lapse terwisele mitte kahjuks olema, ilma selle pääle waatamata kuidas laps istub ja ei mõteldagi selle pääle, mida lapse õrn loomus igatseb. EnamiSte istub laps ikka norgus peaga ning küürus seljaga, kus juures tal teine õla teisest madalamas on, iseäranis teeb ta seda kirjutamise juures ning niisuguses olekus on ta terwe talwe otsa harjunud istuma. Kui meie selle pääle waatame, et lapse kondid weel alles nõdrad ja pehmed on, aga mis aeg ajalt ikka kõwemaks ja tugewamaks lähemad, siis tuleb wiimaks se wälja, et laps, kes kaua aega ülemal Ülestõusmise püha kellad. (Ots.) „Selle helina all tahaksin ma ka hea meelega surra," ütles tema, „sest see kannaks mind kohe igawesse elusse." Ja kui ta poeg tast ära lahkus, siis wöttis ta weel enne seda tema mõlemad käed oma peuSse ja ütles: «Kaarel, kui sa peaksid ial kurja tee paal olema ja sa kuuled kiriku kella häält, ehkwast koguni ülestõusmise püha kella helinat, siis pööra ümber, Kaarel, pööra ümber!" KakS aastat oliwad Kaarel Riimerist, keS tööd kartis ja pudelid armastas, kes kirikust eemale põgenes ja kõrtside poole hoidis, päris hulguse teinud, keda politseid kaS puuri pistsiwad ehk wõimalikult ruttu oma piiri päält ära saatsiwad. Ja nüüd korraga helisefiwad ümber hulkuja kõrwu ülestõusmise püha kellad, nüüd tuli talle kodu ja ema meele, ja nüüd tuli ka kahetsemine. Kuna ta oleks wöinud kodu soojas toas istuda, istuS ta siin külma käes maantee ääres kiwi otsaS, kuna ema oleks armastusega tema poole hoidnud  ja otsegu oma käe kõrwal teda elust ISi wiinud, sai nüüd igast küljest põlgdufezs  tema pääle waadetud ja politsei poolest «Slja aetud. Ja tema ise oli kõige selle juare» süüdlane. Ülestõusmise kellad oli- ivad tema waStu hüüdnud, pööraümber eksitee päält ja tema sees oli igatsus tõusnud  selle kutsumise järele teha. Aga kes saaks temast weel hoolima? KeS saaks teda weel ära tundma ja omaks wõtma, kui ta näruses riides kodumaal ilmuks? Ja sääl oli jälle kui kuuleks ta oma ema häält ütlewat: „Ema armastus on suur ja annab palju andeks, aga Õnnistegija armastusel ei ole ülepea mitte äärt." „Kui sa kuuled kiriku kella helinat, ehk mast koguni ülestõusmise püha kella helinat,  pööraümber. Kaarel, pööra ümber!" nii kõlas tema kõrwade ees, kuna pimedus oma waipa üle maa laotas. Kaarel Riimer kargas äkiste maast üles, temal oli see mõte meele tulnud : Kui ta nüüd minema hakaks ja rändaks ja jookseks, ja jookseks kõige öö läbi, siis saaks ta homiku kellu 3 ajal kodusse. Üksgi ei näeks siis ta närus riideid, ilma tähele panemata wõiks ta siis oma ema maja juurde jõuda, sest küla ööwaht magas siis ikka kõige raskemine, kui ta just walwama pidi. See mõte oli ümberhulkujat maast üles ajanud, ja seesamina ajas teda maanteed mööda edasi, ikka edasi öö pimeduse sisse. Üks werst teise järele jäi tema selja taha ja kui ta jalad ära wäfifiwad, siis helisesiwad ülestõusmise  püha kellad jälle tema kõrwade ees ja see ajas teda ikka edasi, ikka edasi ema kodumaa poole. Mitmest wäikesest külakesest pidi ta mööda minema, ja kus mõni kiriku torn öö pimeduses  õige suurelt tema silmi paistis, säält rutas ta palju kiiremine edasi, sest ta arwas iga kord ennast jälle uesti kellade helinat kuulwat. Wiimaks ära wäsinud, nagu keegi, keda põgenemise pääl taga aetakse, jõudis ta ühe küla juure, mis ta kodumaalt weel mõned werstad eemal oli. Siin istus ta ühe kiwi pääle maha ennast natuke puhkama  ja pühkis kärisenud käiksega higi otsa päält. Kohe selle pääle oli koidu kuuma tunda, ülestõusmise püha homik koitis. Kaarel Riimeril oli iseäranis tundmus südames. Kui kaltsulasu tuli ta oma ema juure tagasi, kelle juure ta mitte ei tahtnud jääda, wõtku ema teda wastu kuidas ta tahab, kas röömu wõi noomimisega, sest Kaarel ei hoolinud ühtegi, waid see oli tema ainukene  soow, jälle ema juure saada ja jääda.  „Kui ta aga mitte enam elus ei ole, kui ta surnud on? surnud? See mõte ajab wäsinud rändajat kiwi päält üles ja sundis teda jooksma, jooksma nõnda et ta üsna ähkis. —> Ühe poole tunni järel olitagi omas külas, ta läks ühte jalgteed mööda talude ümbert läbi, kuni oma ema maja juure. Tuksuma südamega seisis ta nüüd siin. Ja koidu walgel wõis ta näha, et kõik Kristuse ülestõusmise pühade Pärast ilmub Saarlane nr. 17 neljaspäew jürikuu 28. päewal.