Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XI. „Teie lubate siis ikka —" hüidis Kosti, kes ise oma tungiwat uudishimu talitseda ei jõudnud, et naha saada, missugune Ellerheina wiiul õite oleks, mis siitsaadik ikka kindla luku taga oli seisnud, ja enne kui Bob weel aega sai oma keelduft ehk luba awaldada, oli poisikene juba minema pühkinud. „Häid wiiulid on wähe leida", ütles nüid husarite leitnant, „aga halwa riistaga ei ole ma just ka mitte mängima õppinud." „Pole wiga", trööstis teda wana prohwessor  wähe pilkliku healega, „Paganini mängis ükskord koguni puu kinga peal ja kontsert oli siiski tubli." „Jutnstage ometi, prohwessori isand, seda naljakat lugu, palus Mea. „Pai lapse palwet piab ikka kuulma," ütles wana mees, „aga lühidelt. Paganinile oliwad kord kaks wana neitsit sündimise päewaks  paar puu kinga soowinud muidugi jonni pärast. Nende kiuste aga wõtab kuulus meister ühe kiuga kätte, õenistab tema sest hästi õhukeseks, nikerdab ja silub wäljaspoolt, teeb temale kaela külge, tõmbab keeled peale ja wiiul ongi walmis. Siis annab tema kontserti kuulutused wälja ja suurtsugu rahwaft  woolab igalt poolt rohkeste kokku, iseäranis  weel sellepärast, et Paganini haiglase oleku pärast juba mitmel ajal enam ennast ei olnud kuulda lasknud. Kinga kinkijad oliwad muidugi ka kuuljate hulgas, kellele kuulus kunstnik kontserdi hakatusel oma kentsakat mänguriista näitab. Kõik naerawad ja ütlewad,  et Paganini on hulluks läinud. Aga nii pea, kui pill hüidma on hakanud, waikib naer ja iga uue tükiga kaswab kuuljate waimustus,  kes oma kõrwu ehk silmi ei taha uskuda, künni kontsert wiimaks päris kiituse tormiga lõppes. Rohke sissetuleku kinkis aga kunstnik ühele waesele tütarlapsele kaaswaraks, kes siis oma kaua ihaldatud armukesega paari wõis heita. Sapise südamega wanad neiud aga, kes teda narrida oliwad tahtnud, langefiwad  nüid ise naeru alla ja wihastasiwad end wikerkaariliseks." „Ellerhein'a isand, siin ta on!" hüidis Kosti Bob'ile wiiuli kasti kätte pakkudes. Bob wõttis kasti lukust lahti ja andis tema fiis kõige täiega von Dvrnheim'i kätte. Leitnant wõttis wiiuli wälja, waatas kahtluselt pealt näha kaunis näutumat riista igalt poolt, enne kui ta teda healele seadma hakkas ja ütles: „Noh, suurem asi tema küll ei näe olewat, aga katsuda teda ikka wõib." „Tema olewat päris eht Kornari, nagu sees olew kiri ja asjatundjad tõendawad," ütles Ellerhein rahulikult. „Mis? Päris eht Kornari?" hüidis wana prohwessor suure waimustusega ligemale astudes.  „Lubage ommeti näidake  leitnandi  isand? Tõeste, see on õige," kinnitas ta siis, kui ta wiiulit ligemalt oli silmitsenud, „kõik tundemärgid käiwad pihta! Kas tohin ehk küsida, kudas see mänguriist Teie katte on saanud, Ellerhein'a isand?" ..Miks mitte, ehk küll asi natukene kurblik ja hale on." „Kas selle wiiuliga ehk ka mõni saladus ühendatud on, nagu sagedaste niisuguste asjadega  juhtub?" küsis keegi noorte neiude hulgast.  „Jutustage aga, mida hirmsam seda parem." „Mina ei tea nüid küll mitte, kui palju saladust seal juures on, aga osast ikka. Arwake ise." Ja Ellerhein jutustas seda lugu, kudas surmani wäsinud wõeras mees ühel õhtul hilja nende majasse oli tulnud j. n. e., nagu meie seda juba tunneme. Kõik kuulasiwad põnewusega ja Bob oma pilliga oli korraga kõige seltskonna keskpunktiks  saanud. Wana prohwessor oli järele mõteldes kuulanud ja ütles, kui Bob oma lihtsa jutustuse  oli lõpetanud: „Ma usun, et mina seda meest ka olen tunnud. Tema oli üks kõige esimestest wiiuli kunstnikkudest ja on kõigis suuremates Eüroopa linnades kontsertist andnud,  aga igas kohas ikka jälle wõera nime all, nõnda et tema nagu üks jooksja täht kord aga suure säraga ilmus ja niisama jälle ära kadus." ~Jah, mina mälestan ka weel seda meest, kellest omal ajal palju räägiti," segas ennast nüid ka Runenstein'i isand üleüldise jutu sekka. „Mõned teadnwad jutustada, et tema üks Itaalia krahrv olla, kelle armukene ühe Wene würstiga ära põgenenud ja keda ta nüid mängu mehe näul mööda laia maailma taga otsimas käiwat, töised jälle teadsiwad kõneleda, et tema oma suure waranduse olla kaarti mängul ära kautanud ja siis oma kõrget muusika annet ikka jälle uueks raha hallikaks tarwitanud, nii kaua kui jõuud weel wasta pidas. Wõib olla, et mõlematel õigus oli, aga niipalju on kindel, et tema ümber üks iseäranis saladus lehwis, mis tema, nagu Ellerhein'a jutustusest ilmub, enesega hauda on kaasa wõtnud. Aga kuulame ometi, missugune  mõnu tema wiiulil on leitnandi isand, kas olete ehk nii lahke ja mängite meile midagi?" Leitnant wõttis wiiuli, astus kannukste kõlinal klaweri juurde, kelle ette neiu Adele juba aegsaste istunud oli, et wahest mitte mõnele töisele mõttesse ei tuleks, ennast leitnandile  kaasmängijaks pakkuda. „Kas mängime ehk seda Strauss'i waltsi, mis meie üle eila teatris kuulsime," küsis meiu mahedaste noore sõamehe otsa waadates. „Tema oli wäga minu meele pärast?" „Hea küll, kui Teie soowite, tahan mina katset teha, aga mis Teie siin sellest „Noi'B6öU 8a1on" *), mis Vieurtemps on komponeerinud?"  Nõnda waidlesiwad mõlemad weel tükk aega noodi lehti sorides, künni nad wiimaks ühte lugu mängisiwad, mis sell ajal just moes oli. Kuuljad kiitstwad muidugi nende kokku mängimise osawust, kui esimene mängu tükk lõpetatud oli, ehk nad küll mängu ajal üksnes wabamaks jutuwestmiseks tarwitaüwad, muidu aga temast mitte suuremalt ei hoolinud.  Mitme poolse soowimise peale pidiwad nad weel tõisi tükka mängima, mis kõik suure tänuga wasta wõeti. „Noh, nüid wõiks ehk mõni töine minu asemele astuda," ütleS von Dornheim'i isand, „mina olen oma kohust püidnud jõudu mööda täita. Ehk on Ellerheina isand nii lahke ja pakub nüid auustatud kuuljatele paremat kõrwade õrgutust, kui meil wõimalik oli anda. Ega Teie mitte wasta ei tohi panna, Eestlased  kiidawad ju enesest, et nende seas palju muusika andeid leida olewat, ehk lasete siis meid ka mõnda oma rahwuslikumatest lugudest kuulda." Mis pidi Bob tegema säherduse äritawa wäljakutse peale? Kas teda töise kahjurõõmuks lihtsalt tagasi lükkama ja sellega oma muusika waesuse tunnistust ise kinnitama? Kawal wastaline aga oli oma sõnu nõnda seadnud, et nad mitte temasse üksi ei puutunud, waid ühtlasi ka selle terwe rahwasse, kelle liige tema oli. Mitmed silmad waatasiwad nüid põnewusega tema peale; siiski wõttis tema wiiuli ja astus julgeste von Dvrnheim'i aseinele. Seal aga tõusis neiu Adele, kes leitnanti nii suure waimustusega oli saatnud, et tema wahest nootide lugemisel nagu mööda mättaid oli hüppanud, oma istmelt üles, lehwis rikkalikult  ehitud tuulujaga, nagu oleks temal ei tea, kui suur palawus südames ja soontes, ja awaldas, et tema praegu nähtud waewast koguni tüdinenud olewat. „Wast on mõni töine nii lahke, et tema Ellerhein'a isandale kaaskorraliseks läheb? Mina ei jaksa tõeste enam," ütles ja wajus kunsti seadust mööda ligema pehme tooli peale. Ellerhein laskis omad silmad nagu otsides ringi üle seltskonna käia, aga kellelgi selle seast ei näinud suuremat õhinat olema temale kaasmängijaks tulla, ehk küll mõned neiud nagu kahe wahel kaalusiwad. Osaw tähelepaneja  oleks nüid ehk Bob i silma kulmude wahel ühte weikest kortsu näha wõinud, mis aga niisama ruttu jälle ära kadus, sest korraga  astus Mea oma sõbrade hulgast wälja ja otse klaweri ette ikka wee! lese istme juurde. „Kas Teie ise, auulik neiu, nii lahke tahaksite olla ja minuga katset teha? Tuhat tänu Teile selle eest, sest ma arwasin juba, et ma sugugi kaasmängijat ei leia. Nüid aga lunastate mind Teie ise, mille peale mull sugugi lootust ei olnud." „Palun wabandada, et nii julge olen olnud, hüidis neiu punastades ja lisas siis häbelikult juurde, „aga jah, aga ma ei tea ju weel sugugi mitte kudas Teie mängite." Oleks tema seda kurja pilku wõinud silmata,  mis praegu Wintrauti neitsi tema poole saatis ja näha, kudas tema ema oma kalli suurätiku ääri nerwude antusel sõrmitses, siis oleks ta noor südamekene küll jahedaks minna wõinud. „Wõtame ommeti katseks siit selle Ungria rahwa tantsu", ütles Bob südameliku lahkusega  oma ilusa kaaskorralise otsa waadates, „ta käib küll õige kiireste, wiimasel otsal iseäranis, aga ehk saame temaga siiski toime." „Ma kardan, et mina mitte nii ruttu ei saa," wastas Mea ennast walmis seades. „Pvle wiga", kostis Bob naeratedes, „kell wahwuft ei ole, see Wõrut ei näe, üteldakse meie kodumail." Nad hakkastwad mängima. Ellerheina Kornarisse oli kohe nagu uus elu ja kõla tõusnud osawa mängumehe käsitamisel) järjest ikka elawamalt, mõnusamalt hakkas poogen üle keelte käima, mahedamalt mänguriist laulma ja rõõmu rohkuses waimustawal wabaduse! hüidma. Klawer küll, kes oma jagu kokkukõla  oli püidnud, oli aga märganud, et tema tiiwad nii kõrgele lennule alles liig nõrgad oliwad, ja sellepärast wiimaks koguni waikinud, sest wana prohwessor, kes Mea noodi lehtede pööramist enese peale oli wõtnnd,  oli seda tarwilikku toimetust koguni ära unustanud. Mea ise aga waatas läikiwate silmadega oma kaaslase peale, millest ka mitte kõige wähematki kadedust selle üle ei paistnud, et tema enese mäng tahes ehk tahtmata soikuma  oli jäenud. Töised kuuljad oliwad esiotsa  oma päid tõstnud ja mängumehe poole waatanud, siis oliwad nende sõnad ikka arwemaks  jäenud, nagu oleks neile aega mööda meelde tulnud, et muusikat õiguse pärast piaks waitolemijel kuulama. Kõigilt poolt aga kõlas suur kiitus, kui Bob tantsu lõpuks paar korda järsku ja tüseste poognaga üle kõige nelja keele korraga oli tõmmanud ja siis wiiuli klaweri peale pani. Mitmelt poolt paluti nüid aga tnngiwalt, et tema weel midagi etendaks, ja kui mitmed hõrnad huuled nii kenaste palusiwad, mille seas kena peretütre  omad mitte kõige kahwatamad ei olnud, ei suutnud noor mees mitte pikemalt selle wasta panna. Mitmesuguseid Soome rahwasugu wiisisid kokku punudes, mängis tema tõusewa waimustusega  edasi, kuuljaid healte wõrgul wangistades  ja kaastundmisele sundides. Aga nii osawaste ja nii terase, peenikese tundmusega ei olnud tema ise weel ialgi mitte mänginud, kui lõpuks Paciuse wõidukrooniga ehitud laulu: „ Kuule kudas heali helab, Wanemuise kandles kõlab." Aga küll on see ka üks laul, mille sisse meie kõik oma südant liigutawaid sügawamaid  tundmusi wõime walada. Üsna imelik  on, kudas temast niisama hästi mahe meelitamine, kui käre ähwardus, ülem rõõmu hõiskamine, kui südamest läbilõikaw halatsemine  kunstniku tahtmise järele heliseda wõib. Aga siiski näeb temale üks kurblik toon ikka põhjuseks olewat, mis nii tume on, kui lauliku kodumaa sinawa männiku mühin ehk laenete kohin, mis kalju walla karedatel kallastel  murduwad. See on ka Eesti laul! (Järg jäeb tulema) Ütle: Noi'Bs«'> Mõnda Mustlastest ja nende elust. 111. Nagu üeldud, on Mustlasel loomust teraw waim. Ta on naljakas ja iseäranis teraw sõnale. lärelseiswad tõejuhtlikud sündmused andku siin Mustlase loomu, nalja ja mõtte osawuseft seletust: Kange talme külma ajal tuleb üks Mustlane  mõisahärra majasse ja saab järgmiste sõnadega mastu wõetud: „Üht saab sulle lubatud,  Mustlane, sa wõid kas süia saada, ehk ennast soojendada; maki emb kumba!" Mustlane  mastab ruttu: „Ma soomiks ennegi üks tükikene liba tule peal küpsetada!" Üks töine Mustlane ütleb oma mõisa härra üle: „Kui ta minuga räägib, on ta kuri kui kurat, ja kui ta minu naescga räägib, on ta sõbralik kui saatan." Mustlane on ka naljakas trööstija wõera häda juures. „ Mängi mulle üks kurb laul," ütles üks joodik wõeraste-majas Mustlase pillimehele,  „sest ma olen kõik oma raha ära mänginud!" „OH! jätame see kurb laul laulmata," wastas Mustlane, „küll selle eest teie armulik abikaas kodus muretsema saab!" Üht Mustlast, kes wale mandumise pärast wangis istus, käis üks waimulik ammetnik waatamas, kes talle ette seadis, missugust rasket  pattu ta sellega oma hinge peale tõmmanud,  kui ta selle peale mandunud, mida ta mitte pole näinud. „On mull stis ka üks hing?" küsis kamal Mustlane. „ Muidugi, mu poeg," wastas õpetaja, „sull on hing nagu kõigil töistel inimestel." „Kas mõiks kõrgest auuStatud härra selle peale manduda, et mull üks hing on?" „Ilma kahklemata!" „Kõrgest  auustatud härrad näemad siis, et ommetigi ka manduda mõib selle peale, mida mitte ei näe!" Wõeraste-majas ütles üks rikas kaupmees maese Mustlasele, kes janunud näuga sisse astus: „Sa soomiks ka küll klaas meini, aga sull mehikesel 'pole ei raha ega tähtsust." „Tõsi küll," wastas kamal, „mull oleks aga mõlemaid, kui mõni julgeks minuga üht kihla medada." „Narr, sa kautad jo kihlmeu!" ütles kaupmees. „Ma ei taha uskuda," wastas  Mustlane. „Mis kihlmcdu see stis on?" küsis kaupmees. „Ma lepin, et Teie, kõrge härra, mitte üksi oma kuube seljast maha ei mõi ajada," wastas Mustlane. „Ma maksan kõik sinu söögi ja joogi rehnungi, kui sa mõidad,  aga wiskan sind aknast mälja, kui sa kautad?" WalmiS! Kaupmees hakkab oma kuue nööpisid lahti tegema; Mustlane teeb omadega sedasama. Esimene paneb wõidurõõmulikult  oma kuue seljast põrandale, töine teeb oma kuuega ka sedasama. „Wõit on käes!" hõiskas kaupmees. „Olete eksinud," wastas Mustlane; „Teie, auusa härra, olete küll oma kuue seljast maha ajanud, aga mitte üksi, sest mina tegin ka sedasama." Wõit sai Mustlasele maksetud. Ükskord kutsuti üks Mustlaste mängukoor mõisa härra juure tantsu palli peale mängima. Saalis tantsiti, ja mängijad mängistmad eestuas,  kus bassmiiuli mängija ahju tagant ühe pudeli leidis, millel meelitam pealkiri „Nalimka"  oli. Kahklemata oli seda kallist kaupa üks teener wistist kuskilt näpsanud ja sinna ära peitnud. Kohe tegi usin moosekant otsuseks, pudelit tühjendada ja nõnda warast trahmida. Pudelis ei olnud aga mitte Naliwka,  maid wedel saapa miks. Bassi mängija rüipas nüid suure punnsuutäie ja ajas silmad pärani andis aga pudeli sõnalausumata  edasi oma naabrile. Klarneti mängija tahtis aga pea ära läpatada oma suutäie katte, mida ta pudelist rüipas; ei kautanud aga mitte mõistust, maid mõtles muhaldes: tont wõtku seda koera, keS niisuguse maimude joogiga elab ja andis pudeli esimese miiuli mängija kätte, kellest teati, et see pudeli ikka põhjani tühjaks tegi. Trummilööja wahtis mihase näuga selle peale, kui see pudelist kallist wedeliku kummutas,  ja ei imestanud mitte mähe, kui ta omale ka tilgakese üle nägi jäemat. Kui kõik joonud  olimad, waatasimad kõik waikides ükstõiseotsa;  bassimängija pööris ennast klarneti mängija  poole ja ütles tujukalt: „No naaber, kas ei sööme ka tükikene bursti (saapaharrja) selle peale!" Kõik Mustlased ei tunnista oma süidi aga mitte nõnda amalikult, kui järgmine. Kaksteistkümmend  tunnistajat ütlesimad näinud ole- Mat, kui Mustlane üht hobust on warastada tahtnud. „Paljalt kaksteistkümmend," ütles see, „on seda näinud? Ma toon aga tuhat, kes seda mitte 'pole näinud!" Kui kord üks Mustlane patale wõi pihile läks, warastas ta kirikhärral sealsamas wäga vsamaste uuri ära. Ta hakkas oma pattu Zü 15. Talata. 1884