Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja lümarahwale. „Saarlasc" toimetus ja wäljaandmine, Kuresaarcs, kaubaulitsas M 10. „Saarlane" maksab: Saaremaal aastas 1 rbl. 3a kop., postiga saadetud 2 rbl. Saaremal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud 1 rbl. 23 kop. Tuleb wälja iga pühapäewal. Kuulutuse'rea ehk selle ruum maksab  H kop. Pühapääw 15. Juulil 1884. I. aastakäik Paar sõna Saaremaa rahwa elust ja piskuga läbi aeamisest. Meitest palju targemad inimesed rükiwad Saaremaa ja rahwa hulga surusest nõnda:  et Saarema,a Muhu ja Ruhnu saarega  kokku peab 1818 ruut werstasuur olema  ja selle maa pääl peab rahwa hulga aru juba 60,000 täis olema. Kui see arw õige, siis olgu ka see arwamine õige, et rohkest pool osa Saaremaast on moisade,  kirikute ja kroonu metsade all, kust rahwas  küll paiguti tööd leidwad ja leiba saamad,  aga mitte elamise platsi. Hää küll, arwame seda arwu õigeks ja teeme mööda minnes wäikest näitust: Linnas ja möisades elanikude arwuse paüeme 10,000 hinge, siis MS meil talu  piiride pääl elanikude aru 50,000 hinge,  ja nenda alla 009 ruut wcrSta maad. Kui meie nüüd seda järele arwame, et meie maa on taludeks (perekonna madeks) ära jagatud, kus sagedaste seda leiame, et ühe perekona hinge arw on läbi segi 10 hinge, ja nende taludel jälle läbi segi arwates 25 waka põldu harida on, see on waka maad hinge jäuks, need samad ilma takistamata seega läbi, kui perepidaja wäga  kõrge akfisi*) maksu kirjas ei seisa, siis lähtwad talude pidajad iseäranis kronu waldades lobinal läbi. Meie rahwa seas on ka oma osa neid mehi, kes Saaremaad kiites seda salmikest rõõmsa meelega ära laulawad: Saaremaa mull kõige armsam, Kõige armsam ilma pääl. Saares elu kõige waiksem, Waiksem Wene ilma pääl. Saaremaa mees ei sõõ saia, Ei käi siidis, sammetis: Alm ja madal tema maju, Siiski rahul selle sees. Kui kasinast ja kokku hoidlikult Saarlased,  kes siin ilma maata on, elawat, seda tahame ühe sulase mehe J. T. tubaka pruu- kimisega näita, kui meie teda ise seda enestele  laseme ette kõnelda: „Et mina noores põlwes lollist pääst olen wilunud tubakast ruukima, see on mulle wäga wastu meelt lugu minu enese juures. Et see aga see ainus aksisi alune  himmu roog mull ruukida on, on mull õige raske asi teda maha jätta, seega toimetan  seda himmu täitmist nenda, et himmu  roast ühtegi hukka ei saa. Kui ma ühe 1/4 naela tubakast olen ostnud, siis ruugin seda esmalt lõugas, kui esimine suu täis lõugas oma kohut enam ei täida, siis hammustan jälle uue ja panen manaks jäänud lõua punni kambri nurka lau pääle  kuiwama; kui nenda 1/4 nael tubakast csimise korrale on läbi aetud ja kõik suu täied, nagu ilusad linnu pojakesed üks teise  kõrwale laua püüle istuma seatud, siis waatab mo silm õrna tnndmistega nende pääle ja olen üli rõõmus, kui neid üle lugedes kõik alles leian; siis wötan kõige esite istuma seatud tibukest jälle ette, kut- *) Aksisi maksu aluseks arivame meie joodikud, Jututuba. Weski tiigi äeres. Jutustus Marc. Boyeiri järele. (Järg.) „Läks meskile," karjuti talle mustu. ,Mesi on hirursaste tõusnud ja kes teab, kas üle pea wecl üIM meskit on, ja kas tulcwane UuctalA perenaene meel hingas on. Kui meie siin oleme malmis saanud siis lähme suurem hulk ka senna abi." HemtS waatas mürisedes oma ümber. Kus olid ta mõtted olnud? kas ei räekinud  maburaw jõgi talle mitte selgeste küll, kui iuur mee häda nüüd meski juures mõis Ma? Ja ta ei olnud mitte Ml abiks, nüüd on see wihatud mana senna läinud, et oma pruuti päesta. Ei, seda ei pidanud  ta mitte! ei, mitte üks teine ei pidanud  selles häda tundis Mariele ligi olema, tui :ema, tema see Heints uksi. Ruttu pööras ta ümber ja ruttas weski poole, kadedusest  ja hädast tiitsele sammule sunnitud.  Kas meskis oli selle waewa õõ järele ho»U« ilvmnud ja haigele mõne hilja rahu t»»vi kaasa toonud. Wäfinud, uniste silmadega  möldri naene andis tüdrukule Aeda, mis All päewaks Armis muretseda oli, Mafele oli ta lubanud mõneks tunniks oma ««««te juure minna, sest mis pidi ta sõel tegema, kui ta weskik mitte tööl olla ei wöinud. Siis sammus Kristine tasa treppi kauda üles oma tütre tuppa ta niaatas ette maallikult  sisse; ta laps magas, kahwatanud ja nutust punaste silmadega, aga ta näu päel oli üks rahuline jume leida. Sügama tundmusega waatas ta tüdruku päele, kelle mastil ta eile nõnda ärasalgamata oma minewikust  oli räekinud ja üks palaw palme moolaS ta üle uulde, mille sees ta oma lapsele rahu ja Friedelile õnne palus. Kui ta alla tuli, leidis ta oma mehe ülesärkanud olewad, ta oli mäsinud oma moodi päel ja kaebas, et tall õhku sisse hingamisest puududa. Uuesti keelas ta ära ühte tohtrit oma juure tuua, mõnikord räekis  ta küll oma naesega, aga cnamiste oli ta wagufi ja waatas kambri ukse päele kui ootaks ta kellegi tulemist. Wiimaks tuli ta tütar ja sellega oli ta ootus lõppenud. Marie pidi ta moodi juure istuma ja isa palama käe oma käes pidama, kes mõnikord  tasa, mõnikord waljuste mõne sõna oma ette pomises. Pilwed oliwad ennast ähwardawamalt ja mustemine taewa kulges kogunud ja tuas oli üsna pime, sest päele selle katsid weel suured puud aknad ära; efimise köuemüristamise  sega segasiwad ennast waljud haige jutustamised. „Kuulcd sa wiimse päewa pasunat, Äristine," kaebas ta walusalt, „Petrus ei saa mind mitte senna igawese rõõmu sisse laskma, ma olen marastanud ja petnud ja oma lapsele olen ma ta südame  purustanud." „Jsa, armas isa!" hüüdis Marie armulikult.  „Kes nimetab mind nõnda?" hüüdis mölder ja ajas ennast asemel istukile; ta nägi tüdruku ja tundis oma lapse. „Marie,  ma ei saa seda häbi mitte ära elama, kas pole nõnda, sa ei saa mulle ometi mitte häda tegema?" „Ei isa, mina pean sõna ja sinu nimi peab ikka aun sees olema." Esiti kuulas isa häbeliku naeratamisega seda pehmet häelt ja hirmust köuemüristamist,  siis waatas ta Mariele terawaste silmi. „Marie," ütles ta, „wannu mulle, et sa oma sõna pidama saad, kui ma ka surnud olen. Ma olen wäga raskesti haige, ma tean, mo tund on warsti ukse ees, wannu mulle, et sa oma surnud isale sõna pidada ja teda aun sees hoida tahad." Ootes waatas ta kahwatanud näuga, mille päele surm oma pitsati oli muljunud,  tütre otsa. „ArnmS mees, ära lase Mariet mitte manduda," kisendas KriStine senna wahele, „Jumal ei aimud meile mitte sellepärast seda last, et me' teda oma eest ohwcrdamc!"  « «Isa," ütles Marie kõwaste, „ma wannun  sulle pühalikult, mina pean oma sõna ja saan Uuetalu peremehe nacsckS, kui ta