oma südame tunnistuse hääl! ja chila oma südame ümber kõma kindlus kannatusest, siis oled sa jäüdawalt  õnnelik ja sinu õnne ei riisu maailma kõige suuremad õnnetused. ütles wanaema, „et üks seesugune madrus, kui teie, mitte kerjaja olla ei wõi." „Aga Hans/' hüüdis Juuli wahcle, „nüüd wõta leiba keha kinnituseks ja jutusta kuidas su käsi kõik selle aja käinud on." „Noh, seda wõin ma warfi teha. Mind on siin ikka ärajooksnud Hansuks nimetud. Seda nime ei oleks mina aga mitte ära teeninud, kui isa mind ilma keelmata oleks siit ära minna lasknud, nagu see ühe õige madruse kohus on. See oli minust aga ka suur ülekohus, et ma pärast isa surma mitte kodusse sinu eest hoolt kandma ei tulnud. Selle eest olen mina ka waljusti karistatud; isa ja ema on mõlemad surnud ja siin seisan ma praegus teie ees waesem kui enne, sest kuida mina kuulnud, on ka minu isa kohake ära müüdud." Kurwalt jäi tema mait; ja alles siis kui Juuli teda õelikus armastuses palunud oli, mitte enam nii kaugele mööda läinud aja pääle tagasi mõtelda, jutustas ta edasi: „ Esiotsa läks mull üSna hästi. Ma leidsin häid kohti mitme tubli kapteni juures ja purjutasin pea kõiges maailma meredes. Oma palga korjasin ma aasta aastalt kokku ja pääle selle sain ma nahkade eest, mis Lõunamere saarde paganad mulle üsna odawalt andfiwad, kenat raha, mida ma iga kord kui Londoni tulin, ühte panka kasude päüle panin. Siin wõite ise arwata kuidas ma kohkusin, kui ma mõne nädali eest senna tagasi tulin ja oma raha kõige kasudega «Aja wõtta ja siis kodumaale tagasi pöörda ja siia elama asuda tahtsin, kui mulle õöldi et minu wekfel midagi ei maksa, sest see pank olla pankrotti jäänud. Nüüd ei olnud mul muud midagi kui fee, mis ihu paal ja mõned rublad minu wiimasest teenistu» sest. Waewalt leidsin mina kaastundmust kalgi panga ametnikude juurest, kes endeid ütlesiwad ka kaotanud. Ainult ühes südames elas õigus, see maenitses lubas mulle nii palju wäljamaksta, kui mulle õiguse järele tulema pidi; seda sain mina siis ilma kohtu kulu ja muu maksuta kätte. Nüüd on mul nii palju küll, et ma ühe laewa ja kala püüu wõrgud osta wõin. Ja seda saan ma tõesti tegema, kui ma üks kord elu ja terwisega wäeteenistusest peaksin tagasi tulema ning seda, et ma nüüd oma jõudu ja meremehe teadust oma isamaale ohwerdan, saate teie wist hea leidma; sinu mees, Juulikene, on ju seesuguse järje pääl, et sa mitte ei pruugi tulewiku eest mures olla." „OH, Hans, sa ei tea weel mitte mina aitan muidu siin; Jaen ei ole mitte minu mees ja —" Juuli ei wõinud enam edasi jutustada. Aga wanaema seletas wennale kõik, mis nende wiimaste nädalate sees sündinud oli. „Ei," ütles wahwas laewamees, „siin olen ma tulewal nädalal tarwilisem kui wõera lippu all. Home tahan ma omale tööriistu osta ja ülehome hakan teie eest tööd tegema ja häda sellele, kes mind weel ärajooksnud Hansuks julgeb hüüda!" Juuli hakas uuesti ümber wenna kaela kinni ja andis talle tema pruuni näo pääle suud; ka wanaema muljus talle tänulikult kätt. „Köik läheb jälle heaks, sest kõik asi muudab, lootke aga Jumala pääle, küll tema aitab!" ütles Hans teisi kinnitades. Tema ei olnud kaual ajal ja wõera rahwa seast kusagilt seesugust usaldust ja armastust  leidnud kui siin kodumaal omaksite keskel. Pea uinus ta nüüd raskesti unesse, kust teda teisel homikul päikse kiired, mis ühesuguses helduses lossi ja urtsiku, maa ja mere pääle paistwad, ülesse äratasiwad. Ta ostis Juuli majaperenaise käest, kelle mees wiimase tormi aegus ära kadunud, paadi kõige kala püüu asjadega ja andis heal meelel omad wiimased kopikud ära, sest puudus oli maja pidamises suur ja ka et mitmete asjade pääl tema õnsa isa nimi leida oli! Pärast tuli ka see kalamees, kes tema isa maja oli ära ostnud ja pakkus seda temale tagasi; aga kurwalt naeratades raputas Hans pead. „Kui ma seda wõiksin,  siis oleksin ma see kõige õnnelikum inimene päikse all; aga seda ei wõi ma ialgi. Kui teie mulle lubaksite oma juures elada, siis oleksin südamest see eest tänulik, sest see wanemate maja on mulle nii armas, et ma rõõmus oleksin, kui ma kui wõeras sääl elada tohiksin! See soow sai temale odawa üüri raha eest täidetud. X. peatükk Noore August Treieri käest püüdis kohtumõistja  igapidi wälja saada, kes see kolmas kurjategija pidi olema. Kohtu ametnikust nähti Treieri koha poole minewat. Sääl oliwad aga kõik nurgad tühjad; wana Treier ja tema tüttar oliwad kadunud; ühtegi hobuse hirnumist ega weise ambumist  ei olnud sääl kuulda, ainult wana koer ronis köögi ukse ees toitu otsides ümber. Maja uksed oliwad kõik lukkus, need pidiwad  lahti murtud saama. Siis otsiti kõik ruumid ja nurgad läbi, aga säält ei leitud midagi, mis nende arwamist kinnitanud oleks. Nüüd toodi August Treier wangi kojast kohtu ette ülekuulamise alla. Oma wiimast kuritööd ei wõinud ta mitte salgada; fiin Isamaalt. Kuresaarest. Niisamma, nagu tänawunc warane kewade ja soe inimestele iseäralist rõõmu tegi, sunnib nüüd warane ilmade wiluks jäämine paljuid imestelema. Peaaegu iga päew puhub kange tuul ja sajab sagedasti -vihma. Ka maalt kaebaivad kirjasaatjad wilu ilmade üle. Millalgi ei ole loodus meile Juuli-kuu lõpul ja Augustikuu  hakatusel nii karedat nägu näitanud. Körlalt. Kiri. See oli kolmandamal päewal  pärast heina Maarja päcwa, kui ma Kanda külasse sõitsin. Sääl nägin imet, et küla karjamaa oli saksu täis. Mõtlesin, mis see on, jätsin hobuse seisma ja astusin ligemale. Mis inimene cluiganes weel pole näinud, seda sain sääl näha. Härradel, kui töömeestel, raud kangid, laSnad, tuhwli koogud käes, raiuwad, kaewawad, koogitsewad,  et pead suitsemad otsas. Karjapoisid pebritsewad musta mulda sõrmedega, nagu kanad oma poegadele ussikesi otsiwad. Waatasin tükk aega, et silmad kirjuks hakkasid minema, aga ei saanud targemaks ühtegi. Wiimaks silmasin õpetajat  rahwa hullas, läksin tema juure, teretasin ja palusin seletust: kes need härrad kõik on ja mis nad seda mana kiivist karjamaad tuhniwad? Õpetaja  hakkas nüüd seletama: Waata Mihkel! See laia kübara lotikesega habemik härra, kes sääl iStukrli mulda segab, on Kuresaare linna Gymnasi kooli ülemõpetaja Holzmayer, kõige agaram wanawara korjaja ja wanaaja asjade tundja meie saare laidus. See kõige suurema kondiga härra, kellel raske raud kang käes, on Tartu linna Uni- wersiteeti prohwessor Di'. Hausmann. Temal olcwat kõik maailma jutud ja ajaloud nii selgesti peas kui wefi. Tema kõrwal scisawad 2 noort meest; teine, punaka habemega, on prohwessor Dr. Löschke, keda Tartust Saksamaale ära kutsutud ja teine Dr. Schröder, mõlemad hirm hakkaja maimuga mehed. Aga need kaks noort meest, kellel alles õrn habeme orane põskede põllul tärkamas ja mütsid kiiwakeli waösaku kõrwa pääl, on student Kallas, kes poole koorma osa manu laulust Tallinnamaalt korjanud, ja M. Hurt, kes esimese numbri eksami hilja aegu ära teinud. Aga kes stis see halli mundriga härra on, kes sakil karjapoiste keskel käpikeli tuhwli kooguga nõnda tiitsaste töös on, küsisin mina? See on kooliõpetaja Niggul Tartust, kes meile hea Wcnckecle lugemise raamatu ja Abitse on kirjutanud, ütles õpetaja. Nii tarkade meeste tuule all tuli ka minule kange õppimise tuju pääle ja ma küsisin jälle: mis suured asjad need siis on, mis säält leitakse? Nüüd näidati mulle ühe siku naha pääl maas ilmatu lasu wana roostetanud raua ja wase puru, mis minu arwateS mitte selle waewa wäärt ei olnud, mida nende korjamise juures ära nähti. Mu keele otsas liikus juba üteluS: mis sehukeStel meestel muud tööd! Aga nüüd hakati minu wana pealuu sisse ka weel uut tarkust toppima, mis sääl enne weel pole olnud. Minule seletati ära, mis need asjad tühendawad ja miks targad mehed neid nii suure himmuga taga ajawad. Waata külamees ja pane tähele, üteldi mulle! Siin Karida küla karjamaal on wana pagana aegsed kalmud. Siin on pagana rahwas ennemuistsel ajal omad surnud ära põletanud, tuhk, söed ja põlenud luu killud on praegu weel siit leida. Kuuma tuha sisse on nad kooljate riided, ehtmed, tööriistad ja waranduse nende seltsi maha pannud. Waata, siin on mõned piigi otsad, heast terasest ilusaste tehtud, siin on hulk odasid, nuge, paarid hobuse suitserauad imewärki moega. Siin on ühe ratsamehe kannused, siin on kallist wasest kauniste tehtud preesid, kuue pandlad, sõrmused, kaela keed ja rõngaswööd. Siin on ka üks wana raha, mille kirjad tunnistama  d, et temal mitu sada aastat juba kuklas on. Kõik need manad asjad räägiwad mõnegi tükikese  meie esi wanaisade elust, mis ühegi raamatu sees lugeda ei ole. Õpetatud mehed mõistawad nende wana asjade keelt, arutawad nende näust nende elulugu üles, kirjutawad seda raamatusse, et praeguse aja rahwaS muistse aja mälestusega tutwaks mõiks saada. Saaremaal on palju wana kalmu kohte, kust rohkeste wanaaja riismeid on leitud ja weel saab leitama. Muist asju on paigale  pandud, muist on aga sepapajas ära sulatud ja tagutud, muist on karjalaste käest ära kadunud. Sellega on aga wanaaja uurimisele ütlemata kahju tehtud, sest et mõnegi tühja roostese raua ja wasetükikese külges tähtsad tükid wana rahwa elust ja maimust rippuwad. Wõta siis ette, küla sõber ja kanna ka omalt poolt selle eest hoolt, et edespidi  enam ühtegi wana asja, mis kalmude seest ehk kiwi waremete alt leitakse, katki ei saa tagutud, ära sulatud, ehk laste kätte mängu asjaks antud. Wiige need asjad kõik Kuresaare linna ülcmkooli õpetaja herra Holzmayer'i kätte, keda „Saarcmaa uurimise seltsi" poolest wana waranduse aidameheks on seatud. Säält saate niisuguste asjade eest päälegi head maksu. Seda õpetust sain Karida küla kalmu künkal. Panin seda tarkust, nõnda palju kui mahtus, kõrwa taha paigale, tänasin, läksin koju ja jutustasin ka oma pere rahwale. Kõik ütlesid: tõsi, tõsi ja tõutasid wanawara korjama  hakata. Sind aga armas „Saarlane," kes sa meite elu eestwedaja ja tagant tõukaja oled, palun, et sa seda asja oma lugejatele ette paneks, nendele nõuu andes wana leitud asju mitte jälle ära kautada