Kartlikud tunnid. Saksakeele jutu järele J. Jaanus. 111. Kesk-öö oli mööda. Mõllawad elemendid oliwad ennast waigistanud ja sügaw waikus lautas ennast jälle üle maakohu. Teewahi Arnoldi majakesest, kus ta omakestega elas, sätendab ikka weel tuli läbi akna klaaside, ja kummargile üle weikese woodi, seisis Arnoldi kahwatu naene. Kartliku murega puhkas tema pilk oma weikese, raskeste haige lapse peal, kes lõõtsudes ennast patjade peal siia ja sinna wiskas. Pisarad weeresiwad  kuulmatalt üle ema põskede maha, ja hädakisa tungis tema raskeste hingawast rinnust, kui kange köha lapse hinge kinni mattis; tema armsa lapse surma läbi sai tema terwe elu õnn murtud ja ainult kurwe, rõõmuta päewi nägi tema waimu silm oma tulewikus. Weel katsus ta oma ikka ja ikka ülestõuswat  mõtet: tema ainukene laps pidada kadunuks saama, tagasi suruda, ja iga lootuse sädemega wõitles meeleäraheitmine tema walutawas hinges. Aga liig warsst pidi ta tunnistama, et tema armastataw temalt kadunud oli. Lapse hinge tõmbamine läks kord korralt  raskemaks; kramplistes tõmbustes tõusis tema weikene rind ja tõbest palawad käekesed haarasiwad täis ahastust õhku. „Ta sureb! Ta sureb!" hädaldas õnnetu naene. „OH Jumal! Halasta ühe". . . Haige lapse hirmus eitlemine katkestas tema palwet ... üks tume hädakisa kõlas üle tema kahwatanud  huulte, ja juba mõne minuti pärast puhkas tema tarretanud pilk weikese surnu peal. Kui murtud langes õnnetu naene põlwede peale ja peitis oma kipitsewat nägu nuksudes padja sisse. „ Surnud!... Minu laps surnud!... Kadunud igaweseks!" tõukas ta waewaga wälja. Oh kui sügawaste walutab see, kui meie üht' nii weiket elaniku, keda meie nii suure armastusega kaitsnud oleme tema esimesest elutunnist kuni siiamaale, kus ta meie armastust oleks wõinud tagasi maksta, külma hauda sängitama peame . . . temast igaweste lahutatud. Pikkameist ülestõustes tuikus waene, sügawaste katsutud naene, nagu murtud pilliroog akna juure; ta püüdis oma walutawat otsaesist wasta akna ruutusi jahutata. Osawõtmata waatas tema tarretanud silm wälja öö sisse; ülesse poole, kus mustad pilwed tugewaste ühttõist taga kibutasiwad. „Mööda igaweste mööda on õnnelikud ..." Kuusa! Kas ei hüüdnud mitte keegi tema nime?... Ta waatas oma ümber ... ei, ei ... ta oli ennast petnud . . . tema oli ju ükstna, üsna üksina oma surnud lapsega. Tema abikaas wiitis all orus, wahimajakeses ja ei tulnud enne hommikut tagasi. „AH, oleks ta ometi stin . . . poleks ta mitte teenistusse läinud!" sosistas ta, kus juures ta sirgest kehast üks imeline wärin läbi käis. Mulle tuleb äkitselt ärarääkimata kartus südamesse. Ilmub weel üks uus õnnetus. Ta langes ühe tooli peale ja toetas wärisewa kätega pead. Asjata waewas ta ennast, oma piinawaid mõtteid maha surudes; igas mööda minewas sekundis kaswis tema piinaw ahastus. „Arnold!" ümises ta äkitselt wärisewa mokkadega: „Ma ruttan sinu juure! Sinu kõrwal loodan ma troosti ja rahu leida!" Üks minut hiljem seisis ta, ühe kerge rätikuga kaetud, oma igaweste puhkama läinud lapse woodi ees, andis tema külma otsaesisele suud ja astus siis ruttu kambrist wälja. Kuu wiskas aeg ajalt oma hõbeda läikelist walgust  läbi kärisenud pilwede alla ja walgustas noort kahwatanud naist, kes aasast läbi minewat teed Saksenburgi  külakese poole ruttas. Ülesporssunud, pisarateta silmega, mõlemad käed kramplikult laenetawa rinna peale surutud, ruttas ta põgenema jalgega läbi märja rohu, wahi majakese poole. Äkitselt jäi ta kahwatult seisma ... ta süda ähwardas seisma jäeda. Mis see on?! . . . Tuba pime!" ütles ta poole healega enese ette. Põhjatuma hirmuga täidetud, tormas ta ütlemata  rutuga edast, wahi majakese poole. „On ehk temale mõni õnnetus juhtunud? . . . O Jumal! Ma ei jõua seda mitte kanda!" ägas ta meeleäraheitlikus ahastuses. . . Nüüd oli ta oma eesmärgil. „Arnold!" hüüdis ta kõwaste ja tahtis wahimajakese  ust lahti kiskuda, ometi ei annud see litsumisele  mitte järele, ta oli lukustud. Ehmatades tuikus ta tagasi; surmakahwatus kattis tema nägu, ja kõigest kehast wärisedes, langes ta majakese ees seiswa pingi peale. „Suur Jumal! Pean ma ka teda kautama?!" hüüdis ta healetult, ja kuju sarnatselt seisis ta nõuuta oma pingi peal. Seal helisefiwad kellalöögid kõlisedes läbi waikse öö, ja kui ühest tugemast hoobist trehwatud, kargas ta üles. Ta kuulas. . . See signaal tuli Wartenbcrgist.  „Aga selle aja sees ei tule sealt ometi midagi rongi! Olen ma ka õigeste kuulnud?" Jälle helisefiwad kellalöögid. „Jah! See signaal tuleb tõeste Wartenbergist. Rong ei ole siis weel mitte mööda; ta on siis wiibinud  ... ehk on üks õnnetus juhtunud. . . Aga kus peaks ometi minu mees olema?" küsis ta iseeneselt,  ikka rahutumaks saades. „Ehk on temale mõni õnnetus juhtunud! . . . O, ainult seda, ainult seda mitte, ägas ta. Ma ei suuda mitte kauemine siin oodata, ma pean selle asjale selgust saama." Ja ühest üleskirjutamata hädast peaaegu maharõhutud,  ruttas ta arwamata usinusega teetammile, okaspõõsaste ligi. Siin selle tee peal lootis ta oma abikaasat leida. Terawaste wahtides kuulas ta waiksesse, pimedasse  öösse. Ei ühtegi healt, ühtegi kõla . . . ainult tuul kohises tasa, tasa läbi metsa, millesse waene hirmuga täidetud naens praegu jõuudis. Ta ei näitnud loodusest midagi tähele panema, üksisilmi tee peale wahtides ruttas ta puhkamata edasi. Äkitselt jäi ta kuulatates seisma; tema terawasse kõrwasse kuuldus üks tasane kaebaw heal. „Mis see oli?" soststasiwad hirmuga tema huuled. Kahinata astus ta kuuldud heale järele edasi, ettepoole painutud peaga, wähemat kui healt, mis temale wasta helises kuulatates. Kuu, mis pilwede taha oli läinud, astus jälle nähtawale ja wiskas oma walgust ühe naesterahwa eesseiswa  liikumata  kogu peale. Kohkudes astus naene ühe sammu tagasi . . . üks silmapilk puhkas tema tarretanud pilk ees lamawa kogu peal . . . siis langes ta walju kisaga oma abikaasa kõrwale maha. . . . Ühe ligemale ruttama rongi tume kõmm kiskus teda tema uimastusest üles. „Arnold! Arnold!" hüüdis ta oma minestusest liikumatalt maas lamawa abikaasale kõrwa. „Sinu naene on siin, kes sind otsinud ja leidnud on, sind peasta tahab . . . tõuse üles!" Midagi wastust ei saanud ta; wihmast üsna läbi leutud, lamas õnnetu teewaht kinnise silmega, külm ja liikutamata tema ees. Teda waest, õnnetumat  mõistusele tuua, oli asjata. ~O Jumal! O Jumal! Kes Mõisiwad need südameta inimesed olla, kes nii hirmsa wiist peal minu mehe eluküinalt kustutada tahtsiwad! Mis oli ta neile paha teinud?" Ta püüdis köidikute sõlmest lahti teha . . . kuid asjata. Ta painutas ennast ta juure ja tahtis teda üles tõsta ja nüüd alleS aimas ta, et ta mitte üksnes kätest ja jalust seutud ei olnud, waid et ta ka roobete külge köidetud oli, ja ehmatuse kisa kõlas .tema suust. Ligemale ja ikka ligemale tuli kõmin, ja kui ta silmad ülestõstis, särasiwad lokomotiwe tuled temale juba wasta ... ta kuulis, kuidas rong kõwaste müristades üle silla sõitis, mis lehtmetsakese ligi ühe weikese oja üle oli. Meeleäraheitmine läks tema sees wägewaks, ja külm hirmu higi kattis tema otsaesist. . . Uueste waewas ta ennast asjatult, et oma abikaasat köidikutest wabastada, ilma kuulmata kõlas tema wali, meeleäraheitlik  appi hüüdmine; ainult mõne öölinnu kisa, kes oma toitu otsides ümberlendaflwad, helises temale wastuseks, ja nõrgendult langes ta kokku. Juba hakkasiwad rooped tasakeste klirisema. . . kui äkitselt üks mõte tema peast läbi käis, mis tema kurwa, lootuseta olemist walgustas. . . Üks silmapilk  hiljem pidas ta rõõmust hiilgawa näuga oma abikaasa tasku nuga peus . . . ruttu lõikas ta köidikud  läbi, wõttis kõik oma jõuu kokku, ja kui ligemal silmapilgul rong wilistades mööda läks, seisis tema armas kallis abikaas peastetult tema käte wahel. Koledast hirmust rõhutud, langes õnnetu, aga nüüd ometi õnnelik naene oma mehe kõrwa, ja peitis luutsudes oma pea tema rinnale. Jälle helisefiwad lühikesed wile healed jäbi öö, ja jälle jookfiwad waguni ametnikud ehmatates kokku, aga seekord oli see ainult puuduw stgnal U wahi majakeses, mis rongi jällegi seisma pani. Niisuguse juhtumise üle kirudes, ligistas rongi juhataja ennast wahi majakesele. „Poisi jõmbsakas, sarwiline! Külap ta magab tõeste! No oota! Saame selle eest muretsema, et see õhtu sulle meelde jäeb!" ütles ta enese ette. Ta tahtis ust awada ... see oli lukustub; ta hüüdis . . . kuid asjata. Wahti ei olnud näha ega kuulda. Rongi juhataja pööras sõimates rongi juure tagasi, ja sellejärele kui ta wagoni ametnikust suurema ettewaatmisele oli manitsenud, andis ta edasi sõitmiseks  tähte. Oma ameti kambris tähendas ta terwe juhtumise raamatusse. Rong sõitis edasi, ja peagi oli ta pimedusse - kadunud ja kõik tema kohin waikinud. „Tooni, minu armas Tooni!" kõlas järsku tasaselt naesterahwa kõrwu. Ruttu ajas ta ennast üles. „Ometige! . . . O Arnold, minu armaS Arnold!" hüüdis ta. „Jumal olgu tänatud, et sina mulle jäenud oled! . . . Tulgu needmine nende wiletsate  peale, kes sulle üht nii hirmsat surma on tahnud walmistada. Hirmsat surma on nad ära teeninud. . . . „Wait, Tooni, üsna wait!" manitses Arnold. „Kes teab, kas Schaum ja Golle mitte siin ligi ei ole!" „O, ma mõtlesin küll, et ainult need kõlwatumad  wõiksiwad olla, kes oma käsi surmamiseks sinu külge paniwad. . . Sa waene oled küll palju pidanud  kannatama?!" „Tingimata!" sosistas ta ikka weel mälestuses segades. „Aga Tooni, mis ajas sind sell tunni ajal minu juure?" küsis ta, murelikult oma naese peale waadates. Seda küsimisi kuuldes wärises see, ja kui kuu sell silmapilgul oma kahwatanud walgust läbi lahkunud  pilwede alla saatis ja tema oma kahwatanud näu mehe poole pööris, lendas üks kibe walu joon üle tema näu. Ta wõttis oma mehe ümbert kinni, üks silmapilk nähti teda nagu sõnu otsiwad, siis aga libises  nagu hinge õhuga üle tema huulte: „Arnold! . . . Jumal lõi meile ühe sügawa . . . w.äga sügawa haawa ... aga Ta saab seda ka parandada, kui . . ." „Tooni!" hüüdis nüüd Arnold ehmatades ja põhjatu  waluga. „Kas ma õigeste kuulen? Tooni, on minu armas . . . surnud!?" Ja kui see wait olles oma pead nikutas ja pisarad  üle tema kahwatanud põskede weeresiwad, siis kattis ta kätega omad silmad kinni ja luutsus walusaste. Tasakeste wõttis naesterahwas tema ümbert kinni, ja kuna ta tema otsaesisele suud andis, ütles ta trööstides:  „Waata Arnold! . . . Ei oleks kõigewägewam ja kõigetargcm meilt mitte lasi wõtnud, siis ei oleks sina mitte enam elawalt minu käte wahel!" Wait olles wajutas ta oma naest wastu rinda, ja kõik see walu, mis lapse surma pärast tema südames  oli, sulas jahutawaks pisarateks. Mõlemad kurjategijad Schaum ja Golle saiwad juba töisel päewal kinni wõetud ja Wartenberg'i maakohtu  kätte antud. Möödaläinud juhtumine sai kogu maakohale tuttawaks ning kõik soowistwad, et rööwlitest  lahti saaks. Järelkuulamine ei kestnud mitte kaua ning nad saiwad kätte, mis nad otsinud: neid mõisteti kümneks aastaks wangitöösse. Kuida lükkad, nõnda lä'äb. Kuida töö, nõnda palk. „S a k a l a" !9. IBBS.