Papi võimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—«. XI. Vilmut ei pannud seda mitte tähele, see teadus pani teda imeStama. Ruttu aStus ta akna alla, kust loSsi peakülg näha oli ja waatas läbi widewiku stnna poole, ja tõeste nägi ta seal kõik walgustatud ölewat. „Saame näha, kaS see kõik tõsi on," ütles Vilmut, keS selle juures weel ikka kahkles. „Arwad Sa seda wõimalikuks, et Werdenfels jälle fiin on," ütles ta Anna wastu, kui naene tuast wälja läinud oli. „Mis otsib ta nüüd siit?" „Wahest inimest, kelledest ta siiamaani lahus elas," ütles Anna tasa. „Wõib olla! Ta oli lapsest saadik üks tujukas unistaja; wahest on ta üksildusest ja inimeste waenlusest  ära wäsinud ja tahab sellest lahti saada ja oma mõisade peal jätte herra olla." „Gregor, ära ole mitte ülekohtune," ütleS Anna pisut wärisewal healel. „Sa tead ju, et tuju teda üksildusse ei ole ajanud, waid rahwa üleüldine wiha, mida Sina sünnitanud ja kaswatanud oled." „Sinu kihlus Hertenstein'itza tegi seda, mida ta mitte ei wõinud wälja kannatada." ÜkS koputamine lõpetaS nende juttu ja preestri „sisse" hüüu järele astus wana Eckfried sisse. Tema hallid juuksed oliwad tormist sasitud ja ta ise nõnda wäsinud, et waewalt teretada jõuudis. „AH Teie olete, Eckfried!" ütleS Vilmut tema mäekepi peale waatades, keda talupoeg oma käes pidas. „Tulete Teie mägedelt?" „Ja, kõrgestauustatud, aga mina mitte üksi," ütles ta, kuna ta silmad iseäralikult läikisiwad. „Peale minu tuli weel üks mägedelt. Teate Teie juba Werdenfels on jälle siin!" Vilmuti kulm läks kortsu. „SiiS on see teadus ometi tõsi! Ma kahklesin weel selle juures." „Tema ta oli!" kinnitas Eckfried. Mina tunnen teda rohkem, kui keegi muu! Ta sõitis minust mööda nagu päris põrguline tormi ja maru keskel. Pange tähele, kõrgestauustatud, see torm teeb kuskil Werdenfels'i külaS õnnetust." „ Istuge!" ütles Vilmut ühe tooli peale näidates. „Teie olete ju üSna hingetu ja ütelge mulle siis, mis asi Teid minu juurde sundis tulema." Eckfried iStuS; uimastus näitas talle peale tulewat.  Anna astus ruttu tema juurde ja ütles: „Mis Teil wiga on, Eckfried? Puhkaae natuke! Wöin ma Teile kuidagi abiks olla?" Ta raputaS pead. „Ei mitte, armuline proua; seda tegi pikk tee ja kartuS ma tulen mägedelt." „ Eneste tütre juurest? Teil ei ole haige jalaga sugugi wõimalik, nii sagedaste sinna minna." „Mull ei saa enam tarwis olema, sinna minna," ütles Eckfried tumedalt. „Wahest üks ainus kord weel, tütre matusele sest Stast on surma woodi peal!" „ Seda ma kartsin," ütles Anna kaastundlikult. „Meie nägime juba sellkorral selgeste, et ta weel mõni päew elab. Aga meie" arst lubas mu palwe peale sinna minna; kas ta ei ole weel käinud?" „Ta oli täna hommiku seal ja arwaS, et haige homset päewa näha ei saa." Wanakese heal wäriseS waluga. Anna tahtis teda trööstida, seal ütles Vilmut wahele: „Täna ööse weel? On haige püha Shtusöömaaega saanud?" „Weel mitte, körgestauustatud, sellepärast tulingi siia," wastaS Eckfried. „Hochdvrf'i preester on haige ja ei wõinud mitte tulla ja Stafi on ju Teie pihtilapS  olnud, kuni mehele minemiseni. Ta soowib Teid tulla ja saatis mind oma surmawoodi juurest ära, et ma Teid pidin tooma. Ma tean, Teie tuleksite hea meelega, ilma selle peale waatamata, et tee pikk on; aga seal hakkaS torm möllama ja nüüd on see kõik wõimata." Vilmut ei waStanud midagi; ta astuS jälle akna juurde ja waatas öö pimedusse, kust kohin ja pragin kuulda oli. Weidi aega seisis preester wait, siis ütleS ta rahulikult: „Ma tulen, Eckfried!" „Gregor, Jumala pärast, mitte selle tormiga!" hüüdis Anna kohkudes. „See on nüüd täitsa wõimataf  oota kmi homseni!" „Aga fiis on juba hilja, Sa kuulsid ju! Kuis on see tee Eckfried? Wõin ma metsawahi majani saaniga minna?" „Ja, kõrgestauuStatud, aga sealt peate Teie jala minema. Päewa ajal saab läbi, aga öösel selle tormiga armulisel proual on sula õigus Teie panete eneste elu kaalu peale." „Su elu ei ole Sinu päralt üksi. Mõtle oma ameti peale! Keegi ei wõi Sind sundida oma elu ära ohroerdama ühe kadunud elu eest, keS siiski peasta ei ole." Gregor ajaS ennast sirgeks. „Kui preestrit kutsutakse, siis tuleb tema! See on tema esimene ja ülem kohus, kõik muu peab seal* juures kõrwale jäema. Mina olen Issanda kaitsmise all ja haige ei pea mitte asjata troosti ootama." Ta wõttis ukse lahti ja hüüdis tallitajat. „Laske kohe hobune saani ette panna ja seadige mu ameti riided korrale. Ambros wõtku üks later ja mäe kepp ligi!" Naene lõi ehmatades käed kokku. „ Kõige pühade pärast, Teie ei taha ometi mitte mägedesse minna?" „Ühe haige juurde," õiendas Vilmut. „Ruttu!" Siis pööris ta ümber ja andis Annale lahkumiseks  kätt. „Ela heaste, Anna!" „Tahad Sa juba minna?" „Ja. ma pean! Olge rahul, Eckfried, ma lähen Teie tütre juurde!" Eckfried tõuusis üles ja ütleS ristis kättega: „Kõrgestauustatud, seda ei unusta ma mitte! Ja meie kogu küla ei saa seda mitte unustama. Issand Jumal taewas saab Teid kaitsema, sest üht töist Teie sarnast ei saa meie enam!" Üks weerand tund hiljem traawis preestri weike mäehobune kergeste mägede poole üles. Künni metsawahi  majani wõis hobusega sõita, aga sealt pidi Vilmüt jalg jalalt edafi minnes tormi wastu wõitlema. See oli üks öö, kus iga loom kartlikult oma warju paika pugeS. Aga preester oli kutsutud ja preester läks! Omast elust hoolimata läks ta ilma wiiwimata oma kohut täitma. Tormi ja inimeste südamete wastu wahwast wõitlejal preestril puudus ükst armastus ja halastus! Kogu Werdenfels ja selle naabrus oli uudist tais; see oli kõikumata kindel, et Werdenfels jälle lossis oli, ehk ta küll sellessamas üksilduses elas ja ühtegi inimest enese ette ei lasknud, nagu Felseneck'is. Isegi Pauli kutsuti arwa wana pärisherra ette. See torm, millega Werdenfels maimude mäelt alla orgu oli tulnud, oli külaS mitmes kohas suurt kahju teinud ja rahwas Wandusiwad selle peale, et pärisberra neile seda õnnetust kaela saatnud on. Wahe ajal oli pühapäew kätte jõuudnud. Ilm oli sell päewal wäga ilus. Jumalateenistus oli praegu möödas ja inimesed oliwad üksikuis salkades kiriku ukse ees juttu ajamas. Sell ajal räägiti tähtsate sündmuste üle, mis nädali sees ette tulnud oliwad ja seekord kõneldi suure imekspanemisega herra von Werdenfels'i siinoleku ja preestri Vümuti wahwa teu üle. Kogu Ma teadis, et Vilmut tormisel ööl Eckfriedi  tütrel oli käinud Jumala armu andmas. Iga talupoeg teadis ja tundis seda hädaohtu kardetawa tee peal ja ükski neist ei oleks sell tunnil julgenud seda teed käia. Proua von Hertenstein oli oma õe ja neiu Hofer'iga kirikumõisa külasse tulnud. Ka nemad oliwad kirikus olnud ja praegu kõneles Anna wana Eckfried'iga, kes üht neljaaastast poissi käe kõrwal hoides kiriku ukse najal seisis. See oli üks ilus laps, puhta walge näu ja punaste palgedega; ta silmad oliwad taewakarwa sinised ja ta juuks kollakas. Weike Tooni oli Eckfried'i tütrepoeg. Et nüüd ema suremas haige oli ja isa Ameerika maale reisida tahtis, ei olnud waesel poisil ühtegi kaswatajat ja hoolekandjat. Mis wana Eckfried oma kätega teenida wõiS, seda pidi ta oma weilese Tooniga jagama ja ta tegi seda hea meelega, sest ta armastas seda last wäga. Kui Vilmut kirikust wälja tuli, rääkis ta weel ühe ja töisega paar sõna ja astus siis omaksete saadetusel koju poole. Kui nad kirikumõisa ligidale jõuudnud oliwad, palus Lilli luba, enne sööki üht jalutuskäiku teha wõiwat. „MikSpäraft seda?" küsis Vilmut läites. „Sa ei ole mitte enam laps ja ühele noorele neiule ei passi seesugune ümberhulkumine. Mine aida, seal on Sull selleks ruumi küllalt." Lilli kohkus ära seda kuuldes) sest ta mõtles oma sõna peale, mis ta Paulile oli annud. Mis pidi noorest baronist saama, kes igatsusega teadust ootas? Et Anna paluda aitas, pidi Gregor wiimaks ometi järele andma. „Ma pean Sind pooleks tunniks üksi jätma," ütles Vilmut, kui nad tuppa astunud oliwad. „Ma pean ühe haige juurde minema) lõuna söögiks olen ma tagasi ja Sa ei ole ju siin majas ka mitte wõeras." Lilli oli wahe ajal kulast läbi lossimäe poole ruttanud. Ta ei teadnud praegu isegi, mis ta noore baronile ütlema pidi, sest ta ei olnud Annat mitte ümberpöörda wõinud ja seda teha oli ta ometi lubanud. Anna ei olnud teda selle asja üle sugugi rääkida lasknud, waid temaga weel tõrelenud, et ta nooremehele  seda lubanud oli. Ta oli seda weel kord katsunud, aga asjata. Paulile ei wõinud ta seda mitte ütelda, sest siis oleks ta ennast silmapilgul surnuks lasknud. Lilli nägi küll, et ta wäga ettewaatlik pidi olema, kui ta ühe inimese elu hoida tahtis ja seda tahtis ta kindlaste. Ja sellepärast pidas ta seda salakooskäiku üsna õigeks. Paul oli juba pool tundi äraräägitud kohas neiut ootanud. Ta oli jahiülikonnas ja kandis õla peal üht püssi, sest nüüd pidi kogemata peale juhtuja arwama, et ta lindusi ajades neiuga kogemata kotku saanud oli. Peale selle oli lossi mäe jalal kaswaw wõsastik paks küllalt, et keegi neid seal näha ei wõinud. Nad teretasiwad ja raputasiwad sõbralikult tõinetõise kätt. „Ma olen rõõmus, et Teie weel elus olete!" ütles Lilli südamelikult. „OH oleksin ma surnud!" ütles Paul. Lilli waatas tema peale, ta oli praegu weel kahwatanud, aga selleparast oli ta täna Lilli, meelest palju kenam ja ilusam, kui iial enne. Pauli silmis läikus üks lootuse säde, kui ta küsis: „Noh, mu neiu, kas olete eneste lubamist täitnud? Kas toote mulle lootust enese õe poolt?" Noor neiu raputas õrnalt pead. „Aga herra Werdenfels, see ei lähe nii ruttu! Anna on wäga kindla meelega; nii ruttu ei lase ta ennast mitte ümber poörda. Ma olen selle asja Poolest temaga juba rääkinud." „Olete Teie seda tõeste teinud? Ah, Teie olete tõeste üks ingel!" hüüdis Paul rõõmuga. Lilli oli seda kuuldes wäga liigutud. See kõlas ju koguni tõistwiisi, kui: „Laps, Sa ei saa sellest weel aru!" Ta wõttis kindlaste nõuuks Pauli kaitseingliks jäeda. Ta hakkas nooremehele seletama, et ta kannatama pidada, et kõik weel mitte kadunud ei olla, ja arwas ise, et sc? wäga targaste üteldud oli; aga Paul ei lasknud ennast eksitada. Ta lootust awaldawad silmad muutsiwad endid korraga töiseks. „Ärge ennast minu elu hoidmises asjata waewage, neiu," ütles ta kibedalt. „Ma näen selgeste, mis Teie minu ees salajas hoida tahate. Proua von Hertenstein jäeb oma „ei" juure kindlaks ja mina mina olen meele äraheitmise ohwer." Ta wõttis ilma mõtlemata püssi õlalt, ilma et ta ise oleks teadnud, mis ta sellega tegema pidi. Lilli karjatas seda nähes ja hakkas tema käest kinni. „Ärge tehke mitte seda, herra von Werdenfels! Jumala pärast, ärge tehke mitte seda!" Mis siis?" küsis Paul imestades. Mis ei pea ma mitte tegema?" „Endid surnuks laskma!" nuutsus noor neiu. „Ja seda tahate Teie siin minu silme ees teha? Oh see on hirmus!" Paulil tuli nüüd meelde, mis ta esiotsa neiu wastu ütelnud oli. Ta nägi, et neiu seda tõeks pidanud oli ja nüüd kartis, et ta oma elu saab wõtma. Niisugune osawõtmine liigutas Pauli südant wäga. Ehk ta neiut küll waigistada püüdis, ei läinud see temal mitte korda. „Teie saate seda lossis ometegi tegema, kui ma Teid siin küll keelan. Andge püss minu kätte!" „S a k a l a" 5S S 4. IBBS.