Saarlane -BL- Dkiildiiic pilitilia njnleht maa- ja linna rahmalk. MZ w 14. Esmaspäew 7. Aprillis 1886. !>I. aastakäik. ~Scrc»rtt»no" maksab: Postiga saadetud naStaS. 3 „ „ pooles aastas . . . . 1 „ 33 „ -4-- Tuleb igal esmaspäewal wülja. „Saarlase" toimetus ja wäljaandminc ÜnresaareS, kaubauulits. Nr. Kirjad käiwad: Jaani kihelkonda. Saaremaal., Kuulutuse rida ehk selle ruum Mereasjandusest. 111. Nõnda oli see kiri sõna sõnalt. Mis -valdade  tallitajad kõik selle pnäle on -vastanud ei tea -nina mitte. Soowiva oleks küll, ct see kaua soowitud  headus ometi üks kord saaks rahwa poolt -vasta -võetud. Oleks -nerckool 10. aasta eest rahwa poolt -vasta -võetud sa asutatud saanud, -vissist oleks nüüd juba selle kooli -vilja näha olemat, paljugi noori mehi, kellel praegu -ning-: teenistust ei ole, oleksi-vad kauni teenistuse o.ias olcwat, mõnigi suur laew ehk oleks juba saaremaa randades ehitatud. Aõ-.ig: -net-a omanik oleks oma metsa ee» kaunm lünda laannö - ratsi: löö mehi, kes Ülema.-'! käimas raha leenistu»' 77"n-as, llüaksiwad -cda uüud !uõ:.eü saaremaa rannast -veel paremine.  Kelle »-ü -ee on, et meie maa praegu raha xosisft nn -vaene on? Eks meie oma süü! Wõera -«aa mehed wedawad oina kanba-laewadega kõik kaubad meie Lääne mere SZrtseteSse linnadesse,  niisamma wiiwad nemad siit ära saadeta-vad  kauba asjad jälle mujale maadesse, wiiwad ka ühtlasi mitu sada miljoni rupla meie kaudu omale maale, naerawad wcel päälcgi meie maast mööda purjetades meid, et nii rumalad oleme ja laseme neid meie raha põllu pääl leitust pidada. Merekooli asutamine saaks tõesti meid Saarlasi  enam merega ühendama ja missist poleks ka see aeg siis liig kange!, kus Saarlased jälle nii samma kuulsad oleksuvrd oma laewadega, knd nad manal ajal enne Salclastc siia tulemist oliwad, ehk küll mitte umbes manal wormil, (sest manad  Saarlased oliwad kardetawad mererööwlid olnud.) Et loodus meid Saarlasi otsegu mereteenistuse  jäors kcsket merd on elama pannud, siiSgi peetakse merd valjudest kardctawaks surma wäljaks, mis küll tõesti eksi mõte on. Tahtjas mereasjanduse  tundja härra Voldemar kõneleb mere õnnetustest järgmisel musil, sellest wõime meie ka õpetust sada: ~Tösised sündmused on aga juba ammugi selgeks  teinud, et kalameeste hulgast, kes oma wacivalistc  ja wiletsate sõiduriistadega ranna ääri iuööda ukerdamad, pahu enam oma hauda w.ere laencrcS leidsiwad, kui laewa meestest, kes suurdes, n.ut''.' tiuba laia maailma merede >. -nao. e'ks 'mii ehitatud suur laew cr lmea "ugel:õ'.ge. mlgi õnnetust, temal ei ole teda saa! karia. Ennetused algaroad euamiste alles kodu kallastel,  mmelt liig kiwerdi kõwerdi ja kiivile põhjaga  kallastcl, kus meie Eestlased elamud. Tiin, kiwiLtatud kõwcrai! kallastel toimetab nüüd EeSti kalani! oma uületsat tööd, mis teda nii armutumalt toidab, nagu seda uäha ivõime tema madalaist, iluta urtsikutest, kus ta elab, tema kehwast kasinast päewa palgast, mis tema saab, tema jämedast leiwast ja üleüldisest alamast söögist, iniska ta ennast toidab, tema odawaist riietest, miska ta ennast kattab jne." Weel ci ole õnnetused ja surma kartus pea asjad, mis meid Saarlasi mereteenistusest eemal hojawad, maid enam takistuseks on tuimus, hooletus,  waesus, aga kõige enam ilma nõnuta olek ja ühendamata meel. Meri oli manal ajal Saarlastele hoidjaks ja kartjaks waenlaste eest, oli nende rikkuse ja waranduse  hallikas, miks ci wõiks ta seda ka praegusel  ajal olla? Jah meri mõib meie kehwad maad jälle õitsemaks ja paradiislikuks muuta, merest wõib ja peab meile appi tulema. Nüüd on küll see aeg käes, et mere kooli asutamise wasta panemad sõnad peaksiwd kaduma. Ärgu ütelgu keegi: „Mikspärast peaksin mina mere kooli heaks raha maksma, minul poega senna  kooli panna ei ole!" Armas suguwend! mis sellest suuremat lugu, kui umbes sina oma poega senna ci pane, kui aga mõned teised omad pojad süäl koolitawad ja pärast raha poolest jõuukaks meesteks lähemad, eks sinul ole siis sellest ka hea meel. Kui teised rikkaks lähemad, ega siis sina sellepärast waescmaks ei lähe! Tõesti sina saaksid  nende käest tööd ja teenistust leidma, ja nõuda näeksid sina ka merekoolist kasu. Aga kelle käest mõid sa siis midagi saada, kui kõik wacscd oleme? Mere-kool ci saaks üksi mitte neile kasu tooma) kes sääl ennast kapteinideks ehk tüürimeesteks Jututuba. (Järg.) Aga üles töwcw päike ei saatnud mit-7-e  ninväinio ome kiiresid tema waikse toakesic,  Maid kuldsed paikse jooned tungisiwad  ka ta kvrwaskud südamesse, Wiwata- NW.w tema valgel: pisarad ja meelitasiwad naeratamin tema huidele. See eestnlcw sui töuias Tckilcrtcndorfi lossi elanikkudele üht rõõmust ja lõbust elu, sest Vaula oli oma mehega Lrsu tulnud ja temc süles puhkas Lks ilus, armas laps. „Tre on poiss," ütles :a, ja rõõmus: läikiwail silmi! õiendas  :a teda kratnvi poole öõldes: „waata kas ta pole Aleksandri nägu; ja üht niisugust Want andku ka Jumal talle l" War.a krabiv sai üsna nooreks oma lasie õnnes, icsi Vaula oli ikka kui cnne elarv ja lõbus. Ta ei sallinud übtgi kurwas'nn  ega muret mööda läinud ajast, pisarad vidimad kuiwatud, ivalu mäbenduv, häda korgitud laama, kui tee aga ia! möimalik oli. Tema, see õnnes wilunud laps, ta armastas rõõmu, aga ta maias ka heameelel  rõõmu ja rabu teiste südamete sisse. Tõepärast armastasiwad :eda ka kõik saal ümberkaudsed waesed ja kurmad. kelledele ta Tgeõasii astjaks ja päästjaks ingliks oli. Nii oli siis tema tagasi tulek Schletteudorfi üks rõõmu püha, mitte üksi Schletteudorfi elanikudele, waid kõige ümberkaudse waese rahwale. Paula oli oma mehega kohe pärast laulatust Parist läinud. Noor proua pidi oma abikaasa kövwal ja tema marju all Parist elu hiilgust, moodide ja toredus keskpaika ja igapidi kõrgesti haritud mai mu elu tundma öpima. Ja Paula noor teraw maim omadas enesele säSlt Mljugi. mis tcrua mõistust haris ja ta silma ringi laiendas. Ta jäi siisgi kergemeelest ja ebudusest puutumata, mis sääl ka mitte mähe ette ei tulnud ; sügaw, puhas armastus  oma abikaasa wastu kaitsts teda kõige see eest- Oh üks niisugune kõrge, püha tundmus on üks tugew hoidja; tema kannab  Jumaliku olemist enese sees, ta ülendab  maimu ja norgeudab kiusatusi. Kui Paula kolm aastat seda hülgmvat elu oma mebe kkrwal nzaitsnud ja kui tema õun übe ilusa, tugema pojakese sündimise läbi Kileks saanud oli, siis ärkas tema sees igavus oma kodumaa järele. Ta tahtis Vanematele oma armast last näidata, ta tahtis jälle ühte kemadei oma kadumaa mägede paa! näha. ja Aleksander. kes nüsammuti  igatses üht suid armsas, tauaüarjuuud  priiuses scölc:icndornÄ ära elada, cli tunni sügiseni luba saanud aine rist ära olla. Ärahw ja Marie wõtmuad neid laiale lautud kattega ja õrna rõõmuga mastu. Lapse laps, see kõige ilusam kingitus, mis Paula talle seltsi tõi, täitis krahwi südant uhkuse ja lootusega ja Marie oli, kuidas Paula seda tõendas, ülimaga armuline mana ema. See oli ühel ilusal jaam kuu õhtul, ku' Marie pargist läbi künni põlluni, mis mae ääre paalt alla orgu ulatas, jalutas. !w ja Aleksander oliwad ratsa sõitma la nud ja Paula istus wäikese juures, keda ta riidest lahti wöttis ja magama panna tahtis. Marie oli üksi ja see waikus wäljal oli ta südamele hea. Ta süda ei olnud küll mitte rõõmus, aga maikne ja rahul. Kaua egne kahetsus ja alanduses kantud ahastus ci teinud teda mitte ilmsüütaks, aga see selgitas tema südant ja andis talle  tunnistust Jumala andeks andawast armastusest.  Marie jättis praegu pargi selja  taha ja astus baljenvaware oraspölde poole, tui ra üble talupoissi silmas, kes kitsast rõlluiced kandu tema poole tuli. Poiss nais nii kartliku moega olewat. sest ta maaus usaldamata oina ümber ja astus kiiremine, nii pea kui ta krahwinai näinud oli. ..Tere õhtust, armuline proua!" ütles ta üsna ta ligi astudes, kaewalt kuuldmva häälega, eel Ml ligidal küll kedagi näha ei olnud, ~ma pean seda kirsa teile ära audina  : aga ainult teie katte, nõnda et üksgi Khumötr piihude piirM ilmub „Slmrl>i»c" Nr. 15 ncljupiüiwul 17. Aprillil. »»»KTSKKGD«GG«KG