Leina mõtted, "Sakala" wäljaandja C. R. Jakobson'i matuse päewal 15. Märtsil 1883. Jälle kurblik hommik uuest koidab, Jälle ohkab walus isamaal Jälle rohkest Eesti pinda toidab, RahwaS leina pisaratega. Minge pisarad, ei taha keelda, Mina leinan sõpra kuulust meest) Waikne haud, ei wõi sa iial neetda Tema nime minu rinna seest! Waikne haud, kui nõnda elu jänuS, Miks, oh miks, ei warjanud sa mind? Isamaa, ta hõiskaks alles tänuS, Tuksuks alles Jakobson'i rind. Kauge unustuse mere randa, Oleksin ma heitnud puhkama; Oleks wõinud teadust ühes kanda: Nüüd on õnnis, minu isamaa! Nüüd on mull see Looja hommik, ilus, , Hirmsam palju, kui üks jahe haud, Sest ta mullas, männikute wilus Ja ta kallis süda külm kui raud! Tema waim küll meie seas liigub, Aga kas kõik seda mõistawad? End'ne roõitlemine kõigub kiigub, Wõerad naeratawad, hõiskawad. Sellepärast täna päewast püüdkem, Kindlamine käija wende ees) Täna, kõigil äratuseks hüüdkem: Wana waim ei ole kadund weel! Wennad, õed! leina walus wandkem, Isamaale truudust uueste. Oma kasu hirmust madu kandkem Elu teedelt kindlast kõrwale. Jälle woolawad siis lootuS ojad, Wastu rõõmsa tulewikule. Kuuma tänu wiiwad Eesti pojad, Isamaa ja Keisri Troonile. J. Hlewuma». Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. VII. Wana meister, kes alati naeste tujude üle pahandas ja omal peale selle suure meelewalla haigete  südame üle arwas olewat, tahtis kohe imelise tüdruku juure minna ja tõutas teda poole tunniga mõistlikuks teha. Tütar aga sõdis kangeste selle waStu. Kui ma, ütles ta, Loore nüüdjet olekut endisega, kudas Loorenz ta leidis, ibõrdlen, stis kardan ma, et rasked päewad sügamad jäljed tema maimusse on jätnud ja et ettewaatlikku hoolitsemist waja on, enne kui pime wari temast taganeb. Ta ei räägi küll mitte ainust segast sõna, aga wahib alati nii üksisilmi maha, nagu kardaks ta ülesse waadates iga silmapilk waimust nägewat. Mina ei jõudnud teda mitte liigutada, et ta korra haknast aida lille peenardele  oleks waadanud; moodi körwast tooli pealt ei saa teda sugugi ära. Kui ma temale ütlesin, et onu hommiku juba ära lähab, kas ta ei tahaks teda meel mitte enne näha, teretada ja tänada, stis raputas ta ennegi pead ja ütles: Ma ei mõik Tõeste, Sohwi, ma ei wõi! Ütle fina temale, et ma teda tänan, aga mina ei wõi kedagi inimest näha. Nii pidin ma tema miiwaks jätma ja tulin t'ale süüa tooma. Ehk ta lähab töisemaks, kui kehalik jõud kosub. Loorenz kuulas seda kõik kurwastusega ja mõtles seal juures jälle oma kbiist. Temal oli selge, et wiimse öö juhtumised neiu kartlikuks tegiwad, et ta kartuse pärast, tema silma puutuda, nii inimeste MihkajakS oli läinud. MiS Loore temale pihtis, sündis selle mõttega, et ta siit ilmaga Jumalaga jätab; nüüd, kus ta edasi pidi elama, näitis see tale kui ta pühamate saladuste teutamine, km kõige neitsiliku  kombe parandamata murdmine. Ta ei teadnud ju ka mitte, kudaS lugu Loorenz'i südamega oli; Loore arwas wist, et ta ennast oma noore põlwe sõbrast puhtaks ära oli pöörnud. Selleparast arwas Loorenz kõige tormilisemaks, seda elfi mõtet neiult peletada ja temale ütelda, et tema liigutaw usaldus ja armastus tema (Loorenzi) meelest sugugi õrna naesterahwa mastu ei kai, maid teda, kui võtmata kingitus, üliwäga õnnelikuks tegi. Kui päcw ilma iseäraliku juhtumiseta mööda läks ja õde teadustas, et armastaw hpolekandmine neiu äritatud meeltele nähtawalt head teha, astus ta, ilma kellegile seda ütlemata, Loore tuppa. Neiu istus hakna all ja õmbles mustast riidest, mis Sohwi temale pidi ostma, omale leina riiet. Kui Loore ust kuulis lahti pnnewat, pöõris ta pea sinna poole, arwates, et Sohwi tuleb. Waewalt aga silmas ta ukse peal wiiwitajat, kui ta surmani ehmatanud nauga töö laskis maha kukkuda ja taha nurka põgenes. Ärge, ärge! oliwad ainsad sõnad, mis ta, käed silme ees, paluwa healega sai ütelda. Loore! hüüdis noormees, kas peab elu lahutama, mis surm on ühendanud? KaS sa mind korraga nõnda oled wihkama hakkanud, et sa enam mu peale ei taha waadata? Mis ma sulle tegin, et nüüd korraga kõik peab unustatud olema, mis meid kokku sidus? Waata üks ainus kord mu peale ja sa tunned kohe, et mina alles seesama roana olen, et mitte see wana, kes sind ei mõistnud ega tunnud, waid õnnetu inimene, kui sa minust taganed ja kõik jälle ära salgad, mis mulle pimedal öösel, taewa lahti wöttis. Noormees jäi wait ja ootis, et tütarlaps ometi rahulisemaks jäeb ja ennast tema poole pöörab. Aga nagu poleks neiu sõnagi kuulnud, jäi ta ikka ühte witst ja kordas hädalise healega: ärge, ärge! Looreuz kartis, et ta wahest paranduse asemel pahandab  )u läks kurwalt -ja nõuta wälja. Ka nüüdgi ei tahtnud ta kellegile omaksete seast oma saladust ilmutada. Ta arwas Loorele wõlgu olewat, seda, mis ta kahetses temalegi tunnistanud olewat, kellegi töisele mitte rääkida. Kui aga nädal juba mööda hakkas jõudma, ilma et sammugi edasi oleks saanud, ja Loore, mi priskeks kui ta muidu läks, kiusakalt oma immese pelgamisest kinni pidas, tundis ta, et asi enam kauem nii ei wöinud jääda) ta ptdi midagi tegema, mis asja muudaks. Laupäev) õhtu, kui perekond Me koos istus ja nõuu pldas, mis nüüd peale hakata, ütles Loorenz järsku, et ta homme tahta ära minna. Ta teada selgeste, et Loore just tema pärast töiste inimeste silma ei tulla. Ta jutustas nüüd kõik, mis nimetatud ööl sündinud, räägitud ja kõneldud, wiimse sõnani. Ta uskuda kindluste, et Loore oma öösist kälku palju pahemaks pidada, kui see olla; ta ei saaks seda enesele iialgi andeks andma ja arwada, et see ka Loorenz'i ees tema peale tumedat warju heitrvat. Sellepärast tahta tema (Looreuz) esiotsa üsna tormale mmna ja aja ja targa naeslerahwaste hooleks jätta, Loorele asja lugu ära seletada. Kui ta lõpetas ja kõik ootmata seletuse üle tummaks jäid, küsis õde, kas ta Looret ka tõeste armastada, ehk olla see muidu kaastundmine ja kaitse kohus nõdra naesterahwa wastn, mis teda nõnda soojendab. Ei, tõeste mitte, wastas Loorenz walju healega ja waatas seal juures isa otsa. Ma tunnen, et ma teda, ehk ei - kedagi muud, omale seltsiliseks tahan. Jumal teab, mis ma selle eest annaks, kui ma seda temale kohe ütelda ja oma wanemate õnnistust paluda wöiks. Seda saad sa kohe, ütles wana meister, tõusis liigutatud ülesse ja hakkas poja ümber. Nupea, kui Loorenz tema käest peasis, oli ema kohe käepärast, oma armast last rinna wastu wajutamas, mille peale ta sõnalausumata õe ja õemehe käte wahele langes. jääb tulema.) Heina pressimise tähtsusest. I. Wenemaal on kari-elajate toit ainult heinad, õled ja aganad, wilja toitu pruugitakse wäga kasinaste millepärast ka heina-kasinad aastad meie maal palju rohkem maa - pidajatele raskuseks on, kui wäljamaal, kus elajatele ka juba peenemaid toitusi pruugitakse kui hein ja õlg. Peale seda on weel põllu - heina tegemine niisama ka kunstliku heina-maade harimine Wenemaal, madalal järjel, mis läbi heina saak wäga mitme sugune vn ja heina hinnad alati muutlikud: kord nii hirmus madalad, kord nii hirmus kõrged, et kellegi jõud juure ei jaksa, ja maja elajaid, mis ainult tarwis pidada, wöimalik üle talwe ei ole jätta. Kui heina kasin aasta ühes kasina põllu põhu aastaga juhtub, sits on raske aeg talupidajal, siis on tarwiS pea ilma hinnata juba muist oma elajatest ära müüja, et teistele, mis weel järgi jääb, toitu oleks. Heina-kasinad aastad meie riigi suuruse ja nii mitmesuguse omadusega maade kohta ei ole mitte üle terwe riigi ühel ajal. Nõnda oli lugu 1879—1880 aasta talwel, kus hommiku Wenemaal põhu puuduS wäga suur oli, ja palju karja otsa sai, aga 800 künni 1000 wersta taga oli hein koguni odaw. Sedasama tuleb ütelda linnade kohta, kus heinde hinnad wäga muutlikud, sest et kaugemalt keegi heinu turgu ei too; olgu sest arwust pea linnad wälja arwatud. Minewal suwel oli Wenemaal, musta mulla maa jutt arwamata, wäga kasin heina saak, sellepärast oli loomade üle - talwe pidamine mööda läinud talwel wäga raske, palju peremehi pidid oma elajatest madala hindadega pal>u ära müüma, siis kui musta mullamaa jums heinu küll oli ja madala hindadega müüdi. Kui heina kauplus oleks parema järjele seatud, wedamine kaugemale wöimalik, siis oleks kohtades, kus heina äpardus, palju kergem loomi üle talwe pidada, mis lõige tululikum weel weitje maa pidajadele oleks. See heina wedamine kaugemalt alandaks heina hinnad ja tooks suurt kasu nii seal kus heina äpardus, kui ka seal, kuS heina saak hea oli. Heina kauplust paremale järjele tõsta, miS wäga soowida, seisab nimelt heina pressimises, iseäranis  weel neis kohtades, mis raudtee lähedal seiswad.  Heina presstmise eesmärk ehk pea põhjus on see, et heinde kogu pressimises wähentud saab, mis wedamiseks ja hoidmiseks suurt kergitust saadab. Amerikamaa ühendud riigi linnades on see asi juba ammust  ajast pruugitav? ja praegust talitakse õige suurel mõõdul. Heina pressimise kunsti abil weetakse suurel mõõdul heinu sealt, kus rtkad heinamaad ja hein midagi ei maksa, senna, kus teda ei ole ja hind alatiline ja kõrgem seisab. Heina wedaanst raudteed mööda talitada, on Amerikas täieste lubatud; pressitud hein on seal päris turu .kaup ja raudteed toimetawad wedamist suure kasuga ja teewad kõik, mis aga asja edendaks. 1854—1855 sai meil esimest korda pressitud hein tutwaks: teda töid Inglased Kkrimmi sõja ajal kaasa ja pärast kui sõda ära lõpis, oli muist weel pruukimata Wenemaale maha jäänud. Sest ajast peale hakati teda ka meie riikis toimetama; nimelt, esimene katse tehti Odessa linnas; aga asi ei läinud weel edasi. Pressitud hein oli suur aruldane asi. Heinde pressimise kohta tõsteti ka mitmet moodi kisa, ühed ütlesiwad, et elajad teda ei söö, ta kautada oma rammu j. n. e. Ometegi tegi need jutud waleks üks maa - pidaja Nowgorodi kubermangus, Tsarl Noedtu, kes esiteks, heina pressimise tööd käsile wõttis ja töistel selles tükkis eesmärgiks sai. Tema kuulutas oma hakatust aja -lehtedes üheS selletarwis temast wälja mõteltud pressimise masinaga ja ast „s a?a l a" 10. IBBS.