mees puu koormaga linna tuleb, kui tal muud eri linna tulla on! Kihelkonnal K. ia P. walla mehed püüawad talwe, kui wühegi ilm, ja teepidu lubawad, kaks korda nädalas puid linna tuua. Mis muud eri peaks neil sääl kül nii sageli käia olema? Ainult raha teenistus, mida praegune aeg nii palju nõuab! Ja talwisel ajal, kui paremat teenistust ci ole, siis tuleb piskust teenistusest ikka enam wälja, kui seismisest. Kui maamehed üksi siis puid linna tooksid, kui neil muud eri linna tulla on, missist oleks siis meie auuStatud K. A. linnas juba nii külmaga harjunud, et enam sugugi puid toa sombuseks ei tarwitaks. Ma ci saa aru, mis kulu arwab tema linna teel käies nii suureks, mis kaks korda nii suur oleks, kui puu koorma hind. Puu koorma wädaja ei kuluta mitte wiite kopikatki linna teel ära, maha arwatud mõni muna ja õlle majas. On see siis ime, kui keegi oma tõõ ja waewa eest kohalist ivaewa palka soowib, ja lootust awaldab, et see ehk edespidi paranema saab. Wõi peaks „kiwiküla" elanikul siis tõesti „külimituga raha peuse jooksma," kui ta oma elu tarwitust peaks wäärt hinna eest muretsema?! Zl. li. Õnnetus ja õn n, 3. Aprillil wõtnud  keegi noormees teise käest rewolwri oma kätte korra waateks, küsides: „Ega siin kuulisi sees pole?" „Ei ole, ma wõtsin nad wälja!" Selle püäle klõksutanud teine edasi. Korraga käis pauk ja kuul lendas teisele pahema külje sisse. Õnneks pole ta aga sügawasse saanud minna, maid pZrkanud kondi wastust tagasi ja jätnud wäikse augu järele. Kunas tohter haawa läbi waatas, kukkunud kuul nooremehe põuest põrandale. Waat, kuS oli õnnetus  ja õnn ühe korraga! Nooremehel ei ole praegus  juuremai wiga, maid toksib aga edasi. Jälle oleks rohkem ettewaatust tarwis olnud ja ühe tuleriistaga  ei pea mitte nii hooletumal kombel ümber käidama. Hoia ise, siis hoiab Jumal ka! Kihelkonnast. Kudas Kihelkonnal ühe ivalla kooli lapsed wiimsel kooli päcwaloma koolme! st ri jumalaga jätwad! 24. Märtsil s. a. wiimsel kooli päcwal, pannud ühe walla koolilapsed iga üks kolm kopikad raha kokku ja toonud lähemast kõrtsist üks toop wiina, mida koolmeistrile talwise õpetamise waewa eest, ihu kinnituseks kingitud. See olla sääl koolis juba wiisiks saanud, et kewadc  wiimsel kooli päewal kooli lapsed koolmeistrile talwise waewa palgaks kärakad annawad. Endistel aastatel sündinud see ikka kõrtsis. Koolmeister läinud lastega seltsis kõrtsi, lapsi jumalaga jätma; siis ostnud iga laps koolmeistrile „poole naela;" muidugi mõista, ei wõi üks inimene korraga nii palju juua, koolmeister korjanud selle pudelisse kokku, mis ihusse ei mahtunud. Ükskord oli pudeli kõige wiinaga seltsis kõrtsi akna päält ära «varastatud,  selle aja see», mil koolmeister lapsi oli kõrtsi ukse wahel jumalaga jätnud; sest korrast saadik ei minna koolmeister enam kõrtsi lapsi jumalaga jätma, waid lapsed jätta koomeistri kooli majas jumalaga ja annawad tale üks toop kibedat korraga kätte. Nii kirjutakse meile Kihel- Karjnst. 22./2 Z." Paastu-kuu päewa öösel sai Leisi rihma augu kõrtsi sahwrei akent ära lõhutud ning mõne hea rubla eest tubakat, tikkusid ja spiritust warastud- Kõrtsinaiue ise olnud oma ema matusel. Paar päewa enne paastu Marja päewa oli kaks ööd õige tugewat müristamist põhja homiku pool kuulda. RahwaS ütleb, et see head kewadet ja kuiwa suid ettekuulutab. Orased, mis meie pool lume alt wälja tulewad, näikse igal pool õieti ilusad olewatz nii et üsna lust on waadata, et talwe neile ei ole ühtegi kahju teinud. Kui mitte wilud tuuled ja öö külmad ei tuleks, oleks siis pöllu-mehel kaunis lootus tulewiku pääle. Paar päewa enne paastu Marja päewa kukkunud Tõmba kõrtsimehe wäikene poeg kaewusse; õnneks oli aga kaew ilma meeta, nii et pois kukkudes suuremat wiga ei ole saanud, muud kui pea olnud natuke merine ja kukkudes põrunud. Wanemad olge ettewaatlikud! Poidelt. 11. Künka k. p. kadus üks Kübasaare  randwaht Orisaarcst tulles tuisku ara, mis pracgus meel majakad on, et küll mitme walla rahmaga teda otsiti. Siis oli kahe otsijal meel see nali juhtunud, ct nad pääle otsimise ühte sääl ligidal olemase peresse sisse läinud; säält peremehe wennal olnud kartuhmli keldris õlle nõu, see petnud  mehed keldri õlut jooma, õlle juures läinud tükk aega ära, selle aja seeS tuiikand lume ange ukse taha, ja mehed olnud peaaegu 24 tundi keldris kinni. Pärnumaalt. Wändra kihelkonnast. Hirmus juhtumine oli siin ühes koolis. Noorem kooliõpetaja haawas, wist ettewaatuse puudusest, pistoliga koolipoissi näust. Laeng tungis üsna ligidalt poisile paremast põsest läbi. Õnnetu laskja olnud selle üle nii hirmunud, et ta surmariiSia kohe uueste laadinud, lähedasse metsa jooksnud ja sääl teise pauguga enese elule silmapilklise otsa teinud. Koolipoisi haaw loodetakse parancwat. Ta on waese lese poeg. Laskja ise oli alles noormees,  alla 20 aasta mana. Jällegi näitus, mis kohutawalt maenitseb: käige tuleriistadega ettemaatlikult  ümber! Häde meeste kihelkonnast. Tahkurannas!  18. Märtsil läinud iiks pääle 70 aastane  taluperemees magasi pulka mõisa seletama. Tagasi tulles wõtnud mauakene kortsus tubliste wa kibedat, nii et enam oma rammuga pole jõudnud kodu miuna. Naabrimehed wõtnud wanakese  pääle ja toonud teda ligi 8 werSta kodu poole, lasknud sääl teda jala kodu poole tuigerdama hakata ja sõitnud ise edasi. Wanake oli aga wastu. Willem juhtus ka senna tulema. Wanale ei antud mahti mitte sõnagi ütelda, maid igalt poolt kõlasiwad tema kohta armastuse awaldusi. Wiimaks ilmus ka Aleksander, et armastajate arm täielik oleks. Teisel homikul tuli konsul warakult omast toast wälja ja küsis Marie käest, kes ka juba riides oli: „Kas tulete minuga seltsis, Marie?" „Kuhu?" ..Õpetaja juure." „Kas üksi?" „Seda ma söönuksin." Poole tunni pärast oliwad nad juba õpetaja maja juures. Kui konsul Mariega tuppa astus seisis wana hall õpetaja oma endise perenaise lilledega ehitatud puusärgi juures. Marie astus kohkunult tagasi. Konsul aga wiis teda puusärgi juure ja sosistas „Pange selle wana naisterahwa nägu hästi tähele, mu laps, et see teile meele jääb; tema seisab teil lähemal kui teie arwata wõite." Siis wiis ta õpetaja kõrwale ja küsis tasa: „Kas ei ole selle surnu nimi Helene Selmar?" „Jah, herra konsul, aga kust teie seda teate —?" ..Kannatage wana sõber, ma saan teile pea weel rohkem jutustama. Kas näete seda noort naisterahwast sääl? Tema on selle surnu tütre tütar. Uskuge aga," lisas konsul kurwalt juure, „minaräägin teile tõtt." Wärisedes astus tema kirstu juure ja palwetas tasa. Õpetaja ja Marie waatsiwad  imeliku wanamehe pääle, kellel pisarad üle põskede weeresiwad. „Marie," ütles ta, „paluge minuga oma wanaema eest!" „Herra konsul, minu ema ei ole oma ema ialgi tunnud!" „Aga mina tunnen teda!" „Ja selle pärast peab ta oma tütre pildi hauda seltsi saama!" Nende sõnadega pistis ta Marie päewapildi  surnu naisterahwa peosse. Kaheksa talu meest astusiwad tuppa. Kirst löödi kinni. Õpetaja tuli omas kiriku kuues. Kiriku kellahelina all kanti kirst surnu aida. „Pange oma amet maha," ütles konsul jumalaga jätmise juures õpetajale; „aeg on käes, et teie rahu saama peate. Tulge minu juure mõisa elama." Wana õpetaja wiimne ameti toimetus omas kirikus oli Marie Bronneri ja Aleksander  von Windheimi laulatus. Säält sõitfiwad nemad otse teed konsuli mõisa. Siin teatas konsul mõlematele naisterahwastele,  et nemad ühe suurused jäod tema warandusest päriwad ja andis neile selle kohta kohtu poolt kinnitatud kirjad kätte. Aleksander von Windheim seisis senna wastu, kuna ta ennast rika küllalt seletas olewat, et oma naisele õnneliku elu muretseda aga konsul jäi kaljukindlalt oma tahtmise juure ja teised pidiwad järele andma. Kahe päewa pärast reisisiwad mõlemad õnnelikud abielupaarid onu õnnesoowituste  ja rahaga Breemeni tagasi. „Öpetaja herra," ütles konsul, kui tema oma uue seltsilasega üksi toas oli, „mina olen teinud, mis mull selles elus weel wõimalik  teha oli. See warandus, mis ma laewa kauplejalt pärisin; on minu käes poole suuremaks kaswanud, aga wiimasteS aastates põles ta kui tuli mu hinge pääl, sest ma teadsin, et tema seda sellelt wälja rändjalt wõtnud oli, kes Breemenis oma abikaasat oodates ära suri. Mina tahtsin seda wälja rändaja tüttart omale, et tema see läbi oma wanemate warast osa saaks; aga tema armastas mu sõpra Bronneri ja ei wõtnud mind mitte wastu. Täis wiha taganesin ma temast ja pidasin kõik wara omale. Bronner ja tema abikaasa suriwad ära; sääl hakas mu südametunnistus mind mu kõwaduse ja ülekohtu pärast waewama —- ja nõnda olen ma püüdnud tütre juures heaks teha, mis ma ema juures pahasti tegin. Minu süda on nüüd hoopis kergem ja ma loodan, et Jumal mulle üht rahulist elu-õhtut kingib. Jajah  südametunnistus  on küll üks imelik asi. Häda sellele, kes tema ärkamist kartma peab!" Pääle õpetaja ei ole kedagi konsuli saladust teada saanud ja tema elab sest ajast saadik rahuliste omaS mõisas. Kui tema teaks, et Marie oma waranduse pärimise kirja Albertine pojukesele, kelle juures ta waderiks oli, kinkinud on, tema ei oleks siis wissisti mitte nii suure rõõmuga wälja hüüdnud: „Tänu Jumalale, et ma suuronu olen!" Mõistatus. Himal, hapu, soolane Aga mekib kõigile. Seletus tulemas numbris