Saarlane KW Uleiiiilint Diitikk ajkleht müa- ja 'innarahlvait. UM Teisipäewal, 39. Augustil 1889. v>. aastakäik. maksab Ilmub igal Kuresaarcö kaubnunlitsas nr. 17. Töö ja töö tegemine. Meie maakera on kui üks töö tuba, kus alati paewad otsa saab ilma wSsimata tööd tehtud. Üks teeb seda ja teine teist; igal tööl on omad tegijad ja ametmehed ning see läheb aast' aastalt kuni ilma otsani. Suurem jägu inimesi elab muidugi töö tegemisega, kunas teine jälle sellest elab, et ta laseb tööd teha ja nii tarwitab üks ühte ja teine teist. Igaüks peaks aga ka kölbuline  ja ustu omas ametis olema, aga paraku! Suurem jägu ei maata sugugi selle pääle ja see ongi, mis mind sellest kirjutama sundis, et näidata, kuida» mõni hea meelega wedeldes ja laiseldes oma igapäewast leiba tahab teenida, ilma selle päals, mõtlemata, et ta oma tööandjale sellega kahju teeb. Jätame nüüd suuremad töimikud kõrwah ja waatame ainult kord nende Saaremaa tööliste pääle, kes niihästi siin kui wõeras linnas päiwiti tööl käiwad, kas nad ka ome kohuseid hoolega ja truuisti täidawad. Kas peaks saja töömehe seast kümme leidma, kelle kohta tööandja ütelda mõik»: „See on mull üks tubli mees, tema teeb päewa läbi nii hoole ja murega tööd, et üsna lust on päält maad ata!" Kui wähe niisuguse leida on, seda wöib juba igaüks ise a«vata! Iga töömees aga, kes homilu tööle hakab, ei maata mitte selle pääle: kuidas ja millal ma selle tööga malmis saan? Waid waatamad ainult aga selle pääle: kui kõrges meel päikene on sa millal õhtule saab. Seda pole ma nüüd just mitte kõige tööliste kohta ütelnud, waid palju enam müürisseppade kohta, kelle juures ma nende tööd mõni kord tähele olen pannud. Kõik muud tööd lähemad küll nüüd palju rutem, sest müüri töö on jo üks tgaw töö ja kui ta juures meel saab laiseldud ja wedeldud, siis ei wõi õhtu mitte midagi sellest kasu näha, mis päewal oli tehtud. See miga pole küll meie Saaremaa müüriseppade juures üksi mitte, waid ka ÜlemaaloStel  on see laiskuse haigus kallal; sellepärast on müürisscpadest enestest üks laul tehtud, kuidas nemad päema läbi aega ära pruugiwad, mis nõnda käib: Ühe tunni mõõdame, ühe tunni sööme me'. Ühe tunni magame. Ühe tunni krcitsime. Ühe tunni waatäme, Ühe tunni töötame. Ühe tunni luurime. Ühe tunni lorame, Ühe tunni kiidame, Ühe tunni kõhime. Siis üks tund saab suitsetud, Nii on päew jo lõpetud. Selle laulu särele on siis näha, ci müürissepad  küll kõige päewa W juures on, aga ühe ainsama tunni tööd tcgcwad; jah, see on ka üsna tõsi! Km nende töö tegemise pääle waatad, siis näed et see kuidagi moodi ei taha edasi minna, sest nemad hoidwad ja armatsewad tööd, et see mitte ruttu ei peaks malmis saama. On ka teiste töömeeste juures niisuguseid näha ja sellepärast on ka tööde andjatel alati otsimine, ennegu omale tublisid töötegijaid lcidwad. KeS tubli töömees on ja hoolega oma tööd teeb, ci sellel saa töö puudust ilmaski olema, waid otsitakse juba cnnemine taga, kui ta teise juurest jõuab lõpetada ja malmis saada. Hilja aja eest nägin ma Tallinnas, kuidas meie Saaremaa töömehed fääl tööd tegewad ja kuidas nende üle sääl räägiti. Müüri-töömehi laideti igas kohas, aga puu-töömehi sai mõnes kohas ennemalt kiidetud ja mida ma oma silmaga ise ka päält juhtusin, nägema. Noh näete nüüd, kui suurt halbdust laiskus sünnitada ja kaSwatada wõib. Ta teeb töötegijale, kui ka peremehele suurt takistust. Tööline ei leia omale kusagilt enam tööd, millega ta oma Lgapäewast leiba teenida wõiks. Igal pool näidetakse  tema püäle sõrmega, nagu mana tuttama pääle üteldes: Ah, seda töömeest ma juba tunnen! Ra peremehele teemad niisugused suurt kahju, tema töö ei lähe kuidagi edasi, kuid raha maks' peab seatud ajal küll korra pääl olema. Sellepärast  auustatud töönikud! Olge usinad, igaüks omas ametis ja ärge hoidke tööd, mis täna teha jõuab, mitte homseks; tehke nii, et see sõna mitte teie kohta õöldud ei saaks: „MiS ma niisuguse laisa töölisega teen, mull pole teda tarwisü" Wiimaks ci leia teie kusagilt enam tööd ja teie peate peaaegu nälga nägema, mille wiimane tagajärg  tõesti kurb ja kole saab olema! L. Jumal aitab. 14 „Ma tahan ometi minema hakata, ütles" haige ja tõusis üles, et uksest wälja minna. „Ma ütlen teile jääge siia!" rääkis tohter nüüd tõsisel toonil. Ta tahtis haiget tagasi hoida, aga see kiskus ennast lahti ja tungis võtjaid täis olewasse ette tuppa. „Ma palun teid seda meest mitte lasta ära jooksta," hüüdis tohter taga järele. Kartus sundis kõiki tagasi ja maja peremehe soow oleks täitmata jäänud, kui mitte üks julge mees sääl ei oleks olnud, kes kohe põgenajale rinnu tee pääle wastu astus ja tema põgenemist takistas. See wahwa jä julge mees, kes põgenejale wastu astus, oli meie Hans. Ta oli Willemit näinud kutsriga wälja rutawat ja poisikese näost wõis ta aimata, et midagi iseäranis asja juhtunud oli. MiS sääl on? oli ta küsinud; poiss aga tähendas, et ta pidi ees toaS ootama. Hans ja tohter wedasiwad jooksiku wägise tagasi ja uks nende taga sai lukku pandud. „Soh, nüüd wõin ma oma tööd edasi toimetada" ütles tohter rahulise häälega. Mitte kaua sääl koputati köwaste ukse pihta. „Kes sääl on? küsis tohter waljul toonil." „Teie tunnete mind wist minu häälest, herra tohter." Kohe sai uks lahti tehtud ja kohtu herra aStus kahe teise kohtu ametnikuga sisse. Wõera mehe pölwed hakasiwad üsna nähtumalt  wabisema. Kohtunik wötis siin kohe selle wõera mehe juures oma ametliku ülekuulamist  ette ~Mis on teie nimi ja seisus?" ~Küsitum andis need mõlemad üles. „Kas teie tunnete neid kahte Itaalia meest, kes lossi pääl sündinud mõrtsuka töö pärast wangi wõeti?" ~Ma ei tea mitte, kas ma neid tunnen," Sää! hüüdis Willem wahcle: „Tema oli Treieri juures nendega seltsis töös. Mina olen teda sagedasti sääl näinud." „Kuulge, mis poiss sääl ütleb?" küsis kohtunik waljult: „Teie tahate oma tunnistust malega algada. Nüüd aga maenitsen mina teid, tunnistage kõik üles, mis teie sest mõrtsuka tööst teate." „Ma ei tea ju mitte, mis teie arwate," oli wastuS. „MeeS, teil on ainult kaks ehk kolm päewa weel aega elada, kas teie tahate, kui teie peate oma igawese kohtu mõistja pale ette astuma, weel oma maa päälsete kohtu mõistjatele silmade sisse walctada. Teie nägu tunnistab teie süüd." „Mul on ainult paar päewa weel elada?" hüüdis süüdlane ahastult. Kohtunik pööras ennast arsti poole: „KaS tema kuuli haaw ei ole mitte ilmparandamataks  läinud, herra tohter?" „Sellest on küll kõige pahamat karta." Süüdlane hakkas nutma ja ütles: „Ma tahan siis kõik üles tunnistada." „Teie olete see kolmas süüdlane, keda meie siit saadik ilma asjata oleme taga otsinud, kaS pole tõsi?" „Jah, paraku mina olen see õnnetu." „Ja siis edasi!" Nüüd jutustas tema: „Kui need kaks wõcrast meest warguse plaani tegiwad, meelitasiwad nad mind ka seltsi tulema, sest et ma lossi pääl kõik nurgad ära tundsin. Ma ei, tahtnud hakatuses  mittte; aga nemad maalisiwad seda asja mulle nii ilusasti ja kartuseta ette, et ma wiimaks paraku nende nõusse heitsin. Kui meie sell hirmsal ööl juba teel olime, hakasin ma oma lubamist kahetsema ja tahtsin koju tagasi pöörda. Siis paniwad nad mulle püstoli rinna pääle ja ähwardasiwad  mind surnuks laska, kui ma nende sõna ei kuule. Ja siis läksin ma seltsi. Aga ma olen ainult aitanud warastuid asju wälja kanda ja sääl juures nuhtles mind lossi herra kuul." Kui ta seda tunnistanud oli, wajus ta rammutult ja pool minestanud tooli pääle maha ja tema nägu, mis muidu ikka kahwatanud  oli, läks palawikust tuli punaseks. Tohtri herra aga oli oma abiga temal käe pärast, ja palus kohtuniku tema ära wnmisega nii kaua oodata, kuni ta jälle toibub ja ta haaw toimetatud on. /'