pidi tõsise ühenduse peale mõtlema? Ehk küll loomus ise neid kui ühe maa lapsi, ühe tee tallajaid, ühe ajaloo (!) ja sarnaste seaduste aluseid, sarnaste ülesannete kandjaid kõige wägewamate sidemetega töine töise külge on köitnud" n. n. e. Waadake, kas siin ei räägi Don Quirote ja tema Sancho Pansa! Esmalt olewat meid „ loomus kui ühe maa lapsi kokku köitnud," töiselt kui „ühe tee tallajaid" ja kolmandalt  kui „ühe ajaloo" aluseid kokku pununud. Oh see tige loodus! HMas wõis ta meile Eestlastele Z seesugust pussi teha! arwasime, et meie ajalugu H juba enne Sakslaste seietulemist alustas, kus meie > Wenelastega heas naabruses elasime. Ka arwasime, let meil üks ajalugu Sakslastega alles siis wõiks alus- Mtada, kui ühesugused poliitika õigused nendega ?käes oleksiwadlj Nüüd kuuleme selle Baltialaste eest taMste wõitleja Harry Jaunsen'i käest, et selle asja poolest oopis töine lugu olewat ja seda olla kõik „loodus" teinud. Kui loodus tõeste nii tige oleks, siis ei jääks meile muud nõuu üle, kui ennast temast ära pöörata ja Harry Jannsen'i unenägusi „ühest ainsast kodumaast" uskuma hakata. Aga ei, nii rasket ülekohut ei tohi meie loodusele teha. Loodus seisab kindla Põhja peal, aga mis Harry Jannsen loodusest jutustab ja temast näinud on, seda on ta pilwetes jalgupidi rippudes näinud. Harry Jannsen on Saksa ajalehtede poolest Palju kiitust saanud, kes tema kirju tükati ümber on pannud, nagu seda nende poliitika seisukoht lubas. Pime peaks jo see poliitika mees olema ja ei tohiks mitte seda nime kanda, kes kohe ära ei tunneks, et seesugused põhjused, mille peal Harry lannsen seisab, kui nad Eestirahwa juures walitsema hakkaksiwad, Sakslaste erapündmistele kõige tulusamad on. Olgu Harry lannsen selle kiitusega  rahul ja teenigu ta teda enesele edespidi weel Saksakeele ajalehtedes. Aga mõtelgu ta ka, et ta alles haljasnokk noor poliitika teekäija on, kes jäädawalt rahwa naeru alla wõib langeda, kui ta selle rahwa ees pää peal hakkab käima ja pilwetes oma jalgadele kindlat aluspõhja otsib, oma Baltialasteust sellsamal kombel taga ajades, nagu seda kuulus ritter Don Quirote oma niisama kuulsa kannuspoisi Sancho Pansa'ga preili Dulcinea kohta tegiwad. Poliitika ringwaatus. dud sõnumeid laiali lautanud, nagu oleks EniHi ja Wene sõawägede wahel lahinguid olnud sõawäed löödud saanud. Selle kohta on nüüd Wene ametliku ajalehtedes teada antud, et eesnimetatud sõnumed  täitsa maled ja tuulest wõetud on. Mis Turkestaani  sõawäe jauskonnast tellegrammisi riigiwalitsusele  tulnud on, sellest on näha, et Inglismaa ajalehtede  sõnumetel mingisugust põhja ei ole. Et Inglismaa  , ajalehed neid sõnumeid Jndiamaalt on saanud,  sellepärast on arwata, et neid Inglased sellepärast  wälja mõtlesiwad, et sellel kombel oma rahulepingu  tegemist Asghanistaaniga rutemine malmis saaksiwad. Abdurrhaman, kes wist edespidine Afghanistaani  Valitseja saab olema, aga ühtlasi ka Wenelase sõber on, ei taha oma rahulepingu tegemise juures mitte nii palju Inglastele järele anda, nagu need nõuawad. Sellepärast on siis wist Inglased seda juttu laiali lautanud, et Wene sõawäed Inglastest lüia saanud, mille läbi Afghanistaanlaste usaldus Wenelase sisse mahendatud saaks ja nemad ennemine Inglastele järele annaksiwad. Kamal plaan küll, kui ta aga ka aitab! Hiinamaa poolt on muidu ikka meel kuulda, et Hiinlane  ennast kangeste sõa wasta walmistab. Et lugu nii on, sellepärast ei ole ka Wenelane magusalt pealt tohtinud waadata, maid on omad sõawäed nii heaste merel kui maal malmis seadnud. Kui Hiinlane tõeste oma tehtud lepingut peaks murdma ja Wenelase kallale kippuma, siis ei pruugi ta karta, et z Wenelane teda paitama hakkab. Wene sõamehed seisawad Mna piiri ääres malmis, ja nii pea kui tarwis, on nad tukimeestele  pihta andmas, kuna mere poolt Wene suuredtükid  ka naljapärast paugutama ei hakka. Üleüldse seisawad HnglismaH asjad AfghaniStaanis  praegu wäga"Msefes olekus. Abdurrhaman  Khan on üks kamal poliitika mees, keda Inglased  mitte petta ei saa. Kui miimased nägiwad, et Abdurrhamanil kõige enam lootust oli, Afghanistaani trooni peale saada, siis hakkasiwad nad selle riigi krooni omalt poolt tema kätte pakkuma. Abdurrhaman wõttis seda pakkumist wastu, aga neist õigustest, mis Inglased endale pärisiwad, ei rääkinud ta midagi. Tema kirjutas kõikide maa Vürstidele, et ta Inglismaa  soowimise järele Afghanistaani würstikrooni wasta saaks mõtma ja seks oma sõawäega edasi astuma. Nüüd on lugu nii, et Abdurrhaman suure sõawäega ikka enam Inglaste ligidale tuleb, need aga peaaegu igalt poolt waenlastest sisse piiratud on. Inglaste olek on sellepärast wäga kardetaw ja nad tuleksiwad ennema täna kui homme Afghanistaanist wälja, kui nende auu sedasugust taganemist kannataks. Suurteriilide ühendatud kiri on, nagu Berliini konwerentsi peal otsuseks Lehti, Türgi walitsuse kätte antud. Umbes paar nädalat hiljem peab Türklane otsust selle üle andma, mis ta teha tahab, kas heaga Kreekamaale tema uued piirid kätte andma ehk mitte. Kui Türklane mitte äramääratud kombel omi piirisi ei peaks õiendama, siis saawad suuredriigid selle üle. nõuu pidama, kuidas teda sundida. Ehk küll ka see wiimane asi Berliini konwerentsil nõuupidamise all on olnud, siiski ei ole selle tükis mingisuguse ühendusele  jõuetud saada. Wist loodab ka Türklane selle peale, et seesugust ühendust ehk sugugi wõimalik ei ole korda saata. Sest ühe ringkirja koopia olewat Inglismaa saadiku kätte langenud, kus Türgimaa wäljastpidiste asjade toimetaja minister Abbedin Pashaa  Albaanialasi üleskutsub, wasta panna ja mitte lubada, et Kreekamaa omad uued piirid kätte saab. Ühtlasi on Türgi sõaminister käsku annud, et noored nigrutid ruttu wasta saaksiwad wõetud ja terwest riigist päälinna saadetud. Sellest kõigest paistab ikka elawamalt  wälja, et Türklane heaga järele ei saa andma. Kas sellega ka Türgiriigi ots käes saab olema, seda saab tulewik näitama. teadwad Austria ajalehed täielikumM sõnumeid anda. Selle ühenduse päämehed ja juhtijad on seesugused rohivast walitsetud mehed, kes esiotsa rahwa liikumist juhtisiwad, kus juures nad rahwa usalduse nii suurelt enese poole tõmbasiwad, et nüüd täitsa walitsuse amet nende kätte on jäetud. See walitseja  komisjon on 22 liikmest kokku seatud, kelle seas 14 Muhamedlast ja 8 Kristlast. Ehk küll suurem jagu Albaanialasi Kristlased on, siiski näeme, et komisjonis Muhamedlaste käes healte paljus on. Seda on Kristlased poliitika pärast teinud, sest et Türgi sultan Muhamendi  usku on ja Albaanialased, ehk nad küll Türgi walitsuse alt lahti isewalitsusele tahawad jõuda, siiski sultani poole hoiawad, keda nad ikka edasi omaks walitsejaks tunnistada tahawad. Nende nõuu näikse wist see olewat, küll iseriigiks heita oma enese Valitsusega,  aga siiski Türgi sultani edasi oma riigi walitsejaks  ehk würstiks tunnistada. Nüüd on juba see Albaania ühendus (see 22 meeste komisjon) terwe maa walitsuse terwelt nii täitsa oma kätte wõtnud, et nad ka tollid ja muud rahad wasta wõtawad, nii et Türgi kubernär Jzzet Pashaa ja Türgi ametnikud enam midagi ei wõi teha ega toimetada. Kubernäril ei ole mitte nii palju jõudu, et ta walitsuse jälle oma kätte saaks, sest terwes maas ei ole rohkem, kui 5000 soldatit üle terwe maa laiali. Ja neistki soldatitest on suur jagu Albaanialased, kes kohe oma suguwendade  sekka saaksiwad astuma, nii pea kui sundimine sõariistadega tuleks. Jzzet Pashaa waatab sellepärast nüüd rahuliselt pealt, kuidas Albaania ühendus oma maa walitsuse ohjad omas käes hoiab, ja ootab selle kohta, mis ta peab tegema sultani käest otsust. Nii ongi siis juba Albaanialased oma maa peremehed ja üks suurest Türgiriigist lahutatud riik. Nii palju puudub paljalt, et teda seks ka töised riigid tunnistawad.  Seda aga tahawad Albaanialased nüüd ka korda saata. Usk ei lahuta neid, ehk küll üks pool Muhamedlased, töine pool Kristlased. Mõlematel, nii heaste Muhamedlastel kui Kristlastel on kaks asja ülemaks eesmärgiks, mis oma kodumaa õnneks tarwis arwawad olewat: oma riigi wabadust Türgi walitsuse alt ja selle riigi täit alalhoidmist. Mõlemad usulised wihkawad nii heaste Montenegrolasi kui Kreeklasi ja ei taha „omast maast", nagu nad ütlewad, mitte kõige wähemat tükikest ära anda. Kas nad omi unistamist tõeste saawad täide wõima ajada, seda saame edespidi nägema. Mida rohkem Türgis riik laguneb, seda enam weikseid riikisi on Balkani poolesaare peale tekkinud.  Neid weikseid riikisi katsub nüüd Austria nii palju kui wõimalik oma woli alla saada. Seks katsuwad  selle riigi ministrid nimelt Serbia ja Montenegroga sõbrust pidada ehk sobitada, aga ühtlasi ka Serbialasi ja Bulgaarialasi tülisse ässitada. Kes oma wastalist lahutada jõuab, seda kergemine saab ta tema üle walitsema.  Kui Balkani poolesaare rahwad wastastiku kokku hoiaksiwad ja ennast ühendaksiwad, siis wõiksiwad nad juba mõnes tükis Austriale wasta panna. Aga on nad lahus ehk waenluses ükstõisega, siis ei jõua nad ühtegi teha. Wõib ka olla, et just sellepärast nende piirid nii imelikult ära on määratud, et igale weiksele riigile maad ja rahwast osaks saanud, mis sugugi tema külge ei peaks langenud olema ja ainult üksiku riikide wahel tüli ja waenu sünnitab. Kui aga need riigid wiimaks ise kokku lepiksiwad ja igaüks oma kullest wastastttu ära annaks, mis töise päralt on, siis saaks ka Austrm lootus oksas olema, Balkani poolesaare rahwaste tuust enesele kasu saada. Kui meie nüüd selle peale waatame, nns berliini  wiimase konwerentsi otsusest saanud on, siis ei leia meie temast seiemaale ühtegi wilja wälja tulnud olewat. Türklane ei saa ühendatud riikide kirja peale mitte nii pea wastust andma, sest ruttu ei salli tema loomus mitte. Konstantinoopolis on aga kaks parteid, kellest üks järele tahab anda, töine aga ennema Kreekamaaga sõda soowib, kui tükk kõlge paremat maad temale ära anda. See wiimane partei  annab Türgi keisrile nõuu, sõale tugewaste ette walmistada ja prohweti rohiline lipp lehwima panna. See rohiline lipp tähendab usu-sõda elu ja surma peale ja nii pea kui ta lehwima pannakse, siis wad kõik Türklased üles ja tapawad kõik muu-usulised ära. Kes selle lipu all wõitleb ja wõideldes sureb, see läheb Türgi usu õpetuse järele otsekohe paradnsi. Nii palju on selge, et Türklane ilma were ära walamata  mitte oma maad Kreekamaale ei saa andma. Seiemaale ei ole weel ühtegi maatükki Türgimaa küllest  ära kadunud, kus mitte werd ei oleks walatud. Austria, Montenegro, Serbia, Bulgaaria nemad kõik on tunda saanud, et Türklane ilma were ärawalamata  midagi wälja ei anna. See on Türgi seisukohast  ka wäga auuwäärt; möegaga on Türklased Balkani  poolesaare ärawõitnud, möegaga tahawad nad teda ka kautada. Nemad on oma sündmust wahwusega  alustanud, nemad tahawad teda ka wahwusega lõpetada. See on nende kindel otsus. ka nõndasama walmis saawad olema, uut maadmnme möegaga kätte wõitma minema, see on alles kaalu peal. Praegused Kreeklased on küll ärk rahwas, kes nimelt kauplemise peale osawad mehed on, aga wahwuse poolest on neist Türklased kaugel ees. Peale selle wõiwad nad ka julged olla, et sõakorral ka Albaanialased nende wasta saawad wälja minema. Need on aga päris sõamehed, nii et wahwa Montenegrolastelgi nendega tegemist on olnud. Peale selle oleks Kreeklastel oma wastaliste wastu ikka mäest ülesse wõidelda, mis wäga raske on. Et sell kombel Kreeklasel wühe lootust ja Türklasel wähe kartust on, seda wõib iseenesest arwata. Sellepärast olewat siis ka Prantslane ja Inglane nõuuks wõtnud,  oma sõalaewa wäge Kreeka ranna lähedale saata, et seal edasi tagasi purjutaks ja Türklasele hirmu teeks. See aga wahib neid laewu läbi akna oma naiste seltsis ja naerab neid riikisi, kes ilmaaegu nii palju waewa ja kulu tema pärast näewad ja kannawad,  ilma et seal juures midagi wälja tuleks. lähemad wõitlemised riigiwalitsuse  D kirikläste wahel nii suureks, et see juba üks wõitlemine elu ja surma peale on. Kiriklased ajawad asja wiimase tipu peale, kust tunda wõib, et nad wabameelelise walitsuse hukatuse peale wälja lähemad.  Seesugune wõitlemine tõmbab ka rahwa ühes mässamise tuju sisse, mis wäga kahetseda. Olgu mässamine kus tahes, ta on ikka halwaks eeskujuks ka eemal seiswatele. Juba on rahwas ühe Franziskani  kloostri peale tormi katsunud jooksta, nii on tema wiha kirikläste wastapanemise ja mässamise üle suur. Töiselt poolt on aga jälle Jesuiitide koolides kaswatatud kõrgemaid kohtumehi kirikläste poolt. Mõnes  kohas on nad Jesuiitide kaebdusi riigiametnikude peale, kes neid keelatud seltsimajadest wälja ajasiwad, wasta wötnud. Aga riigiwalitsus häid oma õiget teed edasi ja ei karda seesugust mässamist mitte, ega ei hirmu nende eest. Jesuiitid oliwad riigiwalitsuse sala waenlased, kes silmnähtawalt walitsuse hukatuseks Lööd tegiwad. Parem on awalik waenlane, kui sala sõber, ning sellepärast pidi riigiwalitsus kõik Jesuiitid Prantsusemaalt wälja ajama, sest et nad riigi seadusi miskiks ei pidanud ja oma tööd walitsuse selja taga edasi tahtsiwad teha. Selle Jesuiitide Väljaajamisega on Prantsuse walitsus oma waenlast südamesse trebwanud.  Kusagil ci ole osawõtmine Prantsusenmalt äraaetud  Jesuiitide lohta suurem, kui Austrjus/AustriaS on kmklastel sum wõimus. Igal pool veeti seal 30, Juunil kirikutes iseäralisi Jumalateenistusi, kus >5 ? l. taewast Prantsusemaa katoliiktagakiusamist  wahwaste  ara zouaksiwad kanda. Kantsli jutlustes, mis miimini» Prantsusemaa presitenti, esirääkimata  des "'"55 - ?°uibettat süsimustaks ja Prantsuse 'piklikud seltsid korjawad raft Prantsuse k-tolnklaste heaks, keda sealt wälja aet», t ruttu andeid paluti, sest pääasi olla seega  ordo meestele õige ruttu ja õige pap> raha