Wampir ehk vereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans järele ümber pannud M. Põdder. XV. 13. Põgenemisel. Kui Zowan Silowitsh töisel päewal linna läks, hoidstwad kõik ennast kartlikult temast eemale; isegi tema kauba-söbrad, tema usnwennad ei tahtnud temaga tegemist  teha. Ivwan, nõnda oli linnaliste seas jutt liikumas, oli salakuulaja kaebtuse alune, Jowoni kael oli pasha päralt ja iga üks tatsus kartlikult juba eemalt tema eest kõrwale pöörda. Ritka Jowani elu ja waranduse eest, kelle peale nii mitmed kadedad oliwad olnud, ei oleks keegi ühtegi parat andnud, weel wähem ilusa Marinka oma eest, kes Wiini linnas nii suurte kuludega oli kaswatatud ja nüid ommetigi pasha kuist pidi langema. Ivwan tõttas papi. juurde, kes teda aga mitte enese ette ei lasknud. Tema päris Petrowitshi järele, see aga oli kodust ära. Papp oli wist sellepärast tema peale pahane, et tema mitte piiskopi käsku ei kuulanud; papp jättis teda Jumala hoolde, ja kui ka Jowan päewa tõusul weel ükskord nõuu oli pidanud, mis kõige parem oleks teha, sest Marinka ise oli temale ütelnud, et ta ilmaski ennast Petrowitshi kaitse alla ei saawat uskuma. Marko ei olnud hommiku oma peremehele silma puutunud. Jowan arwas, et temal oma õnnetuma lapse matustega tegemist oli ja ei pärinud sellepärast tema järele. Linnas leidis tema ühte ainust usuwenda, kellel nii palju julgust oli, mudiriga tülisse läinud mehele oma ust awada, ja seegi wõttis teda selle etteheitmisega wasta: „Jowan, mirytle räägitakse, et sina julge oled Inglise  kindrali kaitse kirja peale! Kui ehk juba mõne päewa pärast Franklaste eelkäija wägi Prawadist ära läheb, siis ei ole sinu elu midagi enam wäärt! Peasta iseennast ja oma last, enne kui hiljaks on jäänud, ja ära tee mitte mind ja minu maja õnnetumaks, sest iga üks arwab juba sinu elu kallale kippuda tohtiwat." Jowan läks waarudeS koju. Tema aStus Marinka ette ja wannutas teda, ennemalt piiskopi nõuu kuulda wõtta. Marinka oli tõsine ja ei rääkinud suuremat. „Jäta kõik nõnda, nagu meie maha tegime," waStaS  tema. „Mina tahan siit ära minna, ära siit kaugele,  sinna, kus ma haritud inimest leian; siin ei ole minul enam püsi! Kõik on öö peale walmis seatud, isa! Bersek on hea, auuwäärt mees, mina usaldan teda! Ja missugune muu nõuu jääks minule üte, kui mina pasha ähwarduste ja... Petrowitshi wahel piaksin walima!" ..Petrowitshi wahel!" hüidis Jowan kohkudes. „KaS sina siis ka Petrowitshi ei usalda?" ~Jah, isa! Papil wõiwad ehk küll auusad mõtted meie wasta olla. Petrowitshil aga mitte! Bersek tunneb teda juba Ungaria maalt; tema on seal pool kõlwatu tegusid teinud ja kannab praegu ühte nime, mis mitte tema oma ei ole. KeS maailma petab, kas see siis ka mind ei saaks petma?" Jowan pidas körwa äärist nõuu. Temal oli see lugu selle wõeraga poolete küll wasta meelt, aga kõigilt poolt Vaenlastest piiratud, ei näinud tema kusagil peasemist. „Mina tuleksin kõige armsamalt teiega ühes!" ütles ta nagu tulewat kurrja aimates. „Aga see saaks suurt tära sünnitama, kui meie kõik ära kaume. Mina olen töist nõuu pidanud, sest saadik, kui mina linnast tagasi olen. Mina tulen homme õhtu teile Warna linna järele, seal piate teie mind järele ootama, kus meie ju julged oleme." Rõõmuga langes neiu ivana mehe rinna najale, „Tuhat tänu olgu sinule, isa! Oh, nüid ma lähen koguni kerge südamega siit minema!" Wiktor astus, mõlemile ootamata, lahtisest uksest sisse. Temal oli komps kaendlas ja naerdes waatas tema isa ja tütre otsa. „Marinka!" hüidiS tema oma koorma diiwani peale wisateS. Mina tulen praegu linnast. Riided Teie jauks olen mina turult oma poisi tarwiS ostnud, nagu ma vabanduseks ütlesin. Keegi ei saanud aru, kelle tarwis nad määratud on." Marinka punastas. Tema waataS talupoja ülikonna  peale, mis jäme willane kamson, hallid, laiad püksid ja wiltkübar oliwad. „Mina pian jälle linna minema! Ohwitserid on oma katse-reisi pealt tagasi jõudnud; kuulukse, et eele saadetud wägi neil päiwil jälle Dewnosse tagasi kutsutakse. Jowani-isand, sest saab siis Teil paras aeg olema, varjukohta  otsida. Mudir on Teile kaela peale hüppamas, nagu minule räägiti!" pööras ta ennast wana mehe poole. „Pasha dragoman*) juhtus minuga kohwimajas kokku. Kubernöör wanduwat tuld ja tõrwa minu pähä, sest et ma ennast tema ja ta saagi wahele olen seadnud. Kuidas oleks, kui ka Teie täna õhtu meiega ühes tuleksite?" Jowan waatas noore mehe silmadesse. Tema küsimus  tõendas, et temal auusad mõtted oliwad. Wana meeS kõngutas kurblikult pead. „Piina ei wõj mitte tühjade kätegcr ftit ära minna," ütleS tema. „Mis minul puhta raha poolest on, peaksin mina siia maha jätma, sest et mina teda wahetada ei wõi, ilma et kõik maailm sest teada saaks. Täna, wõib olla ehk weel enne Teie teeleminekut, ootan mina oma asja-toimetajat Rustshukist, kellele mina käskjala saatsin. Tema on rikas mees, minust weel rikkam! Tema tuleb Shumla linnas olewa kõige kõrgema wäeülema saatekirjaga  ja saptieh'd**) on temal kausas, temal ei tohi keegi juukse kavwassegi puutuda, sest tema on Shumla linnas Serdar Omer pasha moonatoimetaja ja kõik mudirid  piawad temale warju ja abi andma. Temale müin mina kõik ära, mis all keldris on, tema annab mulle wekslid Warna ja Konstantinopoli suurte rahameeste peale ja nende kirjade näul talitan ma oma puhta raha hõlbsaste,  kuhu tahan. Ka oma maad müin ma ära temale; küll ma siis Stambulis õigust ja kohust pasha wasta nõuay, nii pea, kui ma ise julge koha peal olen, ja seal piab ka meie ostukontraht kinnitatud saama." Marinka hõiskas rõõmu pärast. Weri hoowas palawalt  temale palgesse, kui tema ammune igatsus nii ootamata  pidi täide minema. Tema isa oli wiimaks kõige tungiwama häda sunnil seda nõuuks wõtnud, mille wasta ta siitsaadik, kõigist palweist hoolimata, ikka tõrkunud oli. „Gospodin Jowan, Teie nõuu on tark!" hüidis Wiktor naerdes. „Ärge wiitke aega ja ärge kartke, kui Teie ka ilma siniseta silmata siit ei pease. Mina ootan Teid Marinkaga, oma kalli kaitsealusega, Austria aurulaewa  kontoris, mis erapooletu maa on, kuhu kellegi wägiwald ei ulata." Jowan wõttiS tema käe ja surus teda tänulikult. „ Jäägu siis Shtu peale, Marinka!" hüidis Wiktor neiu ette aStudes ja tema käest kinni hakates, mis töine rõõmuga tema pihku jättis. „Mina ei jaa Teiega sekle ajani ehk mitte enam kokku ja ootan Teid sellepärast öö hakatusel kahe hobusega selle koha peal, kus tee puude widus alla pöörab. Keskööni wõime meie juba Inglise eelkäija wäe juurde jõuuda. Teie inkognito***) M ka seal weel alalt hoitud saama, isegi Warnas weel, künni laew meid enese peale wõtab; mina ütlesin Teile juba, mispärast. Sellepärast julgust! ja jälle nägemise peale!" Soe, südamelik käe-surumine, hell pikk waatepilk tänas noort meest, kelle kahtlasest näust selge rõõm selle ettewõtte üle säras. Reiu waatas temale taga järele, kui ta wälja astus, ja pööris oma palge isast ära, et ta mitte ise enda äraandjaks ei saaks. „ Jumal andku meile oma kaitset!" õhkas wana mees. „Ma soowikstn, et Martelli piagi Rustshuki linna jõuaks! Minul on oma enese majas nii kole ja wõeras ja saab weel seda enam olema, kui mina sind enam ei näe ja kõigi nende kardetawate juhtumiste peale mõtlen.." „Ära muretse, isa, minu pärast!" hüidis neiu nurga marjust. „Bersek ütles minule täna hommiku, minu Vaigistamiseks, et Prawadi tee Franklaste ratsanikkudest wäga elustatud olemat, kõik olemat julge." „Siis sa oled teda juba täna hommiku näinud?" küstS isa umbusaldades. „ Ainult mööda minnes, isa, kui tema linna läks!" Neiu kummardas ennast, et sellega oma punastamist marjata. „Selle tüdrukuga ei ole õiget lugu!" pomises Jowan, temast lahkudes. „See ei ole hea, ja siiski. .. mis jääb minule muud üle!... Ainult ära siit, ära!... Kui üksnes Martelli täna weel piaks tulema... öösi kõige wähemalt, sest minul on hirm, siin üksi olla!... Kuhu Marko ommetigi piaks jääma!..." Öö oli praegu maha langenud. RaSke kõue-müristamise  õhk hõljus jälle oru kohal, nagu ähwardaks pikse pilw, Balkani mägestiku tippudest tagasi tõrjutud, uueSte maru tiiwul mässama hakata. Ükski leht ei liikunud Jowani maja ees seiswate manade kiwitammede külles. Sulased istusiwad harjunud wiisil päikese loojaminekust saadik õues tule ümber, ühtegi kumu ei paistnud tema aknaluukidest wälja, kui Jowani hiiglase kogu wälja reie põrandale astuS. Temal oli ainult hall, puusade ümbert köidikuga kinnitatud rüid seljas, laiad hallid püksid jalas, wiltkübar peas ja käe kõrwal tallutaS tema ühte talupoja poisikest. Ükski kuu kiir ei tunginud mustade pilwede läbi, ainult aegajalt wälkus kahwatanud tule heli õnnetust ähwardawa pilwe katte tagast. Ikka pimestawamalt, kogusamalt tungisiwad koledad, mustad pilwe-rünkad töine töise peale, weewli kollakast palistusest piiratud. Tinase tüsedusega wiibis palawus oru kohal. „Marko on meid maha jätnud," pomises lowan, oma tütart enesega edasi tõmmates. ~Martelli laseb enese peale oodata, ka tema teeb minu südant weel raskemaks!  Aga siiski jõuab tema ööseks ehk weel siia, sest ta hoiab end hea meelega päewa palawuse eest... Tule I Franklased on enamiste sõualikud; minu arust on, nagu oleksin ma ennist akna all seistes oru põhjas juba hooste kapjade müdinat kuulnud!" Marinka ei julgenud sõnagi wastata. Pikse rõhuw õhk, sisemine argdus ahastasiwad tema südant, ja nüid, wiimasel silmapilgul, langes ka weel hirm maha jääwa isa pärast tema peale. See rõhus, kui raske koorem tema rindu; sõnalausumata püidis tema pikkade sammudega  edasi astuwa isa kõrwale jääda, kelle silm kartlikud paremale ja pahemale poole pimedusesse wahtis. „Sa lubad siis mulle tõeste ja kindlaSte, isa, et sa homme õhtu tulema hakkad!" paluS tütar, kelle hing rutulisest kaigust kinni jäämas oli. „Kas see parem ei oleks, kui sina Martelliga ühes läheksid ja siis ümber kaudu meile tuleksid?" „Küll ma seda nõnda toimetan, nagu asja olek nõuab, minu laps! Ole kärmas! Teie piate ruttu ratsutama,  kui selle kõue müristamise eest tahate pea seda." Oru kaldal puude marjust, kus kaljude wahelt teerada  keerleteS ülesse läks, astus neile üks kogu wasta. „Jowan, Teie'p see olete?" hüidis Berseki heal. Neiu heal andis wastust. Wiktor silmitses meele heaga sihwaka poist tegumoodi. „Waja on rutata," kõneleS tema edast, Marinka käest kinni mõttes ja teda enesega edast tõmmates. „Müristamise  pilw ähwardab meile kaela tulla. Töise hobuse olen ma pidanud ostma, et kedagi meiega ühes ei oleks, kes meid ära wõiks anda. Tema on wagane ja kannatlik; Warinkal ei ole midagi karta." Wiktor tõmbas neiu isa rinna najalt, kelle ümbert ta meel ükskord kõwaste kinni oli hakanud, ja wiis teda piaaegu mägist hobuste juurde. „Palun Teid, ärge tehke lapse südant mitte ärdaks!" maenitses tema mana meest. Kindlal meelel pakkus ta neiule sadula jalust ja kergelt, kui sulg, kargas see fiis sadulasse. „Jumalaga, Jowani-isand!" Ta otsts wana mehe katt, kes nukraSte, käed rinna peal risti, paigal seisis. „Teie laps on julge minu kaitse all. Teie teate, kust Teie teda Warnas leiate... Ja nüid teeme wiiweldusele  otsa! Edasi!.. . Jumal hoidku Teid!" Tema haaras töise hobuse mardused oma kätte, enne kui Marinka meel mahti sai oma isale meel ükskord kätt pakkuda, andis oma hobusele kannusid ja Jowan, kes ikka alleS nagu keeletu oli, nägi oma lapse pärast murest waljuste põksuma südamega, kuidas nemad mõlemad kaljudest  piiratud teeraja käänapu taha ära kadusiwad. Kapjade  kõbinat kuulates, mis järsult kalju pinnalt kostis, seisis tema Meel minutite kaupa paigal. Siis pühkis tema käega niiskeks läinud silmade üle ja põöris orgu tagast. „Ta on ommeti hea inimene ja Jumal saab ju mu last kaitsema!" pomises wana mees enese südame waigistuseks  ja sammus koju poole. Mrg jäeb tulema.) Tulk. **) Shandarmid. ***) Tundmata, warjatud olek Jesniiti-ordust. 111. Töistest wagadest harjutustest olgu weel nimetatud: roostpärja palwe, mida igapäew tehakse. Selle tähtsus selgub juba sellest, et roostpärg, mida pahemal pool riiete peal kantakse, risti ja seaduse raamatukese kõrwas kloostrimehe  kolmas tähtsam püha asi on; siis weel waimuliku raamatute lugemine, mis selle poolest waga kurba meelt sünnitab, et neid seal sees olewaid imelugusi nüid mitte enam ei sünni; pihtimine, mis kaks korda nädalas sünnib, peale selle weel mitmesugused iseäralised palwenädalad püha inimeste auukS. Kõige selle juures ei olnud minul see ilmaski meelepärast, et püha inimesi palju rohkem auus tadi, kui Jumalat. Kui ma ükskord selle asja poolest rektorilt alandlikult lähemat seletust palusin, sõimas ta AL 22. Sakala. 1885