Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L —n. XIV. Jälle oliwad nädalad mööda läinud. Talwe aeg Wallises weel ikka ennise waljusega, ehk küll Märtsi kuu juba kätte jõuudnud oli; sellkorral tõi ta Werdenfe!ö'i  külale ja tema ümbrusele suurt häda ja wiletsust. Külas möllasiwad mitmesugused rasked haigused, kes mitu inimest mulla põuue wiifiwad ning suurt häda ja rääkimata wiletsust asemele tõiwad,  sest palju inimestel puudus töö ja teenistus ja nendega päewalik leib. Sea! juures näitas ennast ümbruse ilmaprohwet, jääneiu hirmsamine, kui iial enne. Maimude mäelt puhuwad tormid ei olnud ilmaski nõnda hirmsad olnud, kui nüüd. Üks mets, mis küla suurem warandus oli, sai tormist poolest saadik maha murtud ja ära rikutud, üksikult seisawad majad ära purustatud, isegi inimest langes tema ohwriks lühidalt, see oli üks õnnetu talwe. Küla rahwa suurem tugi oli papp, kes igal pool aitas, kus ta wõis. Nii kaugele, kui tema kogudus ulatas, nii kaugele ulatas ka tema silm ja tema aitaja käsi. Ükski tee ei olnud temale pikk, ükski ohwer suur, ning sõna ja teuga kihutas ta ka jõuukamaid oma jälgedesse astuma. Aga see kõik ei aitanud kaswawa häda ja wiletsuse wastu midagi, ja üks, kes aitada wõis ja jõuudis, oli waude alla pantud, nõnda et ükski tema abi wastu ei wõtnud. Raimund ei lasknud ennast mitte eksitada, ta jäi Werdeufelö'i ja tahtis waenlaste wastu panna, kellede arw ikka suuremaks kaswis. Niikaua, kui pärisherra üksilduses elas, oli külas igal pool õnnelik elu aset wõtnud, aga see torm, millega Raimund oma lossi elama tuli, tõi õnnetust õnnetuse peale ja ei tahtnud weel mitte järele jätta. Iga uue õnnetuse juures waatas külarahwas lossi poole, kui oleks kõige õnnetuse ja wiletsuse hallik seal. Inimeste nukrust suurendas ka weel see, et papi reis pealinna mitte nii suurt head ei toonud, kui seda hakatuses loodeti. Vilmut ei wõinud tagasi tulles oma lastele ühtegi head kuulutada. Ta õppis neid suuri takistusi tundma, milledest insheniöör ette kuulutanud oli. Kohtu peal oli kuulda saadud, et mõisaherra pakkumine oli tagasi lükatud. Vilmut pidi mitu korda kuulma, et tema kogukond siis waga rikkas olla, kui ta niisugust pakkumist  wasta ei ole wõtnud, ja wõida ise oma kulu peal walli ehitada, kuna riigiwalitsuse abi waesemate kohtade tarwis olla. Ühel päewal istus Gregor Vilmut Anna von Hertenstein'iga omas tuas ja rääkiflwad selle üle, kuidas waestd õnnetumaid aitada wõiks. Lilli, kes niisugustest juttudest mitte osa ei wõtnud, istus akna all ja waatas wälja; äkitselt läks ta pale punaseks, kuna ta teretuseks peaga kummardas, ümberpöördes ütles ta kogeldades: „Gregor, ma usun ma usun, Sulle tulewad külalised noor baron Werdenfels astub praegu majasse." „Paul Werdenfels? Wõimata!" hüüdis Vilmut; aga Lilli oli õieti arwannd, sest eeskojas kuuldi juba Paul'i healt, kes papi järele küsis ja tüdrukust kirjutustuppa  sai juhatatud. Mis tahab ta ometi?" küsis Gregor istmelt üles tõustes. „Ma arwan, et meil töine töisele midagi ütelda ei ole, aga ükspuhas, ma pean ometi kuulma, mis ta tahab. Sa jäed ometi niikauaks siia, kui ma tagasi tulen, Anna?" Noor proua jaatas papi küsimise peale pea nikutusega  ja Vilmut läks. Esiotsa rääkistwad nad tasa, aga aega mööda läks nende heal ikka waljumaks, nõnda et naesterahwad igast sõnast aru saiwad. Paul seifis juba töötuas, kui papp sisse astus, ja teretas teda wäga külmalt. „Teie panete imeks, kõrgestauustatud, et ma siin olen," alustas ta juttu. „Üks iseäralik asi sundis mind siia tulema." „Seda ma mõtlesin," wastas Vilmut nõndasama uhkelt, kuna ta Paulile üht tooli pakkus, aga see ei pannud seda mitte tähele, waid jäi seisma. „Minu onu ei tea sellest külakäiguft midagi. Ta ei oleks mulle selleks mitte luba annud ja ma pean tunnistama, et ma raske meelega siia tulin. Midagi on ette tulnud, mis mind sunnib kõrgestauustatud herraga kõnelda. Ma tulin Teile nõuu andma, et Teie ükskord rahu teete Werdenfels'i rahwa ja minu onu wahel. Nüüd on aeg käes, millal Teie kui preester oma kohut täidaksite." Vilmut silmitses noort meest, kes temaga nõnda julges rääkida, ülewelt alla. „Ma ei ole sellega mitte harjunud, et minule mu kohut meelde tuletakse," wastas ta, „kõige wähem Teie wanaduscs olewatest, herra baron. Kui Teie herra onu rahu tahab, siis wõib ta seda saada, kui mitte, siis —" „Minu onu on külale juba sagedaste rahu pakkunud," ütles Paul sinna wahele. ~Nad on teda seal juures pahandanud. Inimestega, kes ennem nälga surewad, enne kui nad abi wastu wõtawad, ei wõi midagi enam teha. Nad on tõeste ära lepitamatu ehk nad on ühe töise inimese pimedad tööriistad." Wiimaseid sõnu rääkis ta terawa rõhuga. Vilmut kuulatas tema kõnet imekspanemise ja ehmatusega. Niisugust julgust ei olnud ta Paulist mitte ootanud. - „Teie eksite," wastas ta. „Kogukond on seda ise oma heaksarwamise järele teinud, kui ta pärisherra  pakkumist tagasi lükHas; muidugi teada awaldasin ma neile enese arwamist, et üks kingitus pärisherralt mitte õnnistust ei wõi tuua, waid õnnetust." „On tagasilükkamine siis õnnistust toonud? Praegu ei taha ma selle üle mitte rääkida, waid meie tagakiusajate  üle, kes igapäew julgemaks lähewad. Sest saadik, kui meie ilusa seedri puu hukkamine karistamata jäi, saawad lossi aiad ikka suuremal mõedul ära rikutud. Mitte ühte nädalat ei lähe mööda, kus jälle mõni aruldane puu ehk põesas kelmide ohwriks ei lange, kui nad teada on saanud, et losfiherral need kõige kallimad aia-ehted on. Isegi kaswude majadesse on nad öö ajal tunginud ja suurt kahju teinud. Minewal öö! on mõned kurjategijad lossi tallidesse tunginud, aga õnneks on tallipoisid neid näinud ja minema kihutanud; wahest tahtsiwad nad lossiherra hobuse ära wiia. Ma arwan, et Teie seda kõik juba teate, kõrgestauustatud." „Arwate Teie, et ma sarnasid tegusi heaks kiidan ja kurjategijaid kaitsta püüan? Nende karistamine ei ole mitte minu asi. Mis tarwis on pärisherral teenrid ja walitsejad? Lasku ta kurjategijad wälja pärida ja neid nuhelda, ma ei taha teda seal juures mitte keelda." „See on ju see sant lugu, et ta neist midagi teada ei taha!" hüüdis noormees äkitselt. „Ma olekstn kelmidel  kohe jälge peal, aga ta ei taha seda." „Siis on temal seal juures omad põhjused," ütles Gregor külmalt. „Ja kui ta kurjategijaid mitte karistada ei julge, fiis on see Teile kõige parem, kui Teie tema näituse järele teete." „Raimund ei ole mitte arg!" ütles Paul wihaga. „Kui sagedaste olen ma teda Felseneck'i tagast pöörda palunud, kus ta tagakiusamiste eest julge wõib olla, aga ta ei tee seda. Ta tahab wiimse hinge tõmmamiseni  wastu panna!" Vilmut kehitas õlasid. „See ei wõi tõst olla! Nii häbematad kui need pealetükkimised ka iial on, mida ma ma ütlen Teilk weel kord südame põhjast wihkan, pärisherra elu kallale ometi ei kipu!" „ Teate Teie seda nõnda kindlaste?" „Ja, seda tean ma!" „Siis ütlen ma Teile, et juba kaks korda on katsutud, onu wankri ees olewaid hobusid peruks teha, kui ta Felseneck'i sõitis ja just kõige kardetawama koha peal, jõe ääres. Ja kui meie täna hommiku weske juurest mööda ratsutasime, lendas üks kiwi, üks suur põllukiwi, osawast käest wisatud minu onu poole; kui tema hobune mitte kõrwale poleks karganud, siis oleks Raimund'i pea purustatud olnud. Täna on nad kiwid ja Home kuulid, ja need saawad tõeste paremine trehwama. Siin mõistab ju iga talupoeg püssiga ümberkäia." Vilmut kahvatas seda kuuldes ära) hirmuga astus ta paar sammu tagasi ja ütles lühidalt: „Teil on õigus, sellele peab ots peale tehtud saama! Ma ei aimanud, mitte, et see wiha nii kaugele minna wõis, aga ma annan oma sõna selle peale, et need peale tükkimised enam ette ei tule!" „Siis wõite Teie neid ometi ära keelda?" küsis Paul kibeda ettewiskamisega, „ja alles nüüd, kui mõrtsuka tööst juba ette tuleb, teete Teie seda?" Gregor oli ennast waheajal jälle kogunud ja ta heal kõlas wanawiisi kindel ja külm, kui ta wastas: „Herra baron, mina elan juba kakskümmend aastat Werdenfels'is ja wõin sellepärast siinse elu ja oleku üle paremat otsust anda, kui Teie, kes Teie alles mõne kuu aja eest siia tulite. Rahwa wiha ja waenlus wõib Teil arusaamata ja mässaw ette tulla, aga ma ütlen Teile, et sellega üks kohtuotsus selle mehe juures ära täidetud saab, kes ennast ühe töise otsuse alla ei painutanud. Ärge küstge minult mitte, miks ma marem ennast rahumõttega selle sekka ei ole seganud, sest stis oleksin ma sunnitud, Teile asju ilmutama, mida Teie weel ei tea." Paul naeris põlgdusega. „Rääkige aga edasi! Ma tunnen seda jõledat lori, mis Werdenfels'i põlemise üle rahwa suus liigub. Igal pool räägitakse seda ju üsna lausa ja nõnda on ta ka minu kõrmu tunginud, ega Teie ei taha mind ometi sundida, seda tõeks pidama?" „Ma annan Teile nõuu, pärisherralt seda küsida. Kuulge tema wastust ja siis pilkage edasi, jõleda lori üle." Nooremehe kulm läks kortsu ja ta heal kõlas tõsisem, kui ta wastas: „Ma tean, et siin üks suur saladus on, mis pärisherra elu kibedaks teeb ja mis teda selleks teinud, mis ta praegu on, aga ma tean ka, et Raimund von Werdenfels mitte kurjategija ei ole, kes wastast tahab tõendata, see on maletaja! Üks Maletaja!" kordas ta tähtsusega, kui Vilmut midagi ütelda tahtis. „Seda tahan ma terme ilma ees tõendata, ma ei pruugi ühtegi tõendust ma tunnen oma onu!" See julgus, mis ennast Pauli kaitsmise kõnes awaldas ja töise anu eest seismine paniwad papi imestama, nõnda, et ta jume ennast pisut muutis, kui ta wastas: „See teeb Teile auu, aga ma pean kahetsedes tunnistama, et meie arwamised mitmesse harusse lähemad ja sellepärast jätame seda tülitsemist. Ma kordan oma lubamist: pärisherra elu kallale ei pea keegi kippuma. Ma tahan nende pealetungimistele ükskord otsa teha." „Noh, kõrgestaunstatnd, kui Teie nõnda mägem olete, stis lõpetage enne seda ebausku," ütles Paul kihutatud healel, „seda ebausku, mis mõisaherrat nõiaks ja õnnetuse toojaks peab. Ühe ainukese tubli kõne läbi kantsli pealt mõiksite Teie selle rumalusele otsa teha, aga Raimund'il on õigus, ebausk on Teile üks hirmutuse ja karistuse abinõuu, ilma kelleta Teie mitte läbi ei saa." Gregor ajas ennast nooremehe ees sirgeks. „Herra baron, Teie unustate ära, et üks preester  Teie ees seisab. Raimund von Werdenfels on Teid sandiSte õpetanud, temast olete Teie õppinud kiriku wastu üles astuma, aga temast peaksite Teie ka õppima, mis see tähendab, kui kirik oma õnnistust tagasi hoiab. Ärge kutsuge mind mitte eneste mastu wälja, muidu wõiks üks päew tulla, kus kg meie mõlemad tõinetõise maenlaseks saame." „See tähendab, Teie ähwardate minule Buchdorfis  sedasama põrgut walmistada, nagu Teie minu onuga siin teinud olete. Teie tahate rahwast seal minu wastu ässitada? Kudas Teie preestri kohus niisuguse  ähwardusega kokku sünnib, on Teie asi, aga meie tahame endid Teie wastu walmistada ja endid Teie tagakiusamiste eest kaitsta. Ma ei karda Teie waimulikku piitsa mitte, nagu Teie talupojad, ja ma tahan selle eest hoolt kanda, et minu Buchdorfi rahwas nõndasama mõtleb kui mina. Ma tahan neid sellest rumalusest ja ebausust peasta, milles Teie siinseid talupoegi nii kangeste püüate kinni hoida. Wiskage nüüd eneste tülikinnas minu ette, ma tahan seda üleswõtta ja sellega hakkab üks mõnus ja lõbus sõda!" Need sõnad ei awaldanud mitte üksi nooruse uhkust ja tühja ahwardust, waid selle täitmist ja kindlat ning mehist meelt. Seda wõis ka Vilmut tunda, sest ta waataS tükk aega nooremehe otsa, kui tahaks ta wastase tugewust  mõõta. Siis ütles ta kõikumata rahuga: „Teie olete wäga õiglane, herra von Werdenfels!  Nüüd tean ma, missugune mees Buchdorfi omanik on ja tean, mis ma teen. Sell silmapilgul olete Teie külalisena minu majas, muidu —" „Ärge waewage endid, ma lähen pea!" ütles Paul sinna wahele. „Aga üht asja palun ma Teid eneste talupoegadele teada anda: ma olen wiimaste sündmuste pärast sunnitud, üht laetud rewolwrit enese juures kui mõni jälle kurja nLuuga minu onu juurde astub, siis saan ma teda ilma armuta töise ilma saatma. Meie peame, endid waenlaste wastu kaitsma, ja sellepärast ei ole meil ühtegi süüdi!" ja ühe pilkawa kummardusega, mida Vilmut mitte ei wastanud, sammus Paul tuast wälja. Wäljas õuue peal jäi noormees seisma, nagu oleks temal kedagi ootada, siis wiskas ta pea rahutumalt  üles ja seadis ennast minekule. Seal läks üks kõrwaline uks tasa lahti ja Lilli hüppas sealt baronile wastu, kes rõõmu pärast sõna suust ei saanud. „S a k a l a" 1883.