nagu enne, waatas ta waimude mäe poose üles. Seda nukrust ei olnud armastus ega õnn ära kautada wsinud! Ta oli wande all ja minewik ei lasknud teda uues elus õnne tunda. Seal läks uks lahti ja üks naesterahwaS astus tasa sisse. Werdenfels waatas tagasi ja nüüd kudus ennine kurbduS ja nukrus tema palest ja rõõmu läige paistis tema silmis, kui ta oma mõrsjat nägi sisse astuwat. Anna oli leinariided ära pannud, mida ta juba niikaua kannud oli, ja oli, nagu oleks sellega ka wali tõsidus ja külmus kadunud,  mis wõeraid temast eemalle kohutas. Heledas riides astus ta kui päikese kiir Raimund'i  tuppa ja teretas teda õrna naeratusega. „Ma olen praegu maha jäetud Rosenbergist  teadust saanud", ütles ta. „Nad ei wõi ilma minuta seal sugugi elada ja mu weike Lilli igatseb juba ka koju; meie peame koju sõitma." Wiimaseid sõnu rääkis ta wiiwitades, kuna Raimund seda kuuldes tõe poolest ära ehmatas. „Sa tahad ära minna? Sa jätad mind maha?" „Ma olen juba kaua küll Sinu juures olnud. Arst ütles täna Sind üsna terwe olewat ja minu abi ei ole Sulle enam tarwis." „Aga Sinu ligidust on mulle tarwis! Ma ei wõi ilma Sinuta mitte elada, mitte ühte tundi!" Noor proua naeratas, tasakeste pead raputades,  aga ta ei ütelnud selle wastu midagi, waid aötus wälja altani peale wiia klaas ukse läwele. „Täna puhub wäljas tõsine kewadetuul," ütles ta. „Maata kuidas õhtu puna seal ülewal särab." Raimund astus Anna kõrwale, tänane õhtu ei olnud mitte wilu, ehk päike küll juba loojas oli. Kewade oli uut elu loodusesse  toonud, ehk mäed eneste walgete peadega küll weel tummalt ja kangelt alla waatasiwad. Nende peade ümber mängis õhtupnna imeliknis  wärwides, kõige kõrgem neist, jaäneiu seisis punases wärwis tõsiselt, kelle ette endid kõik töised kummardasiwad. Seal ülewal oli weel maigust näha, kuna all orgus kõik udu rüppes hingas. „ Maimude mägi teretab meid täna aruldases  ilus," ütles Anna üleS tähendades. „Ou, kui toidaks tema sees iseäralik leek. Kogu mägi näeb kui walguse ja tule hallikas  wälja." „Ia seal ei ole muud midagi, kui üksi lumi ja jää. Jaäneiu ei salli seda mitte, et tema peaie waadatakse, ma olen juba seda tunda saanud, kui ma ükskord seal ülewal ära eksisin." „Mis Sa otsisid sealt?" „Surma!" ütleS Werdenfels raskelt ja tumedalt. „Raimund!" „la, Anna, ma olen teda sellkorral otsinud  ja igatjenud, et ma wõimatuks pidasin, üht koormat kanda, mida üks ainus õnnetu tund minu peale weeretanud oli. Mind otsiti üles, pvolsurnult toodi mind koju, aga ma ärkasin jälle üles ja pidin edasi elama." „Ja mis mis ajas Sind sinna ülesse?" See küsimus tuli tasa noore proua wärisewatelt  huultelt; ja nõndasama oli ka Raimundi  wasms: „ Küsid Sa wiimaks ommeti seda? Ma ootasin seda juba nädalate kaupa, aga Sa olid wait, Sa mõistsid juttu kohe töisele pöörda, kui ma sellest rääkida tahtsin. Ma nägin selgeste, Sa ei tahtnud midagi teada saada." „Ma ei tohtinud mitte! Arst keelis mind; kõiki äritamaid mälestusi pidin ma Sinust kõrwale hoidma, et need Sinu terweks saamist takistanud ja pikendanud olekstmad ja ma teadsin selgeste, et minewiku mälestus Sulle kahju oleks teinud. Nüüd oled Sa aga terwe, ja nüüd jutusta mulle tõtt." Raimund jäi mait, aga ta pani oma käe mõrsja ümber ja tõmmas teda enese ligi, kuna ta pilk kartliku ja rahutuma küsimisega noore proua peal miimis, kui kardaks ta uut tagasi tõuukamist; aga Anna laSkis oma pea armastuses tema rinna najale wajuda. „Ära karda, Raimund! Mis ma ka iial kuulina jaan, ma ei märtse selle ees mitte enam. Ühte kartsin ma, kui ma teadsin Sind hädas olewat, et ma Sind wahest kautan ja see tundmus pani mind värisema! Ja kui Su tunnistus ka üksi siin ehk äraneedmine  on, lahutada ei wõi ta meid mitte." „Sa oled mitu aastat Werdenfels'i kirikumõisas  elanud," ütles ta wiimaks. „Kas minu peale ilmaski kaebdust ei tõstetud?" Anna raputas eitades pead. „Sinu isa peale tõsteti kaebdust, aga viha ja kartuS oliwad mõnda muinasjuttu ilmale toonud, mis imelikud oliwad, aga ma ei pidanud neid mitte tõeks, ja Gregor ei rääkinud neist iialgi. Sinust ei rääkinud ta mitte ühte sõna. Sina elasid ikka wõeral maal ja kui Sa mõnikord lossi tulid, siis ei näitanud Sa ennast külas iialge. Ma ei näinud Sind ilmaski ja wana pärisherra oli minule täitsa wõeras." „Ma mõistan," ütles Raimund tumedalt. „Selllorral ei ässitanud ta rahwast mitte, ta teadis, et siis minu isa ja tema wahel were walamist ette tulnud oleks. Selle aegne mõisa herra ei pidanud nende waenlusest ühtegi lugu, waid naeris neid ja sõkkus neid põrmusse.  Mina ei wõinud seda mitte teha!" Lühikese vaitolemise järele jutustas ta edasi: „Sa oled sagedaste kuulnud, kuidas minu isat kirjeldadi. Tema oli üks wali inime, oma seisuse iseõiguste wägiwaldne kaitsja, ja isegi siis ei tahtnud ta uuendustest midagi teada, kui uuö aeg hädaohtu ähwardas tuua ja järele andmist nõuudis. Ta põlgas mässavat  liikumist ja tahtis kõigest jõuust selle wastu panna. Ma olin sellkorral kahekümne aastane ja kui laps, taieste isa wõimuse ja tahtmise all. Isa ei armastanud mind mitte, et ma mitte tema tauline ei olnud ja mina kartsin teda üksi. Ma igatsesin selle aja järele, kus ma ülikooli peale wõisin minna ja Werdenfels'ist lahkuda, aga mõni kuu enne minu äraminekut tõuusis talupoegade seas mässamine. Talupojad läksiwad ühekorraga wastaseks ja kangekaelseks ja pärisiwad ühe ja töise asja poolest kergitust, ja kui neile seda ei lubatud, ähwardasiwad nad meid. Minu isat paluti mitmelt poolt ettewaatlik olla, aga kõik asjata; järele andmise asemel käis ta nendega weel waljumalt ümber ja see kihutas talupoegi weel rohkem. Nad wõtsiwab nõuuks lossi tungida, aga mu isa pani kõik omad teenrid sõjariistadesse ja ootas neid. Aga pea pidime meie tunda saama, et meie talupoegade wastu nõrgad olime. Teenrid  oliwad kõik arrad ja usaldamata, meie ettewalmistused ei piiskanud waenlaste ees midagi ja kui werine wõitlus peale hakkas, pidime meie alla heitma. Mis meil siis ees ootada oli, ei ole mitte raske arwada, lui meie talunikude wiha peale mõtleme. Nad oleksiwad meid halastamalt surnuls löönud; meie pidime elu ja surma peale wastu panema. Mu isa, kes surma ei karmud ja nõuuks wõtnud oli, wiimase hiugetõmmamiseni wastu panna, ei tahtnud mitte auutumalt talunikude läbi langeda. Ma nägin, kuis ta otsaesine kortsu läks, kuis ta hammad kokku pigistas ja üht musta tegu wälja auus. Ma ei julgenud temale muidu ilmaski nõuu anda, aga sellkorral katsusin ma seda teha. Meie ei jõuua lossi mitte kaitsta, Sa näed seda ise", ütlesin ma, „ja teenrid ei wõi meie mitte usaldada, nad jätawad meid hädasse, kui wõitlus peale hakkab. Sellepärast  oleks parem, kui meie endid põgenemise läbi peaSta katsume. Weikse müüriwärawa läbi jõuuame wäljas olewa paksu põesaötikku ja sealt wõime meie ilma nägemata Buchdorf'i  saada!" „Tagasiminek? Põgenemine?" hüüdis mu isa wihaselt. „Sina julged minule niisugust nõuu anda? See oleks ju argdus!" „Kus üks kümne wastu seisab, ei ole tagasiminek mitte argduse märk. Sa oled sõjas oma soldatitega ka mõnikord tagasi läinud,  kui waenlaste arw liig suur oli." „See oli üks auus sõda anusate waenlastega,  siin on aga meil mässajatega tegemisi.  Keegi ei pea ütlema, et Werdenfe!s'i päriöherra talunikude ja palgaliste eeft põgenenud  on!" „Kas peawad wlimased Werdenfelö'i pärisherrad  nende läbi surma saama? Ära eksi mitte, isa, Sa ei ole kellegile armu näitanud, ja sellepärast ei leia Sa ise nendelt armu; sündigu meiega mis tahes, loss langeb ometi nende kätte." „Ole mait!" hüüdis mu isa, jalaga lampides.  „LosS ei lange mitte, ja ma ei tagane mitte ühte sammu. Ma tahan neile näitada, mis üks Werdenfels wõib! Sina jäed niikauaks  siia minu asemele, kuni ma tagasi tulen!" Nende sõnadega läks ta minu juurest ära ja käskis oma kütti enese järele tulla. Ma ei saanud tema sõnadest mitte aru, aga ma aimasin üht meeleäraheitmise tegu temast. See kütt oli sõjamäes minu isa all olnud ja pärast sõjakäiku oli ta teda enesega ligi Mõtnud.  Ta oli pärisherrale waga usaldataw, ja ühtegi tegu ei kartnud ta teha. Sell silmapilgul ei olnud minul aega selle üle järele mõtelda, maid pidin oma koha peale ruttama enese kohut täitma. Seal maikis ühekorraga mässajate kisa ja kära. Näitas, nagu peaksimad nad lossi ärawõitmise  üle nõuu ja kohe peale seda Leatadi mulle, nad otsida puid ja hagu koklu; mist tahtsimad nad neid maramate ette kanda ja neid tulega ära põletada. See oli hirmus; ma ruttasin kohe isa juurde, temale seda teatama. Ta oli küttiga oma töötuppa läinud ja sell silmapilgul kui ma ukse juurde astusin, läks see lahti ja ma kuulsin järgmisi: „W'.stutamine jäeb üksi minu hooleks! Ja nüüd waata ette, et Sa nägemata müüriwärawaft  wälja ja lossimäest alla saad ja hoia ennast selle eest, et Sind külas keegi ei näe- Aga rutta, sest meie ei wõi lossi mitte ühte tundi enam waenlaste waStu kaitsta!" „Usaldage mind, armuline herra!" ütles kütt poo! waljult. „Eckfried'i elumaja taga olew küün!" Ta lükkas ukse lahti ja astus wälja, aga ta ehmatas pisut ära, kui ta mind nägi. Arglikult wahtis ta minu otsa ja lippas siis minust mööda. Rüüd astus ka minu isa nälja. „Miö Sa siin teed?" küsis ta waljult. „Mikspärast tulid Sa siia?" Ma jutustasin, mis ma waenlastest teadsin,  aga ta naeris põlgdusega selle üle. „Lase uad ommeti kord katsuda! Natukene  aega panemad tammest uksed wastu ja kuuni sinnamaale saame meie juba abi. Ole mureta, Raimund, poole tunni aja pärast on waenlased köit laiali pillatud, selle peale annan ma oma sõna!" Ärarääkimata kartus ja ühe hirmsa ettewõtmise  aimamine tõunsis mu südamesse, kohkudes  küsisin ma: „Mis Sa käjksid kütti teha?" „Mida Sa hiljem muidugi teada saad. Nüüd tule, meie peame wälja minema." „Mis käsku andsid Sa küttile, isa?" hüüdsin ma kasmawa kartusega. Ta astus minu ligi ja tasaselt, aga külmalt  wastas ta: „Wait, mitte nõnda walju! Keegi ei tohi seda kuulda. Üks ainukene tee on. mille peal meie waenlastcft peaseme ja kütti wõin ma täieste usaldada. Kui all külas tuli lahti on, ruttawad kõik sinna seda kustutama  ja selleläbi saame meie natukene aega ja wõime endid kindlam ette walmistada. Kuni nad tagasi tulemad on juba soldatid linnast siin. MikS Sa nõnda hirmsalt minu peale waatad? Tule vhmriks saamad üksi paar küüni." „Kui ma kuulun, et küla saab põlema süüdatud," rääkis Raimuud edasi, „ei teadnud  ma ehmatuse pärast, mis ma tegema pidin, aga kui ma ennast kogusin, tahtsin ma mälja ruttata, aga isa keelas mind."- » Kuhu Sa lähed?" „Ma tahan kütti tagasi kutsuda! See ei tohi mitte sündida, see ei pea mitte sündima, Sa pead oma sõna tagasi wõtma, ehk muidu teen mina seda Sinu asemel! „Sina?" küsis ta põlgdusega. „Arwad Sa, et Andreas Sinu tahtmise järele teeb, kui Sa teda tagasi kutsud?" „SiiS tahan ma jõuudu mööda teda keelda, oma kurja nõuu ära täita ja kui ta siis ka mu sõna ei kuule, tahan ma külarahwale  ütelda, et nad teda kinni wõtawad." Mu isa kahwatas ara, raudselt sargas ta mu käe warre külge kinni ja hoidis mind wäewõimul tagasi. „Poiss!" kiristas ta. „Tahad Sa oma isat õnnetusse lükkada? Peab Sinu isaisade loss maha põletud saama? Tahad Sa ise talunikude nuiade ja kirwede all otsa saada? See on meie sugukonna kohta wäga aun wäärt ja see kõik peab ühe wiletsa küüni pärast sündima!" „Aga mõtle ometi, tuul puhub waimudemäelt  wäga tugewaste, kui nüüd tuli edasi —" „Tühi jutt, talunikudel on ikka õnn/' ütles ta, „ neile ei sünni midagi kurja. Ma teen jn sedasama neile, mis nemad minule teha tahawad!  Sa näed jn ise, et nad tuld lossi wärawate külge panemad. Waatame ometi, kes kauem wastu peab loss wõi küla." (Järg jäeb tulema) Wana rahwa jutt Kideni järwest. Baltimeres on saar Rügen. Selle saare peal on üks järm, keda Kideni jarmeks kutsutakse.  Selle järme sündimise üle on manast rahmast järgmine jutt mõetud, mis nõnda käib: Rügeui saare peal elastmad kaks naesterahmast:  üks hea, halastaja südamega, töine kõma ja ihnus. Kord õhtul, kange tormi ja mihmaga, tuli üks manamees katkise sandi riietega, kuna ta ise külma pärast wärises, kurja ihnuse naesterahma  juurde, palus tema käest öömaja ja tükike leiba. Kuri naesterahwas oli rikas, aga ei annud maese manamehcle midagist, maid ajas tema tuuaft mälja. Wanake läkö töise uaesterahwa juure. See mõttis teda heameelega  ja lahkeöte wastu, ja jautaS wanakcsega oma wiimaft leima palukest ära. Wanake, hommiku üles tõuötes, tänas kõigest südamest öömaja andjat ja ütles äraminnes: „S>nu beateu eest saab sul! seda asja, mis sa täna esimest  korda wõtad, terme päem rohkeste olema." Naesterahmas naeratus ja armas seda heast südamest tulnud naljaks, millega wõeras oma tänuliku meelt tahtis awaldada. Kui ta manamehe oli ära saatnud, läks kummoti juure ja mõttis sealt ühe tükki linast riiet mälja, et oma lapsele särki õmmelda. Riiet oli kõiges kolm arshinat, aga kui ta seda ära mõetis, näeb, et rohkem oli. Ta mõetis meel kolm arshinat, aga riiet jaeb ikka meel üle; ta hakkas meel edasi mõetma, aga riie kaswab ikka juure ja wenib pitkemaks. Ta mõetis niipalju, et täitis kõik oma tua, kõik õue; mii maks lautas sellest rüdest kõik omad põllud täis ja juurde kaSwis ikka meel. Nii imesteledes tegi ta kuuni õhtuni tööd ja oli rõõmus mis ime. Sedamoodi sai ta miimaks  üsna rikkaks. Sellest said teada lõik teised naabrid, sai teada ka kuri, ihnus naesterahwas. Kuri naesterahwas oli nmd isienese peale pahane, et ta roanamehele öömaja ei lubanud ja temaga halwaöte ümber kais. Ta mõtles, kuidas näid oma wiga parandada ja kuidas wecl rohkem kasu saada Võeraste waötUVõtmise  eest. Selle mõttega otsts ta imeliku Vanamehe ülesse ja kutsus oma juure Võersiks. Wanamees  laks. Petliku headusega, millest alatu oma-kasu Välja paistis, Võttis ta Vanakest wastu. Tegi tale heasti pehme Voodi ja otsis kõige paremad söögid Välja, mis tal Veel hinge taga olid. Töisel päewal tänas teda Vanake ja ütles Veel äraminekul: „Sul peab seda asja, mis sa täna esimest korda wõtad, terme paew rohkeste olema." Wanamees ei olnud Veel õue wärawast malja läinud, kui ihnus naesterahwas läks juba oma raha juurde ja Vabises ise selle mõttega, et ta nüid päratu summa raha loeb. Et aga keegi seda ei näeks, ega teda ei Varastaks,  siis läks ta ühe iseäraliku Vaikse koha peale. Wecl ei hakanud ta lugema, waid tahtis enne mõned mustemad rahad puhtaks pesta. Aga nii pea kui ta kamaluga wett oli rahale peale tõstnud, siis seda rohkem ja rohkem hakas wesi ikka tema poole jooksma, nii, et ta ennast ka mitte ei saanud tagasi hoida. Wesi tõusis Viimaks nii suureks, et uputas kõik tema maja ja põllud. Selle koha peal —seisab ka nüid Kideni jänv. —NB— 2. Sakala. 1884. WaStutaja- J. Körw