Mõnesugused sõnumed. Uued mesilinnud. Tänini olimad mesilased ainsad magusa kogujad. Aga nüüd on üks Ameerika looduse uurija nimega Maelok Mehhikumaal ühe sipelga seltsi üleSse leidnud, mida ta „Melliger" nimetab ja keS ka mett peawad Valmistama. Filadelfia teaduste akademia teatuste järele peab nende loomakeste tagumine  teha pool mett täis olema, nõnda et ta sagedaste  erne jämeduseks paisub. Ameeriklased panemad neid „mesifipelgaid" suure hulgana majutse alla ja pressimad mee wälja, mis mesilaste „linnupiimast" sugugi halmem ei pidada olema. 960 sipelgat annawad  1 naela mett. Ameerikast kuulukse ikka kõige weidramaid asju. Nõnda on seal nüüd üks methodiSti-kirikherra ühe uue „kogukoti" wälja arwanud, mis igakord püssi Viisil paugatab, kui hea ja õige raha asemel mõni nööp wõi naela pea sisse wisatakse. Esimesel korral, kui uus „kogukott" kirikus ümber käis, tungis politsei kirikusse, sest ta armas seal praegu käreda lahingu möllamas olewat. Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Hauff'i järele J. Lill. XI. „Ma ei tea mitte," alustas Frõben, „kas koosolijad  teadwad, et mina mitu aaStat tagasi meie Faldner'i  seltsis reififin, nimelt Pariisis temaga kaua aega üheS majas kooS elasin? Meie reisi otstarbe oli peaaegu  üks ja seesama; meie käisime alati ühes, tutwus..  tafime oma sspra waStamifi oma endiste tuttawatega, ning elasime nõnda lahutamata ühes kooS. Meil oli nimelt kahekeste kokku üks ssber, Dr. M. Saksamaa meeS, keS niiheaste oma lahkuse kui tarkuse ja sügawa teaduse poolest tähtjas oli. Tema elaS TaranneS wasakul  pool Seine (Seene) jõgi. Meie õhtune jalutuse käik wiiS meid harjunud wiifil ikka Dr. M. juure, kuS sagedaste kuni keskööni isamaast, Prantsuse maast ning kõigest sellest, mis meie tänini oma reisi peal näinud  ja kuulnud, magust juttu westfime. Meie elasime ' Taranue uulitsast ja seega sõbra elukorterist kaunis kaugel töine pool jõge, ning pöörfime enamiSte ikka kõige otsemat teed Pont de Arts'i silla kaudu koju tagasi. Ühel õhtul, kell wõis juba üle ühetõistkümne olla, päewal sadas pisut wihma ning wile tuul puhuS iseäraneS jõe ääres külmalt, läksime meie jälle üle Pont de Arts'i Luuwre lossi poole. Pont de Arts'i sild on üksnes jala inimeste jauks, sellepärast  oli ööse hilja silla peal ja ümbev wähe inimesi näha. Meie hoidsime mantlid kõwaste ümber ning sammusime sõnalausumata üle silla; praegu tahtsin mööda kalda astmeid töine pool maha minna, kui korraga  midagi mulle silma juhtus, mis mind seisatama sundis." „ Ennast filla najale tuetades seisis sirge, kaunis pitk naisterahva kogu minu ees. Weikene must kübar oli sügavasse üle silme tõmmatud, mida weel peale selle rohiline näukatte kinni mattis; läbi musta siidi mantli, miS tuul praegu kõwemine keha ümber kokku puhus, wõis otsata õrna, nooruslikku pihta aimata; weikene väljasirutatud käsi hoidis taldrekut kinni; tema eeS maas põles weikene later, -mille rahutumalt lipendaw  walguS weikese, ilusa jala peale langes. Wist küll kusagil muial ei ela kõige kurwem waesus ja wiletsuS nõnda otse kõige suurema rikuse ja külluse kõrwal, nagu Pariisis, aga sellegipärast on siin läbikaudu  vähe kerjajaid näha. Wäga aruti tungivad nad häbemata kombel wõera ligi, ning iialgi ei nähta, et nad inimestele järele jooksevad ning neid oma palumiSte  ja pealeajamistega tagakiusawad. Wanad raugad ehk pimedad istuvad vagusi uulitsa nurkade peal, ehk seisavad seal põlvili, hoiavad vagusi kübara käes, ning jätavad möödamineja hooleks, kaS ta nende tumma » palvet tähele tahab panna ehk mitte." Minu meelest oliwad need häbelikud kerjajad ikka kõige koledamad, keS õösete kinni kaetud silmadega, põlev küünal jalge eeS, otse kui surnud siin ja seal nurgas seisvad; mitmed minu tuttavatest tõendasiwad, et nad enamiSte kõik ülematest seisustest inimesed olla, keS õnnetuse läbi nii suure vaesuse sisse langenud, et nad tööd peavad otsima, ehk kui nad liig häbelikud, vahest ka liig nõrgad töötegemisele on, siis katsuvad nad sell" kombel kerjateS weel oma pead toita, enne kui nab, nagu wäga palju õnnetumaid, oma elu Seine jõeS snüStttse hõlma heidavad." Misuguste kerjajate hulgast oli ka see naiSterahwa  kogu Pont de Arts'r silla peal. Ma waatafin lähemalt tema otsa; tema liikmed nähti külmast weel enam wärisewad, kui latri tule leegikene tuule käeS, aga sõnalausumata wait ning laskis oma wiletsuse  ja külma öötuule enese eest rääkida. Mina otfin peenikest raha, aga taskus ei olnud mitte üksikut prankigi  leida. Ma palusin Faldner'ilt raha; aga see oli pahane, et ta minu wiiwituse pärast külma tuule käes pidi seisma, ning hüüdis meie emakeele: „„ Jäta ometi kord kerjajad rahule, ning rutta et woodisse saame; mull on külm!"" „Anna ometi mõni kopik, mu sõber!" palustn mina; aga tema sasis minu õlast kinni ning tahtis mind enesega üheS edasi tõmmata." „Seal hüüdis kerjaja wärisewa, aga otsata armsa healega meie mõlemate imekspanemiseks heaS Saksakeeles:  „„OH, mu herrad! halastage!"" See heal, need sõnad ja meie emakeel oliwad minu meelest nõnda liigutawad, et ma Faldner'ilt weel korra raha palusin. Tema naeris: „ „Noh, olgu peale, seal on paar pranki,"" ütles ta, „ „wõid ju oma õnne selle mamsliga katsuda, aga jäta mind rahule."" Tema andis raha minu kätte ja läks naerdes edasi. Ma ei teadnud isegi, mis ma pidin tegema; kerjaja oli ju kuulnud, mis Faldner ütles, ning pilgata ei wõi mina kedagit õnnetumat. Kahkledes aStufin ma lähemale. „Mu laps," ütlesin ma, „Teie olete omale halwa seisukoha walitanud, sest siit ei saa täna enam palju inimesi mööda minema." Tema ei wastanud mitte sedamaid. „„Kui aga,"" sosistas weidi ta aja pärast nõnda tasakeste, et seda waewalt  kuulda wõis, „ „kui aga needki õnnetuse peale halastawad!"" See wastus pani mind imestama. Tüdruku heal ja kõnewiis awaldas tema haridust. „Meie oleme ühe rahwa ja maa lapsed," kõnelesin ma edasi, „kas ma tohin Teid paluda, et mulle ütleksite,  kas mull mitte wõimalik ei ole Teie heaks rohkem teha, kui nõnda mööda minnes wõib sündida?" „ „Meie oleme wäga waesed,"" wastas ta pisut julgemalt, „„ja minu ema on haige ning ilma wähema abita."" Ilma et ma pitkemalt oleksin järele mõtelnud, ütlesin ma haledusest aetud: „Wiige mind oma ema juure!" Tema jäi wait, see nõuu näis talle ootamata olewat wlnud. „Arge arwake minu pakumist mitte muuks," kõnelesin ma edasi, „kui minu auusaks tahtmiseks Teid aidata, kui ma seda wõin." „„Tulge siis,"" wastas kogu, wõttis oma latrikese maast üleSse, kustutas tule ära, ning peitis ta taldrekuga ühtlasi oma mantli alla ära." ss. „Kuda?" hüüdis baron naerdes, kui Fröben wait jäi, „kas Sa edasi enam ei taha jutustada? Kas Sa täna jälle nõnda tahad teha, nagu Sa juba seekord minuga tegid? Nimelt siiamaale, auusad wõerad, on ta täitsa tõtt rääkinud. Tema arwas, et ma seekord juba temast kaugel ära pidin olema, aga mina seisin waewalt kümme sammu eemal ning waatasin ja kuulasin  seda halastaja Samariitlase lugu pealt; kas kena mängu sissejuhatus ja eeskõne just nõnda oli, kuda ta meile jutustas, ei tea ma mitte, sest walju tuule pärast ei wõinud ma sõnadest aru saada, aga ma nägin, kuda neiuke latri ära kustutas ja temaga üle silla tagasi läkõ. Minule oli öö liig külm, kui et ma teda ta lusti käigul oleksin saatma läinud, aga ma tahaksin selle peale kihla widada, et Fröben ei haiget ema ega muud sellesarnast näha ei saanud, waid lõpeks oli Pont de Arts'i neiuke mana turutibukeste lugu üksnes töisel wiisil laulnud." Tema naeris ise oma naljatuse üle, ja mehed wõtsiwad toorest hirwitamisest wapraste osa, kuna uaisterahwas igaüks oma ette maha waatafiwad, ja Joosefe näitas oma mehe sõnadega nõndasama wähe rahul olewat, kui Fröben'i aruldlase jutustusega, sest kahwatanud nagu surnu hoidis ta lõgisewat tassi käes, ning waatas ühe pilguga nooremehe otsa, millele Fröben enese kohta mingit muud kui otsata häbistawat tähendusi  ei leidnud. „Ma usun," ütles ta walju healega, mille ees meeste naer waikes, „et ma oma pandi wälja olen lunastanud, aga minu oma kasu nõuab, et ma jutustatud juhtumisele mitte seda tähendust ei lase anda, mis mu sõber näitas teha püüdwat; Teie saate lubama, et ma edasi jutustan, ja Jumala eest," lisas ta juure, kuna ta ära punetas ning ta silmad wälkusiwad, „ma tahan Teile selget, sula tõtt jutustada." „Tüdruk läks üle silla sedasama teed, kust mina eSmalt olin tulnud. Kuna ma lausumata enam tema järel kui kõrwal käisin, oli mull aega teda waatleda. Tema kogu, nõnda palju kui seda läbi mantli näha wõiS, iseäranis tema heal oli wäga nooruslik. Tema käik ruttuline, aga kerge, peaaegu pool lindus. Kui ma temale saatuseks kätt pakkusin, ei wõtnud ta seda wasta. „KaS Teie ema juba kaua haige on?" küsisin mina, kuna ma tema kõrwale astudes läbi näukatte tema jume püüdsin silmata. „„luba kakS aastat,"" waStas tema ohateS, „„aga kaheksast päewast saadik on ta lugu õiete wilets."" „Olite Teie juba sagedaste  seal?" „„Kus?"" küsis ta. „Seal silla peal." „„Täna õhtu esimest korda,"" wastas tema. „SiiS ei ole Teie omale mitte head kohta walitanud, muu kohtade" peal käib palju rohkem inimesi." Aga waewalt  olin ma seda ütelnud, kui ma juba oma sõnu kahjatsefin, sest nad pidiwad juba temale haiget tegema. Tagasi sulutud nutuga wastas tema: „ „OH, ma olen siin ju nõnda wõeraS ja mull on häbi hulga rahwa sekka minnes."" „Kui määramata pidi see õnnetus ja wiletsuS olema, mis seda arga looma kerjama sundisiwad. Küll tahtsiwad ka minule mõnikord needsamad mõtted tulla, nagu Faldner neid esmalt awaldas, aga ikka jälle kadusiwad nad, sest et nad wastaloomu oliwad; kui tema hukkaläinud tüdrukute killast oli, miks ta fiiS kinnikaetud filmega üksikus kohas seisis? Miks ta fiis ühte nägu, mis, nii palju kui läbi katte ära wõis tunda, ilusate sekka wõis arwata, inimeste eest ära warjas? Ei, siin oli tõeste tõsine wiletsuS ja see õrn häbenemine süüta waesuse üle, mis õnnetust nõnda otsata liigutamaks teeb." „On Teie emal arsti abi?" küsisin ma jälle natukese aja pärast. „ „Temal oli arst; aga kui meie enam rohtu ei jõudnud osta, tahtis ta ema hospidalisse  saata, ja seda minu süda ei kannatanud. Oh Jumal, minu waene ema hospidali!"" Kui suurt ja sügawat walu ei awaldanud tüdruku wiimased sõnad!" „Tema nuttis, ja tahtis näukatte all rätikuga pisaraid kuiwatada, ning later ja taldrek, mis ta töises käes kandis, ei annud talle mahti mantelt kinni hoida; tuulehoog puhus ta eest laiali ja ma nägin, et ma mitte polnud eksinud; temal oli peenikene, sirge piht, ta kandis lihtsat, aga wäga puhast kleiti. Tema kahmas  mantli hõlma järele, ning kuna ma seda temale aitasin ümber panna, tundsin ma temal pehme, õrna käe olewat. „Meie olime juba mitmest weikesest põikuulitsast läbi käinud, kui ta korraga seisatas ning kaebas, ta olla ära eksinud. Mina küsisin, missuguses linna jauS ta elada, ning ta nimetas ühte uulitsat, mis mulle tundmata oli. Mina ei tea, tegi seda hirm wõi külm, aga ma nägin, et ta kui aawa leht wärises. Nöuuta waatasin ma ümberringi) seal nägin ma ühest keldrist, kuS mina müüdi, meel tuld paistwat. Ma palusin, et ta pisut ootaks, läksin sisse ja küsisin teed, mis mulle ka juhatadi ning ma nüüd ise arwafin leida wõiwat. Kui ma tagasi tulin, kuulsin ma oma lähekorraS  healesi. Uulitsa latre waewalisel walgusel nägin ma, ktchas tüdruk kahe mehe wasta wõitles, kellest üks ta käest, töine mantlist kinni hoidis) nad naersiwad,  meelitasiwad teda) ma aimasin, mis sündis, ruttasin sinna ja kiskusin tüdruku käe lahti) sõnalausumata,  nuttes sasis neiu kõwaste mu käewarrest kinni." „Mu herrad," ütlesin mina, „Teie näete, et Te eksite, Teie lasete silmapilk mantlist lahti!" „„AH, palun andeks, mu herra!"" wastaS see, kes mantlist oli kinni hakanud. „„Ma näen, Teil on mamsli Peale wanem õigus!"" Ja naerdes läkfiwad  nad edasi." „Ka meie sammusime edast, waene laps hoidis ikka weel wärisedes mu käest kinni, ning ma kartsin, et ta iga silmapilk wõimatumalt maha pidi langema." „Olge aga julge!" ütlesin ma temale, „tee ei ole enam pikk, marssi olete kodus." Ta ei wastanud, waid nuttis ühtelugu. Kui meie uulitsale jõudsime, kus ta elas, jäi ta jälle seisma. „„Ei, Teie ei tohi minuga mitte kaugemale tulla, mu herra!"" ütles ta. „„Seda ei wõi ma mitte lubada."" „Aga miks siis mitte, kui Teie mind juba siia maale kaasa olete wõtnud)  uskuge, minul ei ole mingit paha mõtet!" Neid sõnu üteldes olin ma, ilma et isegi teadsin, tema käe pihku wõtnud, wõib olla ka rõhunud) ruttu tõmmaS ta käe ära ja ütles: „ „Andke andeks, et ma nõnda rumalaste tegin ja Teid nõnda kaugele kaasa undasin) ma palun jätke mind nüüd üksi!"" Mina tundsin, et see juhtumine nende kahe mehega temale haiget, wõib olla teda ka minu wasta umbusaldlaseks tegi, ja just see liigutas mind ärarääkimata. Ma wõtsin need kaks pranka, mis ma esmalt Faldner'ilt laenasin, ning tahtsin neid praegu tema kätte anda, kui mull korraga meele tuli, et see weikene and teda palju ei wõinud awitada, ja ma andsin temale selle weikese summa kulda, mis mull kaasas oli." „Ta käsi wärises, kui ta anni wasta wõttis) ta näitas arwawat, et see hõbe oli, ta tänaS mind wärisewa,  liigutatud healega, ning tahtis edasi minna." „Weel üks sõna," ütlesin mina ja hoidsin teda tagasi) „ma loodan, et Teie ema terweks saab, aga temal wõiks siiski jälle puudus kätte tulla, ning Teie,