Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XV. Korraga tuli nagu elu ja õige wägew elu leitnandi kohmetanud liikmetesse. Kiirel pilgul aga oli wana Benjamin  seda muutust tähele pannud ja ukse poole taganema hakkanud. Aga kui kull kargas leitnant tema kallale ja kisendaS: „Tunnista, kust on see kiri finu näru kätte saanud!" „Oi wei!" hüidis juut ja katsus ennast ilmaegu leitnandi tugewatest kätest lahti peasta, „ega minu ei waletap, kui seisap selge adress peal Benjamin Goldmann!" Aga leitnand oma hullustuses ei märganud wähemaltki  meelt, waid raputas juuti nõnda et sell pea otsas wabises ja siis wiimaks ka weel tema habemest kinni, nõnda et waeweldatud mehikene nagu surma hädas kisendaS:  „Reewlid, mertsukad! Karauul, karauuli" Denshtshik oli sisse astunud, aga liikumata kui nui ukse juurde seisma jäenud! Leitnant aga oli wiimaks oma wastalisest järele jätnud ja, nagu tunneks ta praegu alles, kui häbitu tema tegu oli, temale selga pöörnud. Aga enne weel, kui denshtshik mahti oli saanud oma peremehe käest küsida: „Dweeri ukasat' ne prikaashete?" oli wana Benjamin juba oma kuue' pikad hõlmad kaindlasse  wõtnud ja plehku pannud. Alles wäljas uulitsa peal jäi tema seisatama, suges wiie sõrme waral mõned lahtised karwad oma habemest ja tõstis siis oma rusiku nagu ähwardades kas leitnandi aknate ehk taewa poole. Möödamineja ei oleks aru saada wõinud, kumbat ta ähwardas. Leitnand oli wahe ajal ülewal oma denshtshikut ragaatõi skot'iks wõi sarwelajaks nimetanud ja teda kolmeks  päewaks puuri panna lubanud. Siis aga tormi peale tahes ehk tahtmata waiksus ja mõtete klaarimine tulnud. Kudas oli aga ülemal kujutatud weider etendus ilmale tekkinud? Kas ei ole jutukirjutaja wiimaks oma luulele liiga wabadnst andnud ja tõe põhjuselt kaugele eksinud? Ei ole. Oleks ta luulele rohkem walda andnud,  siis oleks ta wististe selle etenduse kõrwale heitnud ja mõne mõnusama wälja mõtelnud. Kirjade ärawahetamine  pealkirja pealepanemisel on juba mõnestki kirjanikust nagu karwu pidi jutu jätkuks wahele kistud, sest et seda maailmas wist küll iga päew juhtub, ehk küll sajandate seast, keS rohkem kirjutawad, oma elu ajas wast ükskord. Aga tõele truuks jäedes, peame tunnistama, et v. Dornheim'ile  kogemata niisugune wiperus oli juhtunud, tema kohta täicSte õnnetus, mis meie aga kudagi wiisi ära lämmatada ei tahtnud ega wõinud. Kaubanõuunikule kirjutatud  kirja oli tema ühel ajal Benjamini kätte saadetama  kirjaga ära wahetanud ja selle järele ka pealkirjad ümbruste peale pannud. Kas see siis imelik oli, et kaubanõuunik teda enam oma jutule ei lasknud, kui ta leitnandi enese käe läbi teada oli saanud, kui sügawalt see juudi wõrkudesse oli langenud ja et tema ise, rikas ja kuulus kaubanõuunik Runenstein, selle mõrra pära pidi sellega lahti peastma, et tema oma ainsa „ kuldse linnu", oma tütre temale täie kaaswaraga pidi andma, nagu kirjast peaaegu selgeste lugeda oli? Wähe weidram oli küll juudi mõte, et leitnant tema ilusat, aga ka rikast Rebekkat wõtta ihnuks? Aga niisugust asja on ka juba nähtud, ja ei tea ka, kas juut seda mitte ainult kawaluse  pärast ette ei toonud, ehk küll temal leitnandi äpardus  juba ammugi selge oli olnud? Hes kõik maailma asja wõib teada? Nii palju aga on tuttaw, et juut oma habemest kistud karwu wist jõuudu mööda pügalasse püidis panna, sest töisel päewal ütleS keegi von Dornheim'i sõpradest temale, et tema näinud juuti polkownikuga rääkiwat ja andnud tema kätte suure nutsaku paberid, mille juures ta ka kuulnud nagu von Dornheim'i nime nimetawat. Polkownik teinud selle juures wäga tõsise ja koguni kurja näu ja kärgatanud waljuste juudi peale, wiimaks aga kutsunyd teda oma erakambrisse. Nii Palju on ka weel teada, et polk, milles leitnand  teenis, mõne aja pärast tõeste Moskwast sai ära wiidud, leitnanti von Dornheim'i aga kaubanõuuniku Runensteini majaS jumalaga jätmiseks mitte ei ole nähtud. 6. Õnnetus ja armastus. Taline ilm oli paras. Wana wali walge wati mees aimaS juba oma jõuu raugemist ja selle peale mõteldes jooksis temal keskpäewa aega teine silm juba wett, ööst aga pigistas tema hambad risti ja näpistas hilist teekäijat  wahest meel õige walusaste kõrwadest ehk kargas otse ninasse kinni. Wana Wene emalinnas oli aga liikuw elu kihamas, seft suurte paastude aeg kippus peale tulema, mis seltsliku  rõõmu awaldusi nõnda ara lämmatab, et terwe linn nagu leinas on. Enne seda aga saab rõõmu karikas igal pool nii hästi ülema kui alama soo rahwa poolt weel põhjani tühjendatud, nii et Wene masslenitsa ehk wõinädal üle maailma on kuulsaks ehk kõige wähemalt tuttawaks saanud. Alamal rahwal on igal pool oma „guläänje", oma rõõmupidu ja lustikäik nimelt selle aja tarwis muretsetud asutustes. Mehed joowad ja laulawad, annawad oma vaimustuses kas wõi wõhi wõerale ja weriwaenlaselegi suud, tüli ja riidu aga on palju wähem näha, kui mõne muu rahwa juures sarnasel rahwa liikumisel.  Näitemajade uksed on hommikust õhtuni awatud ja suured kuulutuse lehed kutsuwad rahwast meelitawa ja kiitlewa sõnaga kõiksuguste ihu ja waimu elu lõbustustest osa wõtma. Suurtsugu ja rikka rahwa juures aga saawad toredad seltslikud õhtud ja läikiwad pallid peetud, kus flis iga üks oma maja seisust kõige hiilgawamast külleft püiab üles näidata. „Salanõuuniku Koslow'i juures saab tulewal laupäewal  suur pall olema," ütles Runenstein'i emand ühel pealelõunal oma mehe kirjutustuppa astudes. „Waata, fiin on meile praegu ka kutsekiri tulnud õige aegsaste küll, aga fiiski ehk natukene hiliselt, kui meie seda juba ennemalt ei oleks teadnud. See pidu saab wist seda läikiwamalt  peetud, sest et temaga kuulu järele ka wanema tütre kihlusid tahetawat ühendada. Ma mõtlen, et meie seda kutset wist mitte tagasi ei tohi lükata." „Hm", tegi kaubanõuunik oma eesseiswa raamatu kõrwale pannes ja stis nagu mõttes kõige wiie sõrme otsaga oma habemest puhtaks aetud lõua otsa siludes. „Ma arwan, et meie wist mitte ei tohi minemata jätta. Koslow'il on wäga suur mõjudus, ja minul on sellepärast  põhjust tema sõprust mitte jahtuda lasta, sest et see minu ettewõtetele mitmet pidi kasulik wõiks olla. Kas Wintrauti neitsi ka kutsutud on?" „ Muidugi, nemad teawad juba, et ta nii kaua meie majas on ja mina teda ka wõersil olles enese ligidal wahest tarwitan. Ka on Mea alles wäga noor ja harjumata  ja mina ei saa ka mitte ikka aega teda ühte puhku silmas Pidada. Tema on oma oleku poolest ikka weel wahest liig loomulik ja lapseline." „Mis mina oma poolt mitte küllalt kiita ei wõi!" sähwas kaubanõuunik. „Ära pane pahaks, armas Eduard," wastas kaubanõuunikunna  terawaste, „aga sellest ei saa teie meesterahwas  mitte õiete aru. Teie tundmused on selle poolest  liig töntsid. Mis koduses elus lubataw ja korralik on, ei kõlba mitte palli peale. Seal on koguni töised nõudmised ja seadused walitsemas —" „Noh, muidugi, muidugi!" kostis Runenstein'i isand käega waigistades. „ Selle üle oleme meie juba küll waielnud, ilma et sest mingit kasu oleks olnud." Nende sõnade järele tekkis mõneks ajaks waitolemine abielu paari wahel. Runenstein'i emand tõusis tooli pealt üles, nagu tahaks ta ära minna, pööras siis ennast aga jälle tagasi ja ütles: „Mina tahtsin sinule ka weel midagi awaldada, mis ma arwan tähele pannud olema. Salanõuunik Edgar näib oma silma meie Mea peale heitnud olewat ja teda töiste neidude hulgast kallimaks pjdawat. Mina olen riiginöuuniku wiimsel pidulisel tantsu õhtul, kuhu ka Edgar palutud oli, selgeste märganud, et tema Mea'ga palju rohkem ja waimukamalt tantsis, kui töistega ja nimelt sealt pere tütrega. Wintrauti neitsi ütles ka —" „Wõi jällegi on sinu! siis niisugused märgud olnud, mis muidugi Wintrauti neitsi oma tähelepanemisega toetab  ja tõendab," kostis Runenstein'i isand wähe pilklikult, „mina palun sind aga, armas abikaas, seekord wähe ettevaatlikum  olla, kui toona selle töise noore isandaga, kelle eest sina ka nii kõwaste seifid -- noh, sa tead isegi juba, keda ma arwan." „Aga kudas wõid sa siis Edgarit temaga wõrrelda? Ja pealegi ei olnudgi minu süid selle juures nii suur, kui sinu enese, kes sa teda ometi kui oma wana sõbra poega meile soojalt soowitasid. Mis minagi siis teadsin? Salanõuunikkudega aga on koguni töine asi. Nemad elawad  siinsamas, meie tunneme neid ja nende olu waga kindlaste ja käime nendega läbi. Edgar on tubli noormees,  keda iga üks rõõmuga wäiks wõib wõtta." „Oigust ütelda, näib Edgar üks ahju taga hautatud eide muna olewat. Oleks ta soldatiks saanud, siis oleks temast ehk weel õige tubli mees saanud. Aga siiski ei ole minul asjalikult midagi selle wasta, kui lapsed töine töisega ligemalt tutwaks saawad." „Sina arwab siis —" „Mina ei taha sellega weel midagi arwanud olla, minu kullakene, mis sinule Põhjust anda wõiks, midagi korda saata, mis meie pärast jälle piaksime kahetsema." Meil saab nüid aga ettevalmistuse peale ka kulusid minema," ütles Runenftein'i emand juttu pöördes, „nagu sina isegi arvata võid. Jaust on ka veel viimase palli eest mõned vähemad asjad õiendada." „Hea küll, lase siis aga oma ehtijanna juures valmistada,  mis tarvis läheb," hüidis kaubanõuunik oma kirjutuslaua suhwlist ühe suuresummalise pileti välja võttes ja oma abikaasa kätte andes, „mina ei taha niisugusel  loo! ka mitte kopikate peale vaadata. Siiski arvan mina, et Mcale kõigevähemalt kõige lihtlabasemad riided kõige kaunimad saavad olema, sest ta on iseenesestki ilus. Iga mees teab juba, et meil jõuud kannab teda ka kõige uhkemate riietega ehtida, kui meie seda sooviksime." „Küllap meie sellega korda saame. Mea on seks ka juba isegi suur ja tark küll, et ta teab, mis temale selga panna sünnib ehk mitte." Nende sõnadega sohijes kaubanõuunikunna uksest välja, Runensteini isand aga võttis jälle oma rehnungid käsile. Nimetatud pallipäewa peale lõunel oli Runenstein i emanda ehtija ja õmbleja meistrinna aegsaste tellitud riided  ära toonud. Mea rõõmustas oma uusi ehteid silmitsedes,  nagu seda ka iga töine noor neiukene oleks teinud,  ehk küll nemad ema ehetega võrreldes koguni lihtsad  olivad. Aga kui külasse mineku tund ligemale jõudis ja tema Dashka abil ennast riidesse panema hakkas, tõusis temale korraga sala tusk, millest tema ennast enam lahutada  ei saanud. Tema ei saanud isegi mitte aru, kust see veider tundmus temale tekkis. Wahest jäi tema nagu kuulama, kui kõrvalisest tuast, mis kooliruumiks sai tarvitatud,  Ellerheina mehine heal läbi lukustatud ukse tungis, vahel sekka ka valjumal healel kõneldud sõnad koguni selgeste tema kõrvu kõlasivad. Bob andis seal oma õpilastele mathematika ettevalmistamise tundi ja püidis neile parajaste vana kuulsa Greeklase PythagoraS'e õpetuse saladust seletada, et täiswinklises kolmnurgas lautuskülje  peale tehtud ruut niisama suur on, kui mõlemad töised ruudud ühtekokku, mis lootkülgede peal seisavad. Dashka käis edasi ja tagasi, talitas ja sekeldas oma preili ümber, mille juures tema keel veel nobedamine liikus, kui käed. Mea aga näis teda ainult poole kõrvaga kuulvat.  Wiimaks oli kunstlik riidesse panemine ometi lõpukorrale  jõudnud ja igapidi ilus saanud. Dashka astuS paar sammu kõrvale, pani käed rahul olles rinna peale risti ja vaatas siis suure meeleheaga õunapuu õie iluliseks  ehitud neiut, nii et ta viimaks käed üle pea kokku lõi ja vaimustusega hüidis: „Tõeste, Mea Eduardovna, olete Teie aga täna ilus! Just kui nukukene! Kui Teie tänase palli peal mitte kõikide südamed põksuma ei pane ja vangi ei võta, siis ei mõista mina juukse kammisiseft ja sarnastest peenikestest töödest mitte rohkem, kui köstri vasikas. Küll Teie näete, et Teile kohe homme päev veel terve tosin kosjakirjasid  tuleb." „Miks sa ikka nii rumalat ajad, Dashka," kostis Mea pool pahaselt, kuna ta ise kõrvust saadik punastas, „mina ei hooli sugugi kosilastest, kui neid ka sada korraga minule tuleks!" „Jah, mina sest ka mitte ei tea, aga vana rahvas ütlevad, et seda viisi rääkivat kõik noored tüdrukud, seni kui päris peigmeest ei olevat tulnud. Kui aga päris loodud peigmees ilmuvat, siis toovat tema ka varsti armastuse enesega kaasa, kette vasta keegi võim ci mõju. Waadake, Mea Eduardovna, hiljute alles kõneles kutsari naene Akulina, et tema ei olla ka mitte teadnud, mis armastus õieti on, aga kui tema esimest korda Mitkaga kokku saanud, siis olnud temal niisugune tundmus, nagu oleks temale kapaga sooja vett üle keha kahwatatud, ja sellest olevat ta siis varsti aru saanud, et Mitka tema loodud peigmees on. Jah, nõnda ta rääkis!" „Nüid aga pidavat Mitka teda vahest peksma, nagu sina ise mõne aja eest veel jutustasid. Mis armastus see siis on?" „Kudas nõnda? Mikspärast Mitka teda ei piaks armastama?  Kes meie suguste seast siis oma naist ei peksa. Kes oma naist.armastab, see peksab teda ka, seda teab kõik maailm." Meale oli sähardune rahvuslik mõtlemise viis küll veider, aga siiski juba nii tuttav, et tema seda imeks ei pannud, sest ta oli seda juba lapsest saadik kuulnud. Siiski ütles tema: Mees, kes oma naist lööb, lööb iseennast  veel valu sa mine." Dashka ei teadnud selle peale midagi vastata. Tema leidis selle eest aga veel Mea kleidis paar woldikest, mis tungivalt kohendamist nõudsiwad. „Aga kas Teie omale juukstesse siis ühtegi ehet ei taha panna," küsis ta viimaks  seda puudust tähele pannes. (Järg jäeb tulema) ZH 22. Sakala. 1864