Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XVIII. „Tema peab pavema ja kõwema walitsuse alla saama. Pöhijärwe kaldal eluw kalapüüdja perekond on oma weikest poega surma läbi kautanud, nad peawad Teie Toonit mõneks ajaks eneste juurde wötma, ja Teie ei saa teda mitte enne näha, kui ma Teile selleks luba annan." „Körgest auustatud!" ütles wanamees surma hirmuga, „ärge tehke mulle mitte seda! Kõik, aga mitte seda. Need kalapüüdjad on wäga waljud inimesed ja ta on weel nii weike ja armastab mind kangeste. Nuhelge mind, kuis Teie ise tahate, aga jätke mulle mu Tooni!" „Ei mitte," ütles Vilmut karedalt. „Teie ei mõista üht last kaswatada. Ma tean, et see trahw Teile kõige raskem on, raskem weel, kui wangistamine, ja just sellepärast panen ma seda Teie peale. Pöhijärwe rahwas on kütt waljud, aga ka wagad inimesed, ja seal saab poiss õiget kaswatust. Mis ma ütlesin, seda peate Teie tegema) weel täna toote oma poiss minu juurde." Seal tõstis wanake käed paludes preestri poole üles ja ta heal wärises, kui tu -ütles: „ Kõrgest auustatud, mu elu päewad ei ulata mitte enam kaugele, häda ja wiletsust olen ma ükst tunda saanud, seda teate Teie ju. Ma olen kõik kautanud kõik! Ükst see weike poiss on mulle weel jäenud, ja niikaua,  kui mull teda weel on, on mull elust rõõmu. Ma olen pidanud rasket tööd tegema, et selle läbi eneste pead toita; kui ma pool surnult koju tulen ja Tooni mulle wastu hüppab, siis unustan ma kõik walu ja waewa. Toonit ei tohi Teie minult mitte ära wõtta, ma ei anna teda mitte Teile tulgu mis tuleb!" „Mitte?" ütles Vilmut külmalt. „Seda saame näha. Teie annate oma poist minu kätte, ehk ma ei anna Teile Teie patud mitte andeks. Walige!" Eckfried pani mõlemad käed silme ette ja õhkas raskeste. „Noh?" ütles papp natukese aja järele. „Tahate Teie mu sõna kuulda, ehk jätate patukoorma eneste hinge peale?" Tumedalt ja wäsinult wastas wanake: „Ma tahan teha, mis Teie pärite!" Mõne minuti pärast astus Vilmut kirikust wälja, kuna Eckfried tema järele läks. Wäljas ukse ees mängisiwad lapsed rõõmsaste, aga kui papp nende juure astus, lõpetasiwad nad kahe mängimist ja asusiwad papi ümber tema käele suud andma. Weike Tooni oli esimene, kes papi juurde astus, tema käele suud andis ja siis rutuga oma wanaisa kaenlasse kargas ja kellest ta kramplikult kinni hoidis, kui ei tahaks ta teda iialgi lahti lasta. Vilmut pööris ennast ümber ja ütleS: „Ma wõtan Sinu Tooni praegu ligi, künni homseni wõib ta kirikumõisas olla." Wanamees waatas poisi siniste silmadesse ja jooksmisest punetawa palede peale, siis jälle preestri halastamata jume peale, kus mitte ühte helduse ehk halastuse kiiret näha ei olnud. „Ma ei wõi mitte, kõrgeftauustatud," ütles ta wiimakS. „Ma tahan lossi minna, ma tahan Werdenfels'ilt andeks paluda, ja kui ma ka peaksin surema aga Toonist ei wõi ma mitte lahkuda!" „Teie tunnete seda tingimist, mille all ma Teile üksi patude andeksandmist lubasin!" ütles Gregor Vilmut, wanakese käest last ära kiskudes  ja enese järele tõmmates. „Teie olete ühte süüdi teinud ja peate nüüd ilma nurisemata  seda trahwi kandma, mis ma Teie peale panen. Kui ta Teile raske on, siis mõtelge selle peale, et Teie seda ära teeninud olete. Tule, Tooni!" Tooni ei saanud esiotsa mitte aru, mis temast taheti, aga nii palju aimas ta juba, et teda wanaisast lahutada taheti, ja nüüd hakkas ta kibedaste nutma, ega tahtnud koguni Vilmuti järele minna. Vilmut wõttis tugewaste  tema käest kinni ja tõmmas teda enese järele edasi. Eckfried oli tagasi jäenud, weel wõitis papi wõimus, ta lastis sündida, et temalt ta kõige armsam ära riisuti, aga ta uäus awaldas ennast esimest korda kangekaelus ja wiha papi wastu. Kui weike poiss nüüd weel kord wesiste silmadega tagasi waatas, kui paluks ta temalt abi, seal pigistas ta omad hammad kokku ja tume ja kole ähwardus töuusis tema rinnust. „Mmd karistab ta, ja kes on selle juures süüdlane? Ta on mind ja kogu küla parisherra  wastu ässitanud tema üksi, ja nüüd peame msie süüdi kandma!" Werdenfels'i lossi treppi ees seisis wanger, millega Paul Rosenbergi tahtis sõita, ta ise oli weel oma onu juures. Eik ei olnud ta enam wana herra jutule läinud ja sellepärast andis ta alles täna oma kihlust temale teada. Werdenfels rõõmustas ennast Pauli kihluse  üle. „Ma soowin Sulle õnne, Paul," ütles ta, südamelikult tema kätt pigistades. „Ma usun kindlaste, et Teie õnnelikud saate olema. Ma olen Su mõrsjat ennegi üks kord näinud, all kui ta minu eest põgenedes Sinult abi otsis. Wahest õpetad Sa teda, et ta mind niisama suguseks inimeseks pidama saab, kui töised on." „OH, mu weike Lilli on wäga õpetuslik," tõendas Paul. „Ta saab kardetawat lossi herrat paremine tundma õppima. Eila jutustas  ta mulle, et ta esiotsa tõeste seda on kartnud,  et Sa mind sellepärast oma juurde kutsunud, et mwu kaela murda." Raimund naeratas wästnult ja kurwalt. „Ma ei uskunud mitte, et talunikud omas ebausus nõnda pööraseks pidiwad minema. Sarnast ebausku on Vilmut ka oma sugulaste juures kannatanud!" Mõnda on lugu! Aga muidu on Lilli oma waimuliku sugulase waStane ja meie oleme juba enne kihlust endid tema wastu ühendanud." „Sa ei peaks oma wastast mitte nõrgaks pidama, Sa näed juba siin, mis tema waenlus  tähendab. Sinu armukese käemehena wõib ta Sulle wäga palju takistusi teha, ja ta saab kõik tegema, et Teie kihlust nurja ajada." „Ta wõib seda katsuda!" hüüdis Pau! wöitluse janus. „Ma olen walmis, tema wastu wälja astuma ja Lilli pärast olen ma üsna mureta." „Siis looda ka minu abi peale, kui ma sõna ehk teuga aidata wõin," ütles pärisherra. „Ja nüüd mine ja terwita oma mõrsjat minu poolt." „Ja muidu ei ole Sull ühtegi terwitust  minuga Rosenbergi saata?" Raimund pööris ennast töisele ja waatas kirjutuse laua peal. olewate paberite peale. „Ei ole mitte," wastas ta pisut aja järele. „Siis ei wõi ma oma mõrsjat ka mitte Sinu juure tuua? Ja ma oleksin seda hea meelega teinud. Sa oled mull igal pool isa asemel olnud." „Kui Lilli Sinuga Buchdorsis elab, siis tahan ma sagedaste teid waatama tulla ja teie õnne üle rõõmustada Rosenbergiga ei ole mull midagi tegemist." Paul ei korvanud oma palwet mitte, teades, et ta selle asja külge puutuda ei tohtinud. Ta wõttis kübara ja kindad ja seadis ennast minekulle. „Ma saan alles peale lõunat tagasi tulema," ütles ta. „Sa tead, Raimund —" „Et Sa täna peigmehena sinna lähed ja, seda ma tean. Sa wõtad wist wana Arnoldi ka ligi, sest ta läks natukese aja eest uhkes ülikonnas mu akna eest mööda." „Ta ei saaks mulle seda mitte andeks andma, kui ma teda täna koju jätaksin!" hüüdis Paul naerdes. „Ta peab oma, tulemase  käskjale oma auupakkumist üles näitama; parratu saab see temale wastumeelt olema, sest ta arwab, et Lilli wäga noor ja weike on." Ta jättis pärisherraga Jumalaga ja läks. „Kui ruttu ja kergeste noorus kõik ära unustada wõib!" ütles pärisherra iseeneses. Ennisest armastusest ei ole temal midagi järele jacnud ja midagi ei sega tema uut õnne. Mina olin sell korral ka noor, ja ma ei jõuudnud  mitte ära unustada, weel tänagi mitte." See oli peale lõunat, pärisherra istus kirjutuse laua juures, kui tuapoiss sisse astus ja ütles: „Papp Vilmut laseb küsida, kas tall wõimalik  ei oleks armulise herraga kokku saada?" „ Kes seal on?" „Ksrgestauustatud, herra Vilmut, ta on juba eeskojas." „Laske teda sisse astuda!" Teenija astus välja, ja kohe peale seda ilmus papp ukse läwel; uks läks tema taga jälle kinni ja ta oli pärisherraga üksi. Werdenfels oli ülestõuusnud, tema kogu olek awaldas suurt uhkust, mis mõlemaid mehi tõinetöisest lahutanud oli. Ta ei näitanud suurt tähelegi panewat, et papp sisse astus. Teie tahtsite ükskord minu jutule tulla," alustas Vilmut juttu. „Nüüd tulen mina Teie juure, Teiega tähtsate asjade üle rääkima." „Sest saadik on kuus kuud mööda läinud," ütles Raimund külmalt. „Kuis nad siin mööda on läinud, seda teame meie mõlemad wäga heaste.. Mis asi ajas Teid minu jutule, kõrgestauustatud?" „Ma tulen Teie pärast!" ütles Vilmut, Werdenfels'! külmuse ja kanguse läbi kihutatud. „Minü pärast? Ma tean ise, mis ma teen ja ei pruugi seal juures Teie abi ega nõuu." „Siis kuulge ammeti mu noomimist. Teie olete küla rahwa vasta viimase! ajal wäga waljuks läinud ja tahate neist mõned vangihoonesse  heita, nagu ma kuulen." „Ja seda teen ma, sest mu kannatusel on ommeti ka piir! Juba toona oliwad kurjategijad  mu kaswude majasse tunginud, aga teenrite walwamise läbi ei saanud nad ühtegi kahju teha. Täna ööse on nad uueste sisse tunginud ja kõik kaswud maha murdnud ja ära häwitanud. Tegijad saiwad kinni võetud, aga üks kahekümne aastane kaswatus ja hoolekandmine  on ühe poole tunni sees ära rikutud. Arwate Teie, et ma seda pean neile jätma?" „Ei mitte. Minu arwamine on ka see, et kurjategijad trahwitud saamad, aga see trahvimine  wõiks Teile seekord suurt õnnetust tuua." Raimund kehitas Slasid. „Ma olen nendega heldelt ümber käinud, et ma lootsin, et nad endid ära lepitada lasewad,  aga seal tuli korraga üks hirmus asi ette, mis mind sundis talunikude wastu valjust näidata." „Teie arwate wana Eckfriedi tegu?" küsis Vilmut. »Ja, aga kuidas olete Teie seda teada saanud? wanake ei ole ennast ommeti mitte ise ülesannud?" „Ta tunnistgs mulle seda pihtimises." „AH ja, ma unustasin peaaegu ära, et pihtitool Teid kõigeteadjaks teeb. Sell teel olete Teie siis weel palju tõisa sarnasid tm.- niskusi kuulnud ja neile patude andeksandmist  kuulutanud. Kogu kogudus teab ju, et Teie iga kurjatööd, mis minu wastu tehakse, andeks annate." „Kes ütleb seda?" kargas Vilmut üles. „Eckfried!" „Siis on tema waletanud!" „Wõib olla, et inimesed oma tegudes kaugemale  lähemad, kui see Teile armas on. Kiwi mis kord weerema hakanud, weereb mäe külje peal ikka edasi, seda oleksite Teie pidanud mõtlema." „See ei puudu mitte minusse," ütles Vilmut terawaste. „Mind ei ähwarda keegi, aga ma ütlen Teile weel kord, Teie talunikud ei ole mitte selle waljusega harjunud, ja sellepärast  wõiks ta Teie kohta kardetawaks minna. Parraku on kurjategijate seas ka ühe suuretaluniku  poeg. Rainer'i sõna maksab külas palju ja see mõte, et tema poeg wangi peab minema, wõib teda hulluks teha. Ta oli täna hommiku minu juures ja kõneles Teiest metsliku  ähwardusega. Hoidge endid! See mees wõib palju teha. Waatage ette!" Raimundi huulte üle lendas põlastav, naeratus, kui ta küsis: „Arwate, et ma talupoegi kardan, et Teie ohjad käest olete ära andma pidanud?" „Mina? Kes ütleb Teile?" „Teie ilmumine minu lossis. Kui talunikud  endid weel Teie tahtmise alla painutakstwad,  kui üks sõna Teie suust neid sõnakuulmisele  sunniks, siis ei oleks Teie praegu mitte siin." Vilmut pigistas mokad kokku, sest ta ei wõinud midagi wastata. Ta tundis ise, et tall ohje enam käes ei olnud, et ta käskust enam ei täidetud. Ta käsi ei wõinud seda kiwi mitte enam kinni pidada, mida ta ise weerema lükkanud oli, aga uhke preester ei tahtnud seda nutte õigeks pidada, et tema wõimus  kadumas oli, kõige wahem oma waenlase ees mitte. „Ma tulin siia, et üht hädaohtu kõrwale saata, ja selle tarwis on ennegi üks abinõuu. Andge süüaluste karistamine minu hoolde! Eckfried on juba nuhtlusi kätte saanud, mis tall raskem kanda on, kui wangi elu, ja ka tõistegu saan ma juba toime. Mis neile pihtitoolis  peale pannakse, seda kannawad nad hea meelega, ja Teie, herra von Werdensels peasete  nende wiha alt, mis iga silmapilguga kardetavamaks  läheb. Andge see asi minu hoolde, ja ma annan Teile oma sõna, et kõik heaöte mööda läheb." „Ma tänan," ütles Naimuud külmusega. „Ma arwan seda paremaks, et ma, minu wastu tehtud kurjatöösid ta enese tahtmise järele nuhelda lasen. Peale selle olen ma oma teenritele  ütelnud, et ma seekord süüaluste wastu wali saan olema, ja ma ei taba mitte nõnda nõder olla, ja oma sõna tagasi wötta. Kui Werdensels'! politseiametnik, olen ma süüalused  kinnipanna lasknud ja annan nad homme kõhtude kätte. Selle juure ma jäen." „Hea küll, ma ei wõi Teid mitte keelda, eneste õigust pruukida, kui seda aga sünnib, siis ei wõi ma mitte enam Teie elu eest seista." „Olen ma Teid juba seda teha küsis Werdensels, ennast uhkelt sirgeks ajades. „Ma ei teadnud siiamaale tõeste mitte, et ma Teie kaitsmise all olin, aga nüüd lükkan ma seda tagasi. Mina olen Werdenfels'i herra, ja kui mull oma talunikudega midagi tegemist on, siis on see minu asi üksi, ja ma saan nendega üksi walmis." Vilmut astus tagasi. See lühike ja teraw wastus pani teda imestama. Juba esimesel silmapilgu! oli ta aru saanud, et Raimund ennast koguni muutnud oli, aga alles nüüd sai see muutus omas täiuses temale selgeks. See mees, kes llüüd käskides tema ees seifis, ei olnud enam ennine unistaja, ja ta pidi tunnistama,  et Raimund selles wõitluses wõitu saab. „Teil on mõtte, eneste isa wiisil walitseda," ütles Vilmut wiimaks. «Poeg on rohkem isa sarnane, kui meie kõik uskusime, seda näen ma alles nüüd. Tõeste olete Teie Werden- herra, ja et Teie see olete on õnnetu küla seda raskelt küllalt pidanud teada saama." Ta heal jäi wiimaste sõnade juures tasasemaks,  aga siiski tungisiwad nad nagu kaheterane  mõek pärisherra südamesse. Raimund kahwatas ära, aga ennegi üheks silmapilguks, siis tõstis ta silmad üles ja waatas kindlalt ja julgelt preestri peale. «Jätke ammeti ükskord eneste kiusamisest järele! Ükskord ei wõinud ma seda enam kanda, aga nüüd ei pane ma sellest enam suurt tähele, sest saadik, kui ma oma külale wee wastu walli ehitada tahtsin ja Teie minu nõuu ja head tahtmist tühjaks tegite. Hoidge endid, et mitte üks suur õnnetus ei sünni, ja seekord peate Teie selle üle aru andma." „Ma tegin, mis ma õige tundsin olewat ja ma saan selle eest wastama." „Siis seiske ka sadade inimeste häda ja wiletsuse eest, mida Teie minu abi tagasilükkamisega  eneSte peale wõtsite. See ei ole mitte õige, kui üks ainuS inimene hulgade saatust tahab juhatada, kui see inimene ka preestri riidid kannab. Kõige pealt peawad põhjused puhtad olema, aga Teie omasid on wiha minu wastu ilmale toonud, see wiha, kes mind sellest silmapilgust saadik taga kiusas, kui ma selle lossi omanikuks sain, keS iga leppimist wsimatuks tegi, kes isegi minu mõrsjat minult riisus." ~Ja seda wiimast ei wõi Teie ükst minule andeks anda, ma tean seda, herra von Werdenfels!  Mind ja tõisa Teie wastalist oleksite Teie ära põiganud, ja isegi preestrist ei oleks Teie lugu pidanud, sest Teie soontes jookseb Teie sugu voeri, aga käemehe wõimust pidite Teie tundma õppima, kui Teie temale ka mitte andeks ei anna, et ta oma kohut täitis, ja oma kaitseniku silmad lahti tegi." „Kõrgestauustatud, mull on mõnikord isesugused  mõtted selle, kohuse üle, selle wäsimatause  üle, millega Teie meid lahutada püüdsite. Oli see tõeste kaemees, preester üksi, kes meie wahele astus, ehk —" Ta ei rääkinud enam edasi, aga ta pilk lõpetas küsimist, mida Vilmut ilma sõnadeta „S a k a l a" I. KBBtz^