Kurtja. Küll kewade kord jälle jõuab Ja õisi ilusamaid toob. Ju künnilind weel siia sõuab Ja sulle uuest laulu loob. Nii trööst'sid osawõtjad huuled Mind, kelle arm jäi hauasse. Nad mõtlesid, et mure tuuled Saab wõitma kuldne kewade. Waat' kewad' kandis õisi Suue Ja lepikusse lauluhealt. Ent siiski ta lm jäi minn põuue Ei suland jeä mu hinge pealt! Kentsakas kimbatus. Eestikeelde kirjutanud M. Põdder. 11. Nemad oliwad majasse jõudnud, ühest trepist ülesse läinud ja kööki aStunud. Kosutaw, ammugi igatsetud soojuS tuli Willemile sisse astumisel wasm. Ta pani weekannud nurka ja wSttis kübara peast. Tüdruk silmitses tema tegumoodi wäga teraseste, näis aga W llemi wälimisega kaunis rahul olewat. Niisama  oli Willem neiut silmitsenud ja leidnud, et tema sugugi inetu ei olnud, waid pealegi õige iluS ja wiisakas naesterahwas. „Kudas siis õieti Teie nimi on?" „Minu? minu minu nimi on Müller! Mis siis Teie enese nimi on, ilus laps?" „ Marie." „ Marie! Missugune kena, kõlksuw nimi, kadumata joontega tahan ma teda oma südamesse kirjutada! Oh Marie, ilusam ingel, tule minu kaendlaöse!" „Tasa, tasa! Ärge olge nii tungiw, Mülleri isand! MiS ammetimees Teie siis Siete olete?" „Minu? Mina mina olen mina olen treiali sell!" „Sooh, wõi treiali sell?" ..Muidugi, wäga hea ja kasulik ammet." „Teie ei ela wist weel mitte kaua siin linnas? Aga olge nii hea ja istuge ommeti." Willem WSttis pakkumise wasta ja istus laua otsa järi peale. „Kas Teie juba õhturooga olete wõtnud?" küsis Marie. „Mina õhturooga jah ei, ei oh, kolmest päewast saadik ei ole ma iwagi suhu saanud, armastus oli minu söögiisu suotumaks rikkunud, ma ei suutnud põhjatu igatsuse pärast marjukestki süia!" „OH, Teie waenekene!" kahetses teda Marie. „Siis on Teie kõht küll päris tühi." „Kallis Mariekene! Ma usun. Teil on tõeste õigus!" „Noh, selle wasta wõib ju hõlbsaste abi leida. Siin on natukene keha kinnitust, olge nii hea ja hakake aga sööma." Nende sõnadega hakkas tema Willemi ette mitmesuguseid  paremaid palukest laua peale laduma, mis sakste õhtusöögist üle ehk kõrwale oliwad jäenud. Willem ei ajanud oma ütelust, et ta kolm päewa olewat söömata olnud, teu läbi sugugi waleks, sest ta saatis peaaegu ehmatama kiirusega tema ees seiSwad road kõhtu. Marie nähti oma uue armukese päratu söögiisu üle wäga rõõmus olewat. Ta ei wästnud mitte teda ikka uueste sööma sundimast ja Willem kuulis hea meelega sõna. Wiimati toodi ka wee! üks pooltühjendatud jvodawa  wiina pudel nähtawalle. Mariekene walaS kaks klaast täis ja kutsus W.llemit jooma. Willem wõttis klaasi ja lõi Mariega selle peale kokku, ~et pea rõõmsad pulmad saaksiwad," mis aga tüdrukut nii häbelikuks ja segaseks tegi, et tema kõrwust saadik punastas ja mitte wastu panna ei,jaUayud, kui Willem tema kaela ümbert kinni hakkas ja temale õige tubliste musu andis. Marie nimetaS niisugust tegu küll wäga häbituks ja wõttis just hoogu õige pahaseks minna, kui korraga ukse peale koputati. Willemil lõikas ehmatus luust ja lihast läbi ja ka Marie kahwataS. Aga tüdruk sai ommeti jälle kõige esiteks  oma meelte üle wõimust ja näitas sõnalausumata, aga tungivalt suur? söögikapi peale. Willem sai sest märgust aru ja lipsas nurka, nõnda et tema kõige wähemalt  esimisel pilgul sisseastuja silmist kapi läbi warjatud oli. Töise, weel kõwema koputamise peale hüidis Marie: „Tulge tuppa!" Kõik see kupatus oli ilmaaegu olnud, sest külaline oli keegi Mariekese ammetiõde, kes temaga ühes koos maal üleS kaswanud ja nüid oma sakste äraolekut küla kaiguks tarwitas. Treiali isand Müller toodi sellepärast Viibimata  kapi tagalt wälja ja sai külalisega, kelle nimi Anna oli, kohe tutwustatud. Weikene seltskond istus jälle lauda ja peagi oli elaw jutt nende wahel liikumas. Anna jutustas, et tema alles mitme päewa eest olla oma sakste juurde teenistusesse astunud, kudas ta rõõmustanud,  et siin jälle armsa Mariega kokku saanud, ja wiimaks astuS tema ka Willemi wasta, kes kaunis tema meele pärast nähti olewat, mõne küsimusega wälja: „Teie olete siis treiali sell siitsamast?" „Muidugi, preili." „ Missuguse meistri juureS olete Teie töös, kui ma küsida tohin?" „Mina olen noh, ma olen ikka Shmidti juures  töös!" „Shmidti juures? Kus see meister siis elab?" ..Treiali meister Shmidt elab noh, eks ta ela ju ikka Rsti uulitsas!" „RtSti uulitsas? Wist küll mitte, sest seal elame meie ise ka, ja minu teada ei ole seal termes uulitsas ühtegi treiali meistrit." „Kanade päralt!" mõtles Willem, „nüid olen ma aga laukusse läinud!" ..Wabandage", wastas tema siis, „meie oleme alles kahe päewa eest sinna kolinud." ..Missugune nummer sell maja! siis on?" küsis uudishimuline Anna. Taewas ja põrgu, mandus Willem oma südames, „see naesterahwas „Ma ei ole maja nummcrt siitsaadik  meel Siete tähelegi pannud," maletas ta siis walju healega. Jutt pidi juba kardetawa pöörangu peale saama, sest et Anna südames näis umbusaldust tärkamas olewat, kui Marie meel parajaste nagu peastja ingel wahele astus. Tema tõi nimelt Willemite ühte katki läinud õmbluse truwi näha ja küsis teda, kaS ta seda küll äraparandada oskaks. Willem oli rõõmuS, et ta jutu töisele teele sai pöörda ja ütles, et ta hea meelega malmis olla seda tegema, üksnes palus ta luba õmbluse kruwi enesega kaasa wõtta. Nüid aga püidis ta kõigest jõuust jutu juhatust enese käes pidada, et uudishimulik Anna teda enam mõne keerulise küsimusega kimbutada ei saaks. Ainult ükskord pidi ta oma sõnadega meel määrama, nimelt kui Marie teda küsis, kus ta selle armi olla saanud, mis tema paremal  pool otsaesise peal oli sinna oli ta wehklemisel õige toreda hoobi saanud. Peaaegu oleks tema tõtt ütelnud.  Aga warsti tuli temale meelde, et ta nüid ju treiali sell oli, ja jutustas siis ühest suurest pekslemisest, mille üksikuid juhtumisi tema oma „damedele" nii hirmsate  wärwidega kujutas, et' kuuljatel ihukarwad püsti tõusiwad.  Waheajal oli öö juba kätte jõudnud ja Wellem seadis ennast selle lubadusega äraminekule, et ta töisel õhtul jälle tuleb ja äraparandatud õmbluse kruwi kaasa toob. Ilma, et ta oma sõbranna eest oleks häbenenud, andis Marie temale jumalaga jätmisel tubli musu ja pistis temale pakikese peuSse. Wäljas mõttis Willem pakikese lahti ja leidis temas mõnda söögikraami. „See on ommeti asi maesele Hugole koju wiia!" mõtles tema, ja ruttas nii kiireSte koju, kui jalad kandsiwad, oma wenda näjja hädast peastma. Waatame wahel, kudas Hugo käsi oli käinud. Nagu meie juba ülemal jutustasime, oli tema uulitsa peale wälja tormanud. Tema oli julget nõuu wõtnud. Tema tahtis Willemi eeskuju järele teha, sest millega Willem korda sai, seda armas tema ka arendada wõiwat. Temal ei olnud küll aimugi, kudas ta oma ettewõtet pidi alustama,  aga meeleäraheitmine andis temale julgust. Sellepärast  siis edasi täie tuhinaga! Tema oli kaks kolm uulitsat läbi käinud, kui ta ühte naesterahwa kogu nägi ühe kaewu juureS seiswat. see on õnnelik juhtumine!"  mõtleö tema ja ruttas tundmata naesterahwa poole. „Tere õhtust!" teretas ta teda. „Tere õhtust!" oli wastusets. „ Kudas Teie käsi käib?" Imestusega waataS wõeraö tüdruk tema otsa. „Oota", mõtles ta isienesest, ~see ei olnud mitte hästi auupaklikult üeldud. Waja peenemaid kõne käänufid tarwitada." „Kas tohiksin ehk küsida, kudas Teie terwisega lugu on?" küsis ta siis waljuste. Mis Teie siis õiete minust tahate mis?" küsis tüdruk pahaselt wastu. Niisuguse wastuse peale ei olnud Hugo ennast sugugi ette walmistanud. ja see tegi teda nüid nõnda segaseks, et tema esimesel silmapilgul midagi kosta ei mõistnud. ~Ma tahtsin mull oli mõte tahtsin küsida, kaS Teie ehk Sigemine kas Teil jah nõnda, kas Teil juba armukest on?" „Tohoh, mis see Teisse puutub?" „Mina oleksin muidu ise ennast Teile pakkunud, sest ma armastan uih, et sa karwalsid!" KahmakaS tüdruk oli häbemata Hugole terwe ümbri täie wett päha walanud ja enne kui ta oma silmnäu sai kuiwaks pühkinud, oli karsk neiu juba ühe naabri maja wärawasse kadunud. Seal seisis nüid õnnetu rüitel kõige pakasema külma käes, läbi märg, üle kõige keha märiseteS. MiS aitaS tema needmine ja kättetasumise mandumine? Ta pidi tegema, et aga koju sai, kui tall himu ei olnud jää purikaks külmeda. TäiS tulist wiha ja märg kui jõkke wisatud kassi poeg, jõuudis tema koju, wiskas märjad riided seljast ja puges hammastega lõdiötates oma wvodisse. Ta oleks peaaegu nutnud miha pärast. Tema needis ise ennast ja terwet maailma ära, Willemit, sest et see teda selle mõte peale oli juhatanud, ise ennast, et ta nii rumal oli olnud. Tema wanduS tüdrukut, kes teda märjaks kastnud, mett millega ta seda oli teinud, külma, mis teda praegu piinas üleültse kõik, mis temale aga meelde tuli. Wiimaks tundide kaupa kestnud hirmsa igamuse järele kuulis tema sammusid trepi astmete peal ja tundis Willemi  healt ära, kes, nagu kuulda, kõige rõõmsamal tujul lauliS: „Sest truu on treialite armastus!" „Tõuse ülesse, sina laisk loom," ütleS tema Hugole sisse aStudeS, „tõuse ülesse, ma toon Sinule õhtuks süia." Hugo jäi mait. „KaS sa magad, et sa ei kuule? KaS sa ei hüppa rõõmu pärast, kui sa neid sõnu kuuled: süia?" Hugo ei lausunud mustu ega walget. „Ega ta, meeletu, ommeti külma ja nälja kätte ära ei ole surnud? Hugo ae!" hüidis ta oma wenda lugemaste  raputates, „ mispärast sina ei kosta?" „Jäta mind rahule!" kärgatas Hugo wiimakS tema peale. „Kas sa minu äraolekul wiimaks rumalaks oled läinud? Kas sa fiiS ei kuule, et mina sinule süia toon, wõi oled sa ise juba enesele waremalt midagi muretsenud? Kosta ommeti, sina hädakukk!" „Ma palun, jäta mind tülitamata!" „Kentsakas mõtles Willem; aga ta ehmatas lähemas silmapilgul, kui tema Hugo nõrrendawaid  riideid leidis. Tema tungis nüid nii kaua Hugo peale, künni see wiimaks pihtima hakkas. Willem naeris, et seinad pörusiwad;  siis aga kahetses tema oma wenda nii kohtlase meelega, et see wiimaks koguni nii kaugele oma õnnetusega  leppis, et ta kaasa toodud õhtusöögi suure isuga nahkpauna pani. Tunni aja pärast norSkasiwad mõlemad  une hõlmaS. <- Waewalt küll, et siudent wara oma woodist tõuseb. Nõnda oli siis ka hele taline päikene juba kõrges taewaS, kui Willem ja Hugo magadiskuued selga ajasiwad ja ülejäenud  kohwi jahu näpu täiest omale suurust walmistama hakkasiwad. Ukse peale koputati. „Pst," sosistas Hugo, „wist mõni rahanõuudja!" Mõlemad jäiwad wait, et kohku ega kahku tuaS kuulda ei olnud. Nende peale tuli sarnane tundmus, mis meid siis waewab, kui meie oma ukse peale kuuleme koputatawat ja õigusega arwata wõime, et seal mõni rahaahne wõlanõuudja wäljas seisab, keS toore kawalusega just hommikust aega on walinud, et meid ükskord ometi oma kodus tabada saaks. „Kas pian lahti tegema?" küsis Hugo tasa. „ Jumal hoitku!" Jällegi oli koputamist kuulda, aga tungiwamalt. Mõlemad pidasiwad hinge kinni. Willem hiilis sukkade wäel ukse juurde, milleS pragu oli, kust ta nagu lasenguluugist kindlust piirawat waenlast tunnistada wõis. ~Pagana päralt, kas Teie siis alles magate?" kõlaS wäljast mehine heal. Järsku kiskus Willem ukse lahti ja langes oma onu kaissu. Onu oli uniwersiteedi linna tulnud jõulupühiks oma perekonnale kingitusi ostma ja tahtis ühel hoobil ka oma armsaid, ladusaid wennapoegi waadata. Kui esimese teretuse pühad toimetused mööda oliwad, sai tema praegu walmis saanud kohwi jooma palutud. Ehk küll onu tõendas, et ta kohwi juba joonud olla, pidi ta wiimaks ommeti rüipama hakkama. Aga juba esimese suu mauStuse  järele pani tema wäga weidra näuga tassi laua peale, waudaS suure imekspanemisega järgimööda mõlemate wennapoegade otsa ja hüidis siis: „Kas Teie ikka niisugust kohwi joote?" „OH, ei!" kõlas naerdes antud wastus. „Kas Teie ehk minu auuks seda solki olete pruulinud?"  küsis ta siis imestusega ühe otsast töise otsa wahtides. (Järg jäeb tulema.) 2. Sakala. 1885