Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele, 11. Jäta ükskord see segane jutt, Loorekene, hüidiS noormes pool kannatamatu, pool kaastundlikult. Senikaua,  kui sa mind siin seista lased ja surmast unis- oleksid sa mind ammu juba Võinud sisselasta ja wana noorepõlwe sõbrana teretada. Oma tuppa ma ei saa, jaamas magawad ka juba kõik, ja ma ei taha ka just mitte niisuguse sängi sisse heita, kus waest mõni ära suri. Kui ma mitte lausa taewa alla ei pea jäema, siis pead ja mulle öömaja andma, Loorekene, ja suutäie kehakinnitust ka; mure, kuda ma siit kõik eest leian, ajas mull söögi isu puhtaks ära. Lase mind sisse, laps, enne kui meie naabrid oma jutuga ülesse ajame! Ülewel hakna peal oldi N)äha aega wait. Ei lähe korda, Loorenz, ütles heal jälle. Ma olen üksipäini kodu, sellepärast pole see sünnis, ja kas tead, see Võib olla, et ma juba täna ööse suren, ja seda tahaks ma üksi teha. Minge siis Jumala nimel ja otsige omal mujal öömaja, waest õpetaja juures, kus kõik alles terwed on. Ma nõuan, st sa mind sisse lased, ütles Loorenz nüüd tasa, aga kindlaste. Surmaga on sull weel aega, kui sa mitte enese süi pärast seal ülewel koledas  tuas hirmu pärast ei sure. Mis sünnib ja mis sündmata on, niisuguse tühja asjade arutamise tarwis on praegune aeg liig tõsine; peale selle pole seda ka kellegi! inimesel waja teada. Kui sa mitte wäsinud ei ole, minul pole sugugi luSti magada, siis istume kõige öö ülewel, sa räägid, kudas su käsi seiemaale käinud ja hommiku wara lähen ma ära, tulen pärast jälle wankriga tagasi ja wiin su oma wanemgte juure, et sa sest pahast õhust ükskord wälja saad. See on palju mõistlikum Jumala meelepäralisem, kui et ma kusagil mujal ööseks jäen ja sind üksipäini kõige öö " koleduste, tondi- ja surmakartuse kätte jätan. Hea küll, ütles Loore selle peale. Teil on üsna õiguS, Loorenz, nüüd on kõik ükspuhas. Mis küsib see weel inimeste arwamiste järele, kes waest juba homme oma taewase Isa ees on.. Wana rätsep ütles ikka: Kes mulla all on, seda ei torgi enam kellegi nõelad. Oodake, ma lasen teid sisse; aga esiti pean ma tule ülesse wõtma. Ülewelt haken pandi kinni ja Loorenz jäi iseäraliku  mõtetega üksi alla uulitsale. See maja oli tal tuttaw, just kui oma wanemate maja; neiu, keda surm weel üksi siin üle oli jätnud, oli temale teiseks õeks olnud. Surm oli nüüd ühekorraga kõik wõeraks teinud; maja paistis wanem ja enam lagunud, kui enne, neiu heal oli ka wanemaks läinud, peaaegu kui tädi heal; tal oli peaaegu kahju, et ta sisselaskmist oli palunud. Kuna noormees nõnda mõtetes uulitsal seifis ja ennast raputades külma wärinaid ära tahtis ajada, lükati riiw ukse takka ära, ja, lambituld käega tuule eest warjas, astus Loore läwele. Neiu oli selle aasta sees, kus Loorenz teda enam 'polnud näinud, poole pead pikemaks kaswanud, siledamaks ja nägusamaks läinud. Ergud silmad, mis enne rõõmsalt siia ja sinna wälkufiwad, waatafiwad nüüd suurelt ja waikselt paksu kulmu karwade alt wälja, ja kahwatanud uulekesed oliwad nii kindlaste kokku pigistatud, kui ei tahaks n'ad iialgi enam sõnakest lausuda, weel wähem naeru lehwitusele ruumi anda. Peale selle oli waese lapse ülikond nii imelik, kui oleks ta praegu pimedas sängist wälja hüpanud ja rutuga esimesed hilbud, mis pihku puutusiwad, ümber wiskanud. Pikad pruunid juuksed oliwad weikese öötanu alla hooletumalt kokku palmitsetud, tanu paelad ripusiwad lahtiselt lõua all. Selgas oli temal punawillane seelik, mis liig lühikene, ja wana jaki, mis liig lai oli ja tädi kirstust näis päri olewat. JalgaS oliwad wanad katkised tansu kingad, mis uute siniwillaste sukkadega wähe kokku sündisiwad. Seda, pool naeruwäärt, pool kurbliku ülikonda tegi wana must kass, kes neiu õla peal istus ja oma pead tema walge kaela wastu warjas, weel imelisemaks. Loore ise aga ei näitnud aimawatki, mäherduse filmega noormees ta peale waatas. Ta näitis nooremehele tuld ja nikutas teretuseks nii rahulikult pead, nagu oleks kõik paremas korras. Tõeste, tema ise, ütles neiu nagu iseenesele. Ma arwafin juba, et muidu wiirastuS oli. Tere õhtust, Loorenz! Neiu pakkus oma lahja, külma kätt ja kui ta ukse oli kinni pannud, läks ta pikalt, nagu suure wäsimusega, tema eeS wana puutreppi mööda ülesse. Ülewel eeskojas seisatas ta wäha ja ütles: Kuhu teie nüüd tahate minna, Loorenz? Igas tuas on surm juba käinud ja ülewel on minu surma kammer, stnna t'e ei saa. Ükspuhas, lähme suurde tuppa, seal on meel kõige parem õhk) ma põletasin seal kadakaid, sest et tädi neid enam tahtis kui äädikast.  Waadake ta mõttis raske hinge tõmbamisega ukse lahti, ma seadistn kõik asjad siin jälle korrale.  Inimesed ei pea mitte mind wäljakandes ütlema, et ma hooletumalt olen maja pidanud. Loore, ütles noormees sisse astudes piiga käest kinni mõttes, ma ei wõi ütelda, kui kahju mull sinust on! Miks sa aga minule ikka „teie" ütled? Kas meie pole anitte weiksest saadik head seltsimehed? Mina küll muud sõna keele peale ei saa, kui sulle „sina" ütelda. Ma wõtsin seda sest ajast nõuuks teha, kui ta jäi mait ja kerge puna wärwis ta palgeid. Aga kudas sa tahad, Loorenz, nüüd on ju ometi ükspuhaö kõik. Istu sinna sohwq peale) lase ma panen su reisikoti ära. Jah, seesama mana kott alles, mis Sohmi sulle kudus, km sa Erlangeni läksid, ja selle roost õmblesin mina ja palusin pärast sinu sõsart, et ta sulle sest midagi ei pidanud lausuma. Niisugused  tühjad asjad jäemad ilma, ja inimesed peamad ära minema! Mine ikka, Loorekene, naeris teine, meie elame alles mõlemad, ja ma ei saa mitte aru, mis rutt finul taga on, sinna minna, kus kuud, päewa ega tahta näha ei saa. Wõta südant, laps, ja ära räägi enam nii meeleäraheitlikuk juttu. Kas tead, mina arwan, et sull peale wärske õhu muud midagit ei puudu, kui söök ja jook? Ma arwan, et sa kõik seda häda ja wiletsust nähes ja silma pisaraid juues kõik elutarwitüsed ära oled unustanud. Nüüd pead sa aga minu sõna kuulma ja süia muretsema; ma tahan sulle siis head eesmärki anda ja sind jälle sööma õpetada. Tõsi küll, arwas Loore; juba kümnel päewal pole ma muud maitsenud, km lõuna lusika täie suppi, mida meie tüdruk mulle wägise pakkus. See tüdruk on aga ka hommikust saadik kadunud; Jumal teab, kus ta otsa leidis, wist pidalis, sest sellepärast ta wist ära läks, et ta ka mitte minu käte wahel surra ei tahtnud. Tädi haigus ja surm kurnas teda nõnda, et ta eile juba enam terwe ei olnud. Tänase päewa istusin sellepärast üksi ülewel, Peeter süles, soojutasin temaga kõhtu ja wiitsin aega, sest elus loom on ikka seltsiks. Tund tunni järele läks surma oodates mööda. (Järg jäeb tulema). Grusia rahwa elust. U. Ajaloost Grusta rahwa orja põlwe kohta wõime nii palju teada saada, et neil orjapidajateks oliwad oma würstid ja et nemad kaistwad oma orjadega wäga mimeselikult  ümber. Seda tunnistab ka järel tüliga rahwas oma waba waimuga. Kas kaistwad fiis Grusini würstid oma orjadega just selle pärast inimeselikult ümber, et nende orjad Grustnlased oliwad. Ei mitte, üleüldse on iga inimesel ja rahwal see puudus, et ta soowib teise waewast elada, üksnes kõrgest igapidi haritud inimesed on selle toore puuduse üle wõitu saanud; Grufini würstid ei olnud aga mitte nii haritud. Kes on Grusinlast näinud ja temaga läbi käinud,  see wõib selgeste ütelda: Grnstnlane peab oma waba waimu eest tänama loodust, mis teda oma rüppes peidus kaitseb häda aja! waenlase stlma eest, mis teda lapsest saadik on õpetanud igal silmapilgul oma ette waaiama, kes temale on annud tulise hakaja inimeseliku waimu. Jah, Grufinlane ei salli ülekohut,  ei wõi ta teda sugugi kannatada; kui keegi ülekohtusel wiisil pahandab, olgu ta würst ehk oma seltsimees, siis ei kannata ta weel teise käest minna abi otsima, waid ise oma sõbra-wõõnoa abiga näitab kellepool õigus on. Grufinlane räägib: ime küll! würstil on leiba rohkeste, minul aga mitte; mul kaks kätt, würstil ka kaks; mina teen tööd alati, würst aga laiskleb alati; see ei ole õigus, ta peab mulle leiba andma, sest näljatsed hundid wõtawad wägise ka minu karjast oma osa. Siiski ärge mõtelge, et Grufinlane hundi sarnane on; ei, nad auustawad headust, nõuawad aga seda ka iga ühe käest. Põlluharimine,  karja kaswatamine ja waimuharimise järg Grusinlaste juures on madalama järge peal, kui Eestlaste juures. Mis msib ütelda Eesti rahwa maimu kohta? Oli aeg, kui Eestlased olimad waba rahmas, nad olimad maprad maenu platsil, halajad mere mehed, kahmakad koduses elus. Oli aeg, kui Eestlased elasimad looma õigustega merise orja ikke all. Tuli aeg, et armulised Riigiisad parandasid Eesti rahma elu) kinkisiwad temale jälle inimese õigused. Orja põlm on kadunud Eesti pinnalt, õiskab iga mõistlik Eestlane. Rahmas heidawad  seltsidesse et ühelmeelel ja ühendud jõuuga isamaa  ja riigi edenemiseks mõistlikult tööd teha. Rahmas  korjab, rahmas ohwerdab jõuudu mööda koolide asutamiseks ja tähtsamate asjade edenemiseks. Õpetatud rahma mehed peamad ühel meelel hoolt kirja mara eest, rahmas auustab ja armastab oma paramaid mehi, leinab ja nutab südamest neid taga, kui keegi neist looduse seaduse järele oma hingamist lõpetab, põlgab aga kangeSte oma mastalisi, ise olgu nad hundi nahas Eestlased ehk talle nahas Sakslased. Need on teed, misläbi Eestirahwas suurel mõedul oma mabat maimu amaldab. Siiski palju on Eestlaste seas meel niisugust, kelle maim, iltya et nad ise seda teaksimad, praegu meel orjakütkes kinni on. Maal wõib meel alati kuulda: „Mis saks teeb, ja see peab õige olema, ehk: kus sa oma õigusega lähäd." Kas need M siis ei ole päris orja juttud. EeStimaa linnade kodanikud  on enamast kõik Eestlased, aga palju nende seaS häbenemad Eesti nime kanda ja ema keel ei kõlba nende suhu. Mikspärast häbenemad nad siis oma ema keelt rääkida? Sellepärast, et nende sees elab orja maim) nad tunnemad ise oma mõistuse tühjust ja arwawad, et mõiwad oma seisust ja mõistust teiseks muuta, kui pärdiku moodi wõera-maa inimeste järele möirawad, wõerast keelt, mida mitmed ta rääkijad mäga pisut tunnemad, räägiwad, ning nad unusta- Mad ära, et Saksamaal ka talupojad ja pealegi sandid on, kes seda keelt räägiwad) nad püüawad kui wäetimad  lapsed ennast stnna poole hoida, kus nende arwateS wõit saab olema. Niisugune orja maim ei kau aga nende nõtrade mendade seest enne, kui koolid hakawad  Eesti keeles ja meeles s. o. inimeselikus meeles tööd tegema. Jah, meil puuduwad rahma koolid, kui naeste rahwa mi ka meeste rahma tarbeks, seda wiga aga wõib terme Eesti rahmas parandada. Toitmisest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne. N. Sõrd stuü. inoü. I. Kõik elaw loodus on ühest ja sestsamast Põhjusorganist  wälja ja ülesse kaswanud, kõik elaw loodus on nõndasamuti seaduste järele sündinud. Taewa poole kaswaja tamm, kui ka pehme sammal, mida peale astuw  jalg äratallab, ilusaste ja kunstlikult kokkuseatud inimene, kui ka kõige weiksem ja inetum elukas on efialgusel  kõige lihtsamast kujust, nõnda nimetatud rakukesest  (Zelle, cellulu) sündinud ja on rakukestest kokku seatud. Rakukene on iga looma ja taime kehajau põhjusriist, rakukene on elawa looduse põhi. Aasta sadandid on uurijad suure waewaga loomade  ja taimede keha jagudesse jautanud, ja nemad on küll hulga koest ülesleidnud, millest keha kokkuseatud  on, aga alles wiimaste aastakümnete sees saiwad  mikroskopi abiga loomad ja taimed ikka lihtsama kujudesse jautud, kuni wiimaks rakukese kõige lihtsamat  kuju ülesleiti, kes ennast mitte enam jautada ei lasknud, ja kes oma mitmesuguse moodu kõrwal ta wõib ümmargune, pitkerkune, taewatähenägu j. n. e. olla - ilmkahtluseta siiski ikka sedasamast kuju sünnitas,  kas ta oli looma wõi taime keha sees. See loomade  ja taimede ühesugune kokkusünnitus juba näitab meile, et mõlemate riikide wahel kindel seadus walitseb,  nn et inimene ega loom ilma taimeta elada ei wõi, ja taime riik looma riigile elu wõimalikuks teeb. Taim wõtab maa ja õhu seest ollust üles ja tarwitab neid oma keha ehituseks ja ta ise teenib loomadele toiduks. Loom jälle lahutab seda toitu, tarwitab üht jagu temast oma elu ülespidamiseks, suuremat jagu aga annab ta jälle õhule ja maale tagasi, kust ta esialgusel wõetud oli. Nõnda ei lähe looduse sees midagi kaduma, mitte üks ollus, mitte üks jõuud. Need lihtsad ollused, kes loomade ja taimede keha sünnitawad, wõiwad mitmel wiisil teine teisega ennast ühendada, uusa ollust kokku seada ja jälle teine teisest ennast lahutada, ilma et nad hulga poolest wähenewad.  Jõuud, kes elawas looduses mitmel näul ennast awaldawad, soojus, elektri wägi liikumine wõiwad kõik ükstõiseks ümbermuudetud saada. „S a k a l a" S. tBBS.