Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder XVIII. Ellerheinl isand," ütlesiwad poisid ühel päewal kooli wahe-tunnil, „aga seda Teie ei tea, kuhu meie täna läh'me!" „Noh, kuhu Teie siiS lähete? Wast olete luba saanud neid pusi wõeramaa elajaid waatama minna, keda hiljute jälle Winkleri kogusse on toodud?" > „Jah, sinna minna oleme ka juba luba saanud, aga mitte tänaseks," ütles Kosti. „Ei täna on meil palju tähtsam programm päewakorral,"  kiitis Kolli. „Täna paistab päew Väga selgeSte ja seda tahame meie siis tarwitada." „Milleks siis? Wast tahate jälle aeda minna ja mana lufthoone katusele ronida ennast päikese paistel soendama?  See oleks muidu küll Väga lõbus olewat, kui aga neid aukusid mitte teie püksidesse ei tekkiks ja just ikka kõige märksamale kohale." . , ,Lah, mis mina siis sinna parata Võin, et ma töine kord just naela paha suhtusin. Aga Dashka parandas selle wcikese wea nõnda ilusaste ära, et midagi naha ei ole." Poisikene asus pahema jala peale, et paremalt Ellerheinale haawatud kohta näidata ja ka ise silmitseda wõiks. See katse läks aga kaunis nurja, sest pea aegu oleks ta külleli maha kukkunud sette keha wäänmise juures, mis siit saadik wist küll mitte ühegi turnimise raamatusse ülesse ei ole Võetud, aga Bob aidas teda parajal silmapilgul  we? jalule. „OH, ega ma sugugi kukkunud ei olefs," Vabandas ennast Kosti. „Aga seda teie siiski ei tea, et meie täna päewapiltniku juurde läh'me ja ennast ülesse wõtta laseme kõik kolmeksi mina, Mea ja Kolli ühe pildi peale!" Bob kiitis seda nõuu Väga tubliks ja loomulik oli, et tema selle tähtsa teu korda saatmiseks oma kaswandikkusid  saatma läks. Peaaegu niisama loomulik oli, et ta, kui ta kord juba päewapiltniku klaashoones oli, ka ise masina ette paariks silmapilguks tooli peale istus ja oma pead hargimoelise raudtoe Vastu toetaS, ehk seda just küll mitte waja ei oleks olnud, sest et tema pea iseenesestki kindel seista oskas. Tahtis Vanematele ja ka mõnele sõbrale oma pilti saata, kes juba. mitu korda teda sellepärast palunud oliwad. Päris loomulik oli siis kui pildid walmis oliwad ja Runensteini majasse saadetud, et Ellerhein ka ühe pildi oma kaSwandikkude käest kingituseks  sai ja kummalegi neist ühe oina pillidest Vasta kinkis. Peaaegu niisama loomulik oli jälle, et kui piltide Vahetusel, mille juures ka Mea juhtus olema, Kolli ütles: „Aga Meat ei tohi Teie ka mitte ilma jätta, sest tema seisab ka meie pildi peal ja temal on siis niisama  õigus Teie käest ühte pilti paluda Teie annate siis kõigest kolm pilti, meie aga oleme oma pildi peal ka kolmeksi," et siis Bob Meale ka alandlikult ühe oma piltidest pakkus, mis tänuga wasta sai wõetud, ehk küll Mea wist oma edewa Venna suu peale oleks löönud, kui see wallatu poisikene temale mitte nii armas ei oleks olnud. Kõige loomulikum aga oli, et Mea Wintrauti neitsist noomida sai, kui see kuulis, et ta Bobi käest tema päewapildi wasta Võtnud. Säherdune asi ei kõlbawat, seletas Vana neitsi mitmesuguste näituste waral, et tütarlaps kellegi noore mehe käest tema päewapilti wasta Võtab, ilma et ta enne Vanematelt seks luba oleks küsinud. Tungiwalt andis tema seda nõuu, et räägitaw pilt sedamaid ära saaks kautatud, üsna tulega ära häwitatud. Meale sellest õpetusest wist kütt mitte suuremat selgust ei saanud, sest et koguni järsku Wintrautile  selja pööras ja oma tuppa läks. See aga arwas: Waat' nüid on minu sõnad ükskord pika aja tagalt jälle südamesse lõiganud. Seda pilti ei saa keegi enam tema käes nägema! Nõnda läksiwad lood Runensteini maja perekondlikus elus, suures laias maailmas muidugi tõisite ehk nõndasamate. Särbia ja Türgimaa wahel oliwad asjad ammugi juba põnewil. Aga kuidas Võis see weikene riigikene, keda waewalt siitsaadik Eüroopa kontserdis tähele oli pandud, seda julgust wõtta, ennast oma rusujast wabastada  tahta? Ja stiski! Ajalehed, iseäranis suuremad Wene - ajalehed hakkastwad Särbia õiget asja toetama ja tema eest kostma. Mitmelt poolt lubati rõhutud riigile abi, mis teda nõnda wahwaStaS, et ta ennast sõja mundrisse hakkaS heitma. Siiski ei olnud weel kindlamaid sõnumeid  selle üle kuulda. Ajalehed wäärasiwad oma teatustega,  ja mis nad täna kirjutanud oliwad, pidiwad nemad homme töiste kindlamate teatuste põhjusel õiendama  ehk tühjaks tegema. Suured kaupmehed, nagu Runensteim isand, wõiwat sõja läbi suurt kahju ehk ka kasu saada. Sellepärast on neil alati poliitika mere lainetamine stlmas pidada ja wahid pikasilmaga mitmele poole kõrgematele kohtadele wälja seatud. Ka Bob õppis seal majas oma poliitilist silmaringi mitme silguste märkide waral laiendama, mis temale muidu ehk silmade wahele oleksiwad jäenud. Selleparast  ei pannud tema siis ka sugugi imeks, kui tema kooli poisid ühel päewal jookstes tema tuppa tuliwad ja hüidstwad: „Kas teate juba, et Särbia ja Türgi wahel sõja kuulutus juba maljas on? Papa on praegu telegrammi saanud. Tema ütles ka, et iga ristiinimese kohus olewat Särblasi nüid aidata, sest et Türklased neid hirmus piinawat." „Peaksiwad need kurjad Türklased ometi tubliste sugeda saama," hüidis Kosti suure waimustusega. „Ära teeninud on nemad seda juba ammugi!" ~Jah, kui mina wanem oleksin, küll ma siis Neile näitaksin," sahmas Kolli. „Miks nad panemad siis ristiinimestele  nii suured maksud ja orjused peale, mis nemad taita ei jõna, ja siis peksamad nad neid meel ja riisuwad nende külad puu paljaks, ehk lõikamad koguni kõrwad ja ninad peast ara. Niisugustele wereimejatele ei tohi armu anda, ütles ka papa." „Ja Wenemaa poolt saamat ka haigete ja haawatute  heaks mmdugi Särblastele raha ja andeid korjatud," hüidis Kolli. „Ja tohtreid saadetakse neile punase risti ftltsi poolt ka sinna! Teie olete ju ka tohter, kaS Teie ka mitte Särblastele appi ei lähe!" „Aga kes teid siis wahe ajal koolitab?" küsis Bob. „Meie jah meie —" wastas Kolli äkitselt murelikuks  minnes „meie õpime siis wahe ajal seda selgeks, mis Teie meile ülesse annate, senniks kui Teie jälle- tagasi tulete. Ja see sõda ei wõi muidugi mitte kaua kesta, kinnitab papa. Meil aga saab ka punase risti tarwis korjatud." Laste suuS on wahest suur tarkuS, nagu Bob iseenesele  pidi tunnistama. Ta läks kaubanõuuniku suurde ligemaid teatusi küsima, mis temale muidugi selgemalt antud saiwad, kui see poisikestele sünnis oleks olnud. Juba mõne päewa pärast oli suur kogu enamiste noori naisterahwaid Runensteini majas linase riide narmaid  noppimas ja kõiksuguseid sidemeid ja mähkmeid haawatute sõjameeste tarwis walmistamas. Runensteini emand oli ühe punase risti osakonna presidentinna ja tahtis nüid tunnistada, et tema oma ammetis mitte ainult nime pärast waetu ei ole wõtnud. Et sellõ juures palju theed ja kohwi sai maitstud, ka wõileiwakestele ja mit mesugustele maijuS asjadele weikene sõjakene ja laastamine  sai tehtud, on iseenesestki arusaadaw. Keeled ja käed käiflwad wöidu, nõnda et lust oli, isegi wana Dr. Balsamil, kes esimisel õhtul asja ise juhatama tuli. „Nüid sõber, plaksite Teie ka sõja platsi minema," ütles tema kord Bobile temaga söögituas klaas õlut maitstes, „seal wõiksite õige tubliste õppida.» Kahju, et mina oma ammetist juba nii kaugele kammitsetud olen, et ma seda aega enam kulutada ei wõi ja minu manad kondid seda wintsutamist ka enam enese peale wõtta ei jaksa. Teile aga oleks see wäga soowitaw. Palk oleks teil peaaegu niisama suur kui siin koolmeisterdamisel, aga pea asi Teie wõiksite seal palju näha, mis Teile pärast tarwis läheks. Ega iga päew ka mitte sõda ei tule, kuhu süda minema sunnib ja kus teadus nii hõlbsaste materjaali korjab." „Selle peale olen ma ise ka juba mõtelnud, aga mis teha, kui praegu töised kohused minul täita on." „Seft ma saan aru küll," wastas wana Dr. Balsam lahke silmaga Bobi otsa waadates, „aga sest on mull ka tõeste kahju. Oleksin Teid puhtast südamest soowitada wõinud, abiarstiks, ja minu wana sõber oleks Teid, nagu ma Teile juba nimetasin, kohe paraja koha peale seadnud. 'Kahju, et Teie praegu siin piate kirutsema, künna Teid seal tänulik tegewus ja Teie päris loodud tööpiir ootaks. Aga et Teie oma kontrahti murda ei taha ega tohi, on koguni selge." Suure rõõmuga ja tänuga oleks Bob oma hea soowitaja  pakkumist wasta wõtnud, kes temale tubliks abiks oleks olnud, et tema mitte üksnes palju õppida oleks wõinud, nüid head palka weel pealegi saanud. Aga inimene  mõtleb ja Jumal juhatab. Kelle kätte tema aga wahest inimeSte silma nähes oma ohjad usub, on wahest õige weider, nagu järgmisest näeme. Tuleb seal ühel päewal wana neitsi Runensteini emanda juurde, kes iseenesestki juba oma haiglase oleku pärast kõige lahkemas tujus ei olnud, wäänab käsi ja hüiab pisarsilmil: „OH, auulik proua, seda ma küll mitte ei oleks julgenud uskuda!" „Mis siis jälle?" küsis Runensteini emand, kes juba wana neitsi näust ära nägi, et sell midagi südame peal pakitas. Et see aga midagi head ei tähendanud, oli temal kauema läbi käimise tõttu ka juba tuttaw. „Kas Akulina jälle köögis oma juukseid on kamminud?"  ,M, Akulina on paris wiks ja traks olnud aga, kes seda kull oleks aimata wõinud!" „KaS fiiS Shang on keldrist jälle mõne pudeli shampanjat  ära warastanud?" „Ei, Shang ei ole mitte nii suur süialune, kui Teie temast ehk mõtlete. Tema on oma kohust õige wiisakaste  täitnud. Aga see lugu närib minu südant —" „Mis Teil siis õieti wiga on, armas Wintraut," ütles Runensteini emand suurema tähelepanemisega kuulama hakates. „Teie teate, et ma palunud olen, minule kõik wabalt wälja rääkida, mis majas aga juhtub ette tulema." (Järg jäeb tulema.) Kewadest. Kõne, midas Keiserliku Majesteedi Aleksandri 111. kroonimise pühal 16. Mail 1883 Hoomuli Piitre küla pidul pidanud J. lammas. 11. Kui meie Eesti rahwa waimu wäljale õiglase silmaga mõnda pilku wiskame, siis märkame kohe, et meie õnnis kangelane C. R. Jakobson meid nagu esimeste lehekuu päewade sisse wiis, kui nõnda tohime ütelda. Oli enne teda tööd tehtud ja saab ka pärast tehtama, aga kui tema oma kaljukindla meele ja tugema käega Eesti waimu wäljal töötama hakkas, peasis nagu rahwa elu soon lahti, hakkasiwad  isamaa asjad suuremal sammul edenema. Tema wäsimata töö ja eesmärk on wist. kõigil liig elawalt alles silma ees, nii et neist seekord tarwis pitkemalt kõnelda ei ole. Eeskujulik, waimustaw ja jäedawalt unustamata olgu meile ta mälestus! Õitsege lilled leina iluga Eesti rahwa kallima mehe kalmu künkal! Wiige waiksed, õrnad õhtu õhud troosti ja kosutust ta leinawa abikaasale Pärnu jõe kaldaile! Oma isamaa rahwa elus näeme rohkeste kewadet kuulutajaid märkisi. Jgapäewane elu, kirjandus, seltslik elu, ajalehtede lugemine kõik on kaunil sammul edasi jõudnud. Wiimase! ajal hakkab ka meie õrnem sugu, meie nägusad neiud, nagu siiamaale tähelepanemata põõsa warjus lillekesed, isamaa armastusest aetud, temale ohwrid tooma, hakkawad kodumaad kenastama. Juba on nende õrnad käed Snnistusrikast tegewust awaldanud, on juba mitme asutuse ja tööga, nagu lehkaja lille nuttiga isamaad  ilustanud. Ka meie tänane pidu on õrnemalt poolt oma ilusad pidu-ehted saanud, on neiude tegewuse läbi omale nagu pärja paha pannud. KaS ei kuuluta see kõik kewadet, kas ei ole need awaldused nagu esimesed õitsewad õied lehekuul? Tõeste, kus läbi kauge öö ja udu taewalised sõnad: „Eestlased ja Isamaa" ka õrnema sou kõrwu helisewad, kus iga ärkand ja truu tütar oma isamaale kätt pakub, oma suguwendadelle appi tõttab, seal peab asi edenema, peab kena kewade kätte jõudma. Weel üks näitus: 29. aasta eest pühitses Weneriik niisamasugust  kroonimise päewa nagu tänagi. Eesti rahwas ei teadnud selle päewa pidustamisest peaaegu mitte midagi. Mesti Postimees" kirjutas 16 aasta eest kroonimise pidust järgmisel wiisil: „Wõro maakonnast. Kroonimise pühast, kuidas seda maal pühitsetud, ei ole meie weel palju sõnumeid  saanud. Erku elu ja terast arusaamist ei ole jo weel liiga ja niisugused asjad lähewad meie keskes, kuida elu ammu õpetanud, ikka pikalt ja kukesammul. Aga meie trööstime ennast sellega, et see kellegi rahwa juures, kes nii kaua raske ihukoorma ja paksu waimuudu all pidand elama, palju ergem ega rutem ep ole läinud. Soowida oleks weel palju, aga mitu asja, mis soowida ollid, on ka juba sündinud, ja selle eest anname tänu. Tõsi on küll, mitmed ei tea, mis tahawad, mitmed ei tee, mis piawad, aga mitmed- jälle ommeti teadwad ja teewad, mis peawad, ja see annab lootuse kinnitust ja töö mõnu neile, kes südamest meie rahwa edasisaamist igatsewad. Terwe rahwa meeleäratuft ja elumuutmist ei wõi mitte üle põlwe murda; ja kui see edasi hakkab minema, siis ei pane keegi mõistlik immeks, kui seal ka töös ja kõnes asju ettetuleb, mis enam laste, kui wana inimeste tehtud ehk kõneldud näitab olewat. Wõru poolt kirjutakse meile nõnda:", selle järel saab siis lühidelt teada antud, et seda päewa kohegil palwemajas pühitsetud j. n. e. Kae, 29 wõi 16 aastat on rahwa eluS lühike aeg, aga waata kui suur wahe! Eesti rahwas pühitseb nagu üks mees tänast päewa, on nagu peigmees pulma waSta, ennast tänaseks pidupäewakS ette walmiStanud. Kas ei kuuluta see jälle wägewalt: Eesti rahwale on kena kewade kätte jõudmas, ta on uue, õnnelisema ajale tõttamas. " Waadake, kewade kui lumi ära sulanud, siis laenetawad  weed üle kallaste, jäe pangad ujuwad mööda jõgefi alla poole; wahel puhub külm põhja mul. Weel Lehekuulgi  sünnitawad suured saud sagedaste palju pori ja warjab wilu waarikuid. Pärast tuleb aga ilus ja waikne aeg, kuS lilled jõe kallastel õitsewad ja linnud laulawad. Õöpik laulab lehkawas lepikus inimeste õnnest ja õnnetusest,  Koit ja Ämarik annawad ükstõisele kätt ja waata 25 Sakala. 1884