Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. I. Aurulaew oli ärasõidu tarwis walmis. Ühe tunni aja sees tahtis ta sadamast wälja, ligida Saksamaa rannale sõita, mis hea ilmaga mitte wäga kaua ei wõinud  tüürida. Kogu merd hoidis sügaw ja waikne rahu omas hõlmas, kuna sadam weel töötegijatest kubises. Silmi pimestav) walgus täitis terwet Piatseta't ja suur inimeste hulk liikus walgustatud uulitsatel. Lõunamaa  elu ja ilu awaldas ennast sell sügise õhtul kõige suuremas täiuses. Wagust waatasiwad kirikute tornid ja suured paleed kuu paistusel all uulitsate peal kära tegewa rahwa peale. Oli juba kaunis hilja, kui üks seltskond inimesi mere kalda poole astus. Nad ei olnud kõik mitte ühe rahwa seast tõuusnud, seda tunnistas see, et nad wahest Saksa- ja wahest Itaalia keele rääkisiwad. Rõõmsa nalja heitmisega ja naeruga jõuudsiwad noored mehed mere äärde, kus neid juba üks paat, kõiksugu pakidega täidetud ootas. Aurulaew, kuhu poole nad ruttasiwad, oli, ehk ta küll wäga kaugel ei olnud, waewalt näha. Müüd peame kõik seda ilu Jumalaga jätma," ütles üls noormees linna poole tagasi waatades. „Kui ma selle peale mõtlen, et ma need ilusad suwe päewad ja kuuwalged ööd Saksamaa sügisise udu ja talwe tormide wastu wahetama pean, siis pean ma küll onut ära needma, et ta mind siit ära kutsub." Wiimaste sõnade juures oli ta seisma jäenud ja hele walgus paistis tema sirge, sihwaka keha peale, mustja reisiülikonna sees. Kollakad juuksed ja sinised silmad tunnistastwad, et noormees Põhjamaalt oli, kui ka tema hele näu wärw natuke päewatanud oli. Tema terwe olek awaldas nooruse elu ja rõõmu, mis teda iga ühe meelest armsaks tegi. „Mikspärast lähed Sa siis ära?" küsis üks töine noormees, kelle mustad juukjed, mustad põlewad  silmad teda Jtaaliaseks tunniStasiwad. „Ma ei waataks sugugi selle peale, mis ühel wanal raugal korraga meelde tuleb, kes ise oma igawa kalju hunniku otsas istub ja kõige maailmaga tülis on. Ma annaksin talle auupaklikult teada, et ma öökullide ja nahkhiirede seltsis mitte elada ei taha ma jäeksin siia. Ma ütlesin seda Sulle juba tunaeila, kus Sa oma onu käest käsku said, ära reisida, aga Sa ei wõtnud mu nõuu kuulda." „Mu armas Bernardo", ütles Paul naerdes, „Sinu tark nõuu näitab selgeste, et Sa mitte ei tea, mis üks sugulane tähendab, kelle arm Sinu olewiku ja tulewiku juhatab, ilma kelleta Sa mitte elada ei wõi. Kui Sa seda teaksid, siis räägiksid Sa töist wiisi." „Ma soowikfin, et mull üks niisugune oleks!" ütles Bernardo. «Niisugune onu, kes surma tunnil mulle ühe miljoni päranduseks jätab, on tõeste üks wäga hea afi, isegi siis, kui ta ka öökullidega ühes lõunat sööb. Parraku ei ole minu sugulaste seas ühtegi nii kallist eksemplari) aga Sinul on igal pool õnn." „Kuis on fiis selle sugulasega lugu, herra von Werdenfels?" ütles üks kolmas. «Enne kui ma Itaaliamaale retsisin, olin ma kord tema kodumaal, kus kõige hullemad jutud tema üle kuulda oliwäd. Felseneck'i omanikust räägitakse igal pool wanamoodi juttusi. Teie wastu ei ole ta wist mitte nõnda nägemata, nagu maim, kui seda töiste inimeste wastu sünnib." Noor Werdenfels kehitas õlasid. „Ses asjas ei tea ma Teile ühtegi selgust anda, armas Osten; ma ei tea mitte rohkem, kui kõik töised. Ta on minu surnud isa wenna poeg; aga mõlemad elasiwad nõnda, nagu oleksiwad nad töine töisele wõerad ja ma ise olen teda ennegi ükskord näinud ja ükskord temaga rääkinud. See oli aastate eest, kui teda minu käemeheks panti. Sestsaadik on meie läbikäimine üksi kirja teel, kus mina omast elust temale teadust pean andma ja tema küsimiste peale wastama. Ma ei saa mitte aru, mikspäraft ta mind enese juure Kttsub." „Wahest tahab ta oma testamenti teha!" hüüdis üks noor ohwitser. „See oleks temast wäga mõistlik ja Teil oleks lootus pea miljonäriks saada. Meie tuleme Teie juure kitfi jahti ja siis paneme Sinu miljonid natuke keerlema. Kas ei ole tõsi; anna kätt selle peale, Paul!" Paul pööris ennast pahameelega töisele. „ Niisugust naljast ei ole tarwis. Minu onu ei ole sugugi nii wana, kui teie arwate. Et ta muidu küll ihnus ja wali on, minu wasta on ta ikka heldust ja armastust üles näitanud. Ilma nurisemata on ta mulle kõik annud, mis mull iganes tarwis oli." „Ja sinul oli wäga palju tarwis," ütles Bernardo  sinna wahele. „Sinu elu Itaalias tuli palju maksma." Paul waatas pilkawa naeruga tema peale. „Seda pead Sina paremine teadma, sest sa oled mind ikka aitanud. Pool minu waljaminekuft oled Sina, Bernardo, oma peale wõtnud." „Ja, ma olen Sind jõuudu mööda aitanud," wastas Bernardo. „Sa ei mõistnud rahaga sugugi ümber käia; minu juhatuse all oled Sa alles seda õppinud tegema. Nagu näitab, on Sinu onul oma kassa pärast suur mure, sellepärast kutsub ta Sind nüüd ära." „Ükspuhas, mis teda seda tegema sunnib! Ma pean tema sõna kuulma, ehk küll raske südamega." „Kas ohkasite ilusa Venedig'i pärast?" naljatas ohwitser, „ehk ohkasite ilusa neiu pärast, kes meie linnas wiiwib? Ärge salgage mitte, Werdenfels! Teie üksi meie seast slete tema meele järele) Teile üksi sai see aun osaks, temale ligistada." „Ja, see on jälle Pauli rääkimata suur õnn," ütles Bernardo sinna wahele. „Mis annaksin ma kõik selle eest, kui ma neid kullakarwa juuksid ja neid siniseid silmi üles maalida tohiksin! On, nagu oleks mõni meie maa meistrite piltidest raami seest wälja astunud. Aga kuidagi wiist tema ligidasse saada, oli mul täitsa wõimata. Miks ei wõinud mitte mina seda ära kadunud kirjataskut leida, mis wist wäga kallis oli, sest seda tunnistas leidja palk. Paul leidis seda kohe; oma leidu wiib ta ise sinna, teda lastakse ette, jäeb tunniks ajaks sinna ja hakkab oma ilust kodumaa naesterahwast armastama." „Ja ta tuli üsna ära seletatud näul tagasi," ütles noor ohwitser. „Sestsaadik on ta ümbermuudetud,  ta lendab oma mõtetega alati pilwede all ja ei mõista enam weini kalliks pidada. Kõigist sellest ei lausu ta meile sõnakesti" „Pilkage aga peale!" ütles Paul Werdenfels pool pahaselt. „Teie tahaksite hea meelega minu asemel  olla. Kui aga Bernardo tõendab, et mulle alati rääkimata suur õnn osaks saab, siis pean selle wastu protesteerima. Nimetate teie seda suureks õnneks, et ma selle ligidusest ära minema pean, kelle filmi ma ennegi üks ainus kord nägin? Jumalaga jätmiseks läksin  ma emand von Hertenstein'i juure, aga ma ei saanud temaga mitte kokku. Waewalt tean ma temast rohkem, kui tema nimet, et ta lesk on ja oma abikaasat  taga leinab. Muidu on tema minule niisama suur saladus, kui igale ühele meist ja nõnda pean ma ära reisima." Wiimaseid sõnu rääkis ta naljaka meele ära heitmisega,  mis töiste naeru suurendas. Waheajal ilmus paadi sees üks weike halli juukstega wana mehike ja rääkis maenitsewa healega: „Herra Paul, nüüd ei ole meil enam aega. Laew sõidab poole tunni sees ära." „Meie ei ole Jumalaga jätmisega weel mitte walmis," ütles Bernardo. „Ärge eksitage meid seS mitte, Arnold! Teie tänate jo kõigest südamest Jumalat  ja kõiki pühasid, et Teie eneste noort herrat hukka läinud inimeste seast ära wiia wõite." Ta oli seda Saksakeele ütelnud, et Arnold sest kergem aru saaks, aga see ei lasknud ennast selle pilkamise  läbi mitte eksitada ja ütles kuiwalt: „Jah, nüüd on juba aeg käes, et jälle mõistlikude inimeste juurde saab!" See ütelus nähti noorte meestele suurt rõõmu tegewat, sest nad hakkasiwad suure healega naerma, nendega ühes ka Paul. „Tänage teda ommete selle komplimenti eest," hüüdis Paul. „See on üsna tõsi, aga Sina Arnold teed ennast siin liig tähtsaks!" „Mina teen, mis mu kohus on!" oli wanamehe wastus. „Kui õnnis baroni proua surmawoodi peal oli, andis tema weikeft Pauli minu hoole alla. , Arnold < ütles ta minule —" „Jumala pärast lõpetage ometi!" ütles Osten sinna wahele. „Teie olete meile seda lugu juba kakskümmend  korda jutustanud. Meie teame juba ammu, et Teie herra Werdenfels'ile isa ja ema asemel olete ja et temal Teie ees suur auukartus on, nagu meil kõigel." „Kõige pealt minul!" parandas Bernardo, „sest minu peale sadasiwad kõik need pitkad jutlused ja suured  noomimised ja sellepärast pean ma teda kõige rohkem  auustama." Waenliku pilguga waatas wanamees noorte meeste peale, kuni ta üleannetumat maalijat töiste hulgast leidis. „Herra Bernardo," ütles ta pühalikult. „Minu noore herra sõbrad on kõik sandid inimesed, aga Teie olete nendest kõige sandim!" See seletus sünnitas noorte meeste keskel weel suuremat naeru, aga korraga jäiwad kõik wait ja aStufiwad  paar sammu kõrwale, et kahte naesterahwast mööda lasta, kes ühe paadi juure ruttasiwad. Üks naesterahwas oli leinariides; musta näukattega. Kuldkollane  juuks Paistis siit ja sealt naesterahwa kübara alt wälja. Selle naesterahwa kõrwal oli üks töine wanem naesterahwas, wist tema teenija ja nende järel v sammus wõerastemaja teener reisijate pakidega. Paul teretas neid auupaklikult. Naesterahwas kummardas pisut peaga ja astus ühe kõrwal seiswa paadi sisse, mis peale see kohe kaldalt ära sõuudis. „Nüüd salga weel, et Sa õnnelaps oled!" ütleS Bernardo oma sõbrale. „Ta läheb sellesama laewa peale, millega Sina Saksamaale tahad sõita." Paul waatas üksisilmi paadi järele, kuuni see aurulaewa ligidale jõuudis. „Ta läheb tõeste selle laewa peale!" ütles ta läikiwail silmil. „Ma ei wõinud seda mitte aimatagi,  sest ta ei rääkinud omast reisist mitte ühte sõnagi. Arnoldil on õigus, et meil enam aega ei ole, sellepärast  Jumalaga kõik!" Paul tahtis nii ruttu kui wõimalik lahkuda, aga see ei läinud temal mitte korda; sest kõigil tuli lahkumise  tunnil nii suur haledus, et nad wiimase minutini tema seltsis tahtsiwad olla. „Miks peame endid nii wara lahutama!" hüüdis Bernardo. „Pool tundi on weel aega ja nii kaua tahame weel üheskoos olla. Ma saadan Sind laewa peale." „Mina ka," ütles Osten. „See oleks meist rumalus, kui meie teda laewa peale ei saadaks." „Meie läheme temaga kõik ligi," ütles ohwitser; tema nõuu wõeti tormilikult wastu. Paul pani esiotsa naerdes wastu, pärast tõsisemalt ja paluS neid wiimaks, mitte ligi tulla. Mõned paniwad seda juba Paulist wäga pahaks; seal ütles Bernardo: „Laske teda minna! Teie näete jo, et ta täie purjudega tulemase õnne sülle purjutab. Meie oleme selle koosoleku juures laewa peal temale tüliks ees; sest keegi ei wõi meid uskuma sundida, et see reis üks paljas juhtumine on." Pauli otsaesine läks kortsu; terawa ja kindla healega  wastas ta: „Ma ei saa mitte aru, kuis Sa mu sõnade juures kaksipidi mõtelda wõid. Kõigist sest, mis Sa minu kohta rääkisid, ei ole mitte üks sõna tõsi ja ma palun Sind wäga, et Sa mind ja proua Hertenstein'i  rahule jätad." „Ma panen oma kõigesügawamat auupakkumist teie mõlemate jalgade ette maha," pilkas Bernardo edasi. „Sina näitad wäga järsk olewat. Aga see kuuwalgeromaan  laewa peal on tõeste kahetsemise wäärt. Ma soowin Sulle selle tarwis õnne." Paha meelega pööris Paul temale selga ja pakkus töistele Jumalaga jätmiseks kätt. Ehk Paul küll rutata püüdis, ei lasknud sõbrad teda enne minna, enne kui juba laewa peal äraminekule esimest korda kella löödi. Siis kiskus ta ennast neist lahti, kargaS paati, kust ta weel kord maüajääjate poole waatis ja neid Jumalaga  jättis. Ilma tahtmata hingas ta nüüd rahulisemalt, kui paat teda mere lainetel edasi wiis ja kuu walguS teda wasta wõttis. Oma sõbrade saadetusel ei oleks ta ühegi tingimise all laewa peale astunud. Kuni siiamaani oli ta neist inimestest rõõmu tunnud, kes talle täna esimest korda koormaks oliwad. Ta teadis missugune wägi teda sinna tõmmas ja sellepärast ei tohtinud, ei tahtnud ta oma sõbrade saadetusel laewa peal ilmuda. Juba mõne minuti järele jõuudis paat laewa juurde ja noormees astus ruttu ja kergelt mööda treppi üles, kuna wana teenija pikalt järele ronis. Suurem jagu reisijaid oliwad juba laewa peal, aga keegi ei tahtnud palawaid ja pimedaid kajutist üleS otsida; ilus kuuwalge hoidis kõiki laewa lae peal. Ilma wäsimata waatasiwad Pauli silmad reisijate peale, ta näis midagi otsiwat, aga ilma asjata. Ta ruttas mööda treppi alla salongi, aga ka siin ei olnud seda inimest näha, keda ta otsis. Proua von Hertenstein oli wist juba magama läinud, ja wõis ehk alles hommikul nähtawale tulla. „S a k a l a" 24. tBBS.