Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Pödder. XIX. WäfimuseS langes tema ta peale maha, wõttiS kaelarätiku  taelast ja stduS tema pakitama otsaesise ümber. WästmuS rShkuS tema pea rinna peale. Km ka tema tahtmine nõrkemata oli, aga ärakurnatud jõuud nõudis tungiwalt kosutust. Ta weresooned tuksusiwad kangeSte meelekohtadel, käte peal, kõigest sellest waewast oli ta ihu nii kuumaks läinud, et ta nagu palawikuS oli, kuristikust tõusew läpaStaw õhk tegi tema pea uimaseks. Nagu unes istuS tema paigal. Ta ei teadnud enam, miS temaga juhtunud oli; tema mälestuse jõuud uinuS. Aga just selles unes oli temal korraga, nagu kuuleks ta tumedaid heali ja taktis käiwat kõbinat. Ta kuulis ja ei saanud siiski millestki aru; tema waim oli oma meelestuse jõuu kautanud. Tema pea langes madalamasse,  tema meeled ähwardasiwad ülestõuswatest aurudest lämmatatud saada. Siis oli tema pilul seiswate silmade ees, nagu saaks tema selja tagune walgustatud, nagu paistaks tule heli tema ette kuristikusse. Tema wäsinud silmalauged kerkisiwad ja wajufiwad wäfimuse pärast jälle kinni... Weel ükskord ja waljumalt,  ligimalt kostis läbi une seesamane kõla tema kõrwu, needsamad healed. Tema kuulaS uimaselt, ta püidis oma segaseid mõtteid selitada. Ta waatas weel ükskord enese ette... ja seal seletas tema film eesolewaid kalju astmeid; tema nägi läikiwat muda kuristiku PõhjaS, nägi padakonnasid  oma jalgade ees roomawat... „Jowan! Jowan!" kiljatas tema, kui unistaja. KaS see oli mõni wiiraStus, silmade moonutus, tema ei jaksanud sest enam aru saada. Waewaliselt ajas ta ennast jalule, tuikudeS tuetaS ta ennast koopa suu äärde, mida tema nüid selgemine arwaS ära tundwat. Ja ka see oli ehk üksnes wiirastus 1... Tema rõhkuS mõlemad käed waljuste pekswate meelekohtade peale; tema wahtiS suurte silmadega... seal oli jällegi tule kuma, mis tagalt koopa sügawusest paistis... Ta kuulas... Ja heali, mis tema hüidmise peale waikinud oliwad, neid kuulis tema jälle tasa sofistawad ja koopa seinad kajasiwad neist. - „Jowan! Jowan!" hüidis tema, nii waljuste, kui kops aga wõttis ja tuigerdas tuleheli poole, künni tema koopa otsaS ühe külma, kareda seina juurde jõuudiS, millest tule walgus oli wälja paistnud. Kõik oli waikne. Tuli kaduS ära. Ja siiski oli Wiktoril, nagu kuuleks tema midagi. Tema oli ühte raudset, paksu roostega kaetud ust näinud. Selle koopa külmus, mille sisse läpastaw õhk wäljast mitte nii wägewaste ei saanud tungida ehk sellest jääkülmusest  puhastatud sai, selgitas Wiktori meeli, äratas tema waimu uuele elule. Tema hakkas juba wähekesi aru saama, temale tuss see maa alune käik meelde, kellesse Jowan teda wiinud oli. Seal ülewal oli klooster, siin a 11... Mõlemate rusikatega raud-ukse wasta põrutades, hüidis ta uueste Jowani nime. lahti! Mina olen siin! Wiktor Bersek! Tehke lahti oma lapse pärast!" hüidis tema Ungria keeli. Tasakeste ligenewad sammud, lont, lont mööda põrandat,  kopstwad temale wasta, siis jäi kõik jälle nii waitseks, nagu surnu hauaS. 18. Andke hobust! „Wiktor Bersek!... Tehke lahti oma lapse pärast!" Nõnda kuulis Jowan, ehmatusest kui tardunud, ennast kaljuseina najale tuetades, väljast seda hüidmist tungiwat,  nii koledaSte, tondilikult, et võlvistik temast ähkis. Martelli wahtiS Jowani otsa klaasttanud filmadega...  Wiktor Bersek! Tema nõuudiS stSselaskmist selle lapse pärast! „Tee lahti!" sofistas tema Jovanile. „Ara ole nii uimane! Sinu lapse pärast tullakse. Sa kuuled ju seda, õnnetu!" Kahvatanud kui surnu, seifis Jowan lõdisewate liikmetega ikka weel paigal. Tema tahtis küll ust lahti teha, aga värisemise pärast ei saanud tema sellega toime. Mis näita minule, kuidas seda teha tuleb!" Martelli, keS rahulikum ja julgem oli, kui Jowan, pani temale raSkeSte oma käe õla peale. Ta wõttiS laterna, sammus Jowani eel ja see aStuS tema järele, pani käe kahe riiwi peale, mis aga nii roostetanud oliwad,  et tema oma nõrgestuseS neid mitte eest ära tõmmata ei jõudnud. Martelli haaraS tugewa käega neist kinni. Kärinal taga.;efiwad riimid, uks sai fisse poole lahti lükatud ja mölemite ees seifis üks merine nägu, mille eest nemad tarretama ehmatusega tagast põrkafiwad. „Jowan, Teie laps!" kuulis Jowan ühte temale häSü tuttawat, aga wäfinud healt hüidwat. „Papp, Teie sõber Petrowitsh, nagu Teie teda kutsute, tema kargaS meile just kõige kitsamal ja kardetawamal kohal wastu. Minu hobune ajas ennast tagumiste jalgade peale püsti, kukutas ennast alla hauda ja fiin ma 01en... nagu ise näete... Jumala ime on see weel, et mina mitte lömaks ei saanud, ja selle kelmi süid ei ole see tõeste mitte, kui mina weel elus olen!" Wiktor langes kaljuseina najale, tema jõuud lõppis ära. „ Andke minule wett!" sosistas tema kuiwasse kurgusse kinni jäewa healega. Ja fiiS enese keha kobideS: „Mina olen weel kaunis terweks jäenud, minu kondid on terwed, aga minu otsaesine, minu käed pslewad tulises walus.. „Minu laps!... Kus on minu laps!" Jowani hiiglase keha langes paludes ülestõstetud kätega tema ette põlwili maha. «Ma ütlesin juba: noor papp on teda wist wägisi enesega kaasa wedanud. Muidu ei wsi Marinkale midagi juhtunud 011 a... Wett! Andke minule wett!" halatses tema uueste. Tema surus oma nägu kaljuseina wasta, et teda selle märjusega jahutada, mis kiwisid mööda maha nõrrendas;  tema wajutas oma merised käed kiwi külge, et sell kombel nende palamust jahutada. „Ta on peastetud!" hüidis lowan rinna Põhjast, maewalikult püsti tõustes. Minu laps on peastetud!" „Jah, nõnda ma arwan! Taewas oli Marinkale selle mõtte päha saatnud, natukene aega enne seda sadulast  maha tulla," jutustas Wiktor elawamalt edafi, sest jahutus karastas teda imelikul kombel. „Teda just püidis see kurjategija ja ta on nüid tema küifis. Aga küll ma tema kätte saan... Wiige mind ülesse! Andke mulle üks hobune, mina pian tema järele kihutama!... ÜkSneS mett andke enne minule, mett, et ma seda psletust wõin kustutada, mis mind seest- ja wäljastpoolt sööb!. .. Ma tahan ka oma pea pandiks panna, et see kurjategija just seesamune on, kes Teid, lowan, salakuulaja armumise  alla on saatnud, et nõnda Teie last oma kätte saada ja iseennast sest süist puhtaks pesta!... Wett, Mett! Mina lõpen ära!... Mina pian neid taga ajama, jala pealt! Andke hobust!... lowan, ärge seiske ommeti mitte toimetamalt, kui Teie last maja on selle koera küifist peasta !... Tema tõufis fiiS seal ülemal otse kui põrgust ilmunud tont minu ees püsti, et mind haua põhja kukutada, aga ma pian üks lontrus olema, kui ma teda mitte finna tagasi ei saada!" Wagasemaks oli lowan küll saanud, aga päris rahulik ei olnud tema ammugi weel mitte, kui Wiktor teda enesega edasi tõmbas. Pead kõngutades aStus Martelli  nende järele, kellel raske oli kõigest sellest aru saada. Jowani sulased seifiwad ülemal käigus, nemad, keS muidu ialgi elumajasse ei tohtinud astuda. Tema nägi aga ainult Martelli saptieh'sid, kes sõnalausumata koos istusiwad. Temal oli, nagu hüiaks temale Marko waim : „Ast on mööda! Mina olen sinu ja enese eest kätte maksnud!" Tema ei julgenud küsida ega wälja astuda. Tema teadis: kui Marko oma ettewõtmise täide oli saatnud, siis oli tema surnukeha wäljas maas kui koera raibe, sest keegi ei oleks Mustlase wasta inimlikku kohust täitnud. Martelli puhus temale salaja mõned sõnad kõrwu ja tõmbas teda enese järele edasi. Jowan lõi südame kõwemaks. Ta astuS Wiktori järele trepist ülesse; ta kutsus wana ümardaja sisse, tõi ise kruusiga wett; ta pesi tänulikult Wiktori haawa puhtaks ja tõi temale töised riided, sest et noore mehe riided kalju serwadest ja kibuwitsadest puruks oliwad rebitud, ja Martelli waatas meeleheaga noore mehe tegewust, kellele ta äritatud waim waewalt aega jättis, ise enese peale mõtelda, kui tema haawu oli jahutanud, rätiku jõledaste lõhki kistud otsaesise ümber sidunud ja nüid küll werewermel  olewa näuga, aga siiski tegewushimulikult Bulgaria  kamsonis nende eeS seisis. „Hobust andke, Jowani isand!" hüidis Wiktor tungiwalt.  „Mina nägin töiselt poolt, kalju harjalt, seda musta usalduse meest mitugi korda seal ülewal kloostrist sisse ja wälja käima. Sealt samast käib, kui mina mitte ei eksi, õõnes teerada alla orgu ja kaunis järsku ülesse mäe kitfikrr tee peale wälja) sealt on tema otsekohe meile ette tõttanud! Temal ei ole häid mõtteid Marinka waSta, uskuge mind; aga kui temal ka kaarna tiiwad olekfiwad oma musta ihu külles, mina tahan selle tüdruku tema käest kiskuda, ja Jumal olgu temale armulik, kui ma tema kätte saan! .. . Hobust, Jowani - isand! Teil on neid küllalt tallis! Andke käsku, ruttu! Aga mis minul Teid waja on!" ütles ta äkitselt akna juurde rutates, seda lahti lükates ja wälja waadates. „ Kelle omad need loomad on?" küsis tema ennast tualiSte poole tagasi pöördes. „Minu saptieh'de omad, keS ikka alles minu käsu peale ootawad," waStaS Martelli, kes heaks kiitmisega noore mehe tegewust oli tähele pannud. „SiiS andke käsku, et üks neist minu jaukS antakse! Tulgu üks neist meestest seal alt minuga kaasa, kui tema seda teed minust puremine piaks tundma! Hobused on sadulas ja mardustes) aega ei wõi wiita..." Martelli nikutas sõnalausumata peaga. Ta sammus noore mehe eel ukse peale. Wiktor suruS karwase Bulgaria  mütfi päha ja ruttas tema järele. All õues tampifiwad hobused muru peal. Wiktor nägi, et Martelli jäledusega ühe asja eest kõrwale pöõriS, mis mõne sammu kaugusel läwe ees maas oli. „Marko ... Ja surnud! ..." Tema seifis tarretawas  ehmatuses Mustlase kahwatanud, miltu kiStud näu ees, mis kõigile jäleduseks oma mere seeS SueS wedeles. Eeskoja lamp paistis tema palge peale. „Marko! Õnnetu, waene sõber!" Ta tahtis end tema üle kummardada. Martelli aga pani temale raske rõhuga oma käe õla peale. „Jätke teda!" maenitses tema Wiktorit PrantsuS keeli. „Ükski neist Türklastest ei saaks Teie ettewõtmisega ühes uõuus olema, kui Teie Mustlase surnukeha külge puutuksite! Tema on oma lapse eest, nagu ma kuulen, mudirile kätte tasunud..." „Ob, ma saan aru!" Wiktor pööris ennast südame walu pärast kõrwale. Martelli oli saptieh'de juurde astunud. KuuS meest nende seast tõusiwad warsti püsti ja läkfiwad oma hobuste juurde, et neid Wiktori ette tuua. „Monastiiri!" hüidis tema kõrgesse sadulasse karates.  „Keegi teie hulgast olgu meile juhiks, kui ta seda teed tunneb." Üks päratu sume mokahabemega saptieh astus ligemale.  Tema küsis Martellilt midagi, ja see nikutas peaga. Wahe ajal oli ka lowan ühe hobuse selga karganud. „Teie ei pia mitte üksi minema! mina ise tahan oma last otsida!" hüidis tema tugewa, osama käega Mardustest kinni mõttes. „Hea küll, siis tulge!" Saptieh'de eel kihutades, ajaS Wiktor tuhat nelja minema, tema järele lowan ühtlasi töistega. Martelli waataS neile pead kõngutadeS tagast järele. Tema arust oli, nagu oleks nüid üks manne waese Jowani  maja peale langenud. 19. Kloostris. Oma saatusega leppides, astus Marinka oma juhi järele. Mõni filmapisar jooksis wahest küll, nagu säraw helm tema palge üle, Wiktori mälestuseks pühitsetud, kelle lahke ja waba olek tüdruku südame nii ruttu oli omale wõitnud; raske õhkamine tõuusis tema südamest, kui tema oma isa ja enese põgenemise peale mõtles, sest see klooster seal ülewal, wõis neile kumbalegi ainult mööda minnes warju paigaks olla. Wiktor ise oli temale ju ütlenud, et sinna sisse soldatid saawad pandud. Põgenedes,  wara poolest waeseks jäenud ja maailma wälja lükatud, kiusatud pasha wihkamisest ja ahnusest see oli nüid tema isa wilets elu, kes oma elurammu selle waranduse eest oli ohwcrdanud, mis nüid wägewa mehe käsi temalt ühe silma pilguga mõis riisuda. Tarretaw ehmatus langes tema peale ja halwas tema jalgu, kui ta omale meelde tuletas, kuidas Wiktor hirmsasse  hauda oli langenud. Ta pidi seisma jäema ja ennast kaljurüngaste najale toetama, mis mõlemilt poolt järsku alla minema õõnsat teerada piirasiwad, kuhu Petrowitsh,  tema käest kinni haarates, teda praegu alla tõmbaS. „Teie olete ilma armuta, Petrowitsh!" hüidiS neiu, kui see temale kenaSte seatud sõnadega, kellel tõesarnaus mitte ei puudunud, ühte puhku jälle kinnitas, et see ainult Jumala tahtmine, Jumala nuhtlus olewat olnud, mis wõeramehe nõuu tühjaks teinud. Tema, Petrowitsh, ise olla pärast nende põgenemist Jowani majasse tulnud, olla ehmatusega tema suust sellest kuulnud, kui parajaSte mudiri kamassid sinna olla tunginud. Jowan saanud ennast ainult waewaga peasta, tema aga, Petrowitsh, olla kaela murdwate teede peal edasi ruttanud Marinkat tagasi tooma, teda isa kaissu juhatama, keS oma kerget meelt olla kahetsenud. Ilma et ta mingi kardetust oleks aimanud, olla tema neiu eksitaja ette astunud, selle enese süid olla, et tema niisuguse kardetawa tee peale julgenud hobustega minna. Marinka uskuS teda ainult tõrkudes, aga ta uSkuS wiimaks siiski. Petrowitsh ei rääkinud pikemalt noore wõera wasta, ühegi waenuliku sõnaga ei püidnud ta enam oma waStalise auu neiu filmis alandada, ja see lepitaS teda waimuliku mehega. Ta kaebas ainult selle üle, et papp wiimasel ajal ennast jälle suutumaks joomisele  ära olewat annud, et üksi tema Slade peale jäenud  kõik hoolekandmine koguduse tarwituste eest, ja see 2K. Sakala. 1885