Ta wõttis paberi taskust wälja ja andis selle pärisherra kätte; Raimundi käsi wärises, kui ta paberi wastu wõttis, aga ta pale ei muutnud ennast mitte. „Siis tehku nad, mis nad tahawad," ütles ta. „Kuidas on selle abirahaga lugu, mida ma surnud koolmeistri lese jauks andsin? On see wälja maksetud?" „Weel mitte, armuline herra," wastas ta. „Ma tahtsin enne Teie arwamift kuulda, sest selle sugukonnal ei näita abi enam tarwis olewat." „Teie ütlesite mulle ise seda, et lesk oma lastega kõige suurema häda sees on." „Nõnda oli lugu, aga nüüd lubab preester Vilmut  tema eest muretseda, et —" „Minu abi enam tarwis ei pea olema!" ütles Raimund sinna wahele. „Seda oleksin ma teadma pidanud! Ja lesk ei taha minu abi mitte wastu wõtta?" Feldberg kehitas õlasid. „Siis saatke see raha Buchdorfi waeste kätte; et see mõisa minu wennapoja pärandus on, siis wõetakse  seda wist seal wastu. Kui see mitte ei peaks sündima, siis andge mulle teadust!" Ta andis käega walitsejale märku, et ta wälja läheks, aga Feldberg jäi seisma ja ütles: „Mull on weel midagi teatada, armuline herra. Ma kardan, et see Teid pahandab, aga teada saama peate Teie see suur seedri puu parkis on täna hommiku maha murtud." Raimund kargas istmelt üles ning pimedalt ja uuriwalt waatas ta rääkija otsa. «Kuidas wõis see sündida? Täna öösine tuul ei olnud sugugi kange ja seeder on juba rohkem, kui wiiskümmend aastat tormide wastu pannud. Seal juures on keegi süüdlane." «Tüwi on öösel pooleni läbi saetud ja esimese tuuleõhuga langes ta maha!" Raimundi silmis wälkus wiha tuli, aga ta ei rääkinud midagi. „See on üks häbemata kelmistükk!" ütles Paul. «See seeder, mis terwes ümbruses kõige kuulsam ja Werdeufels'i aiade kroon oli, ja mis wiiskümmend aastat haljendanud on, see on langenud! Naimund, seda ei tohi Sa mitte karistamata jätta. See puu oli Sinule armas ja kallis!" «Sellepärast pidi ta langema!" ütles Raimund kurwalt. «Nad on teada saanud, et ta mulle kallis oli. Aga lase Fe!dberg'i edasi kõneleda." «Selle tembu juures on mitmed süüdlased," ütles walitseja. «Meie oleme ka juba jälgile saanud. Kui Teie käsite, armuline herra, siis tahame meie järelekuulama  bakata —" „Ei mitte," ütles Raimund wahele. „Ma ei taha midagi teada saada, mis mind sunniks, neid karistama. Jätke järelekuulamist." „Ma ei mõista Sinu pitkameelt," hüüdis Paul rahutumalt. Walitseja näis Palju kergemalt hingawat. Päris herra käsk nähti temal meele järele olewat) ta kummardas  ja läks. « Pärisherra oli akna alla astunud ja surus oma pead wastu akna klaasi. Mõne silmapilgu järele ütles Paul: „ Raimund läheme Felseneck'i tagasi!" Pärisherra pööris ümber. „Ei mitte! Mispärast?" „Et Sa oma wiimast jõuudu papi kurjuse wastu wõideldes ära raiskad. Ta ei pea seda sugugi salajas,  et ta rahwast Sinu wastu mässama kihutab. Sinu head teud lükatakse pilkamise ja wihaga tagasi, Sinu häid ettewõtmist ei lasta mitte ära täita ja kui keegi kogemata teada saab, mis Sinule armas on, siis saab see ilma armuta ära hukatud. Sa oled jõuuetu ja warjuta nende inimeste wastu, kes selja tagant Sinu kallake tungiwad. Ma oleksin ammugi siit ära läinud ja Sina, kes Sa aastate kaupa inimestest lahus elasid,  tahad nüüd nende kiusamistele wastu panna." „Et ma oma sõna selle peale annud olen, wastu panna. Ma teadsin juba ette ära, mis see tähendab Gregor Vilmuti wastu wõitluse-wäljale astuda!" „Oleks see papp ükskord minu käes!" hüüdis Paul wihaga. „Ma tahaksin temalt küsida, kuis meie ilus seedri puu langes." > Raimund raputas pead. „Ei mitte, Paul, see on ilma tema teadmata sündinud. Vilmut ei ole mitte üks salalik waenlane." „Selle juures kahklen ma! Ei ole see ka mitte salalik temast, et ta neid tühje juttusi, mis Sinust räägitakse tõeks kiidab? Rahwas usub teda ja üks sõna tema suust wõib seda häbemata ebausku ära kautada, mis Sinu külges on, aga ta ei tee seda mitte, waid laseb kõik sündida." Nooremehe palet kattis kuumaw wiha. Külmus ja wõerus, mis neid enne lahutas, oli juba ammugi kadunud, ta hoidis wahwaste Raimundi poole ja tah- tis wõitluses ikka tema kõrwal olla. Ka Werdenfels tundis seda, kui suureks tueks Paul temale oli, keda ta esiotsa argpüksiks ja tühjaks - paljaks oli pidanud. Seda oli tema armastus Anna von Hertenstein'i wastu teinud. „Ära lase ennast ühegi ettewaatamatausele kihutada,"  noomis pärisherra. „Siin ei mõi meie mitte wõidelda, maid kannatada ja see on sinusugust tulipea kohta raske. Ma palusin Sind juba mitu korda, Buchdorfi minna; siia ei mõi sa mitte kauemaks jäeda." „Ja Sa tead, et ma Sind nüüd mitte üksi ei jäta," wastas Paul. „Sa ei taha mind ommeti ära saata?" „Ei mitte," wastas Raimund wästnult naeratades.  „Kui Sa tahad, siis jäe siia, aga parem oleks, kui Sina Buchdorfis oleksid." Paul ei näkanud wiimaseid sõnu mitte kuulnud olewat. „Sa tahad täna mälja sõita?" kuus ta. Ma kuulsin, et Sa Emirsi käskstd sadulasse panna. Tohin ma Sinuga ligi tulla?" Mikspäraft seda? Sinu kartus on asjata. Minu külge ei julge nad oma kätt ometi mitte panna." „Kes seda teab! Need inimesed mõimad kõik teha. Lase mind Sinuga ligi sõita, ma saan seatud tunnil walmis olema." Werdenfels ei ütelnud selle wastu midagi ja Paul läks tuast mälja. Raimund oli üksi, ja nüüd, kus tal ühelegi nägijat ei olnud, kadus ta külmus ja ükspuhas-ol.ek,  mida ta niikaua kandnud. Kuna ta suurte sammudega tuas edasi ja tagasi käis, ei rääkinud ta miite ühte sõna; ag» ta kokkupigistud hnuled ja lühike ja raske hingamine tunnistasimad, mis ta kannatas. Gregor Vilmut oli oma sõna pidanud ja „uhke" mehe wastu mõitluft alganud, kes tema wastu julges mälja astuda. Paulil oli õigus, et Raimund koguni nõuuta ja kaitsmiseta oli, sest waenlased tungistmad warjupaigaft tema kallale. Keegi ei julgenud awalikult  tema wastu Mälja astuda, aga terme Werdenfels oli tema waenlast täis. Papi wägewus näitas ennast siin hirmsal wiisil, ta oli pärisherrat mände alla pannud  ja tema sõna maksis koguduses niisama palju kui Jumala sõna. Wana ennine miha-tuli, mis aeg ajalt kustumas oli, nüüd meel hirmsamalt üles ja kandis oma hirmust wilja. Raimund oli oma isa pildi ees seisma jäenud jg tema silmad läkstwad selle peale waadates ikka tumedamaks.  Sõna „isa" ei äratanud tema südames ühtegi  armast tundmust, mis muidu selle nimega ühendatud  on; temal tuli ta üksik noorus walju karistust ja rõõmuta eluga jälle meelde. Siis tuli see aeg, kus ta isamajast ära põgenes, kui miimiks üks hirmus wanne selle läme peal. Ja siis tuli see hirmus lõpetus,  kus kaua tuha all hõõganud kibedus põlema läks, kus Raimund oma armastust tunnistas ja oma isa wastu seda kaitses,» kes omas mõisniku uhkuses seda walimist wastu ei wõtnud. Järgus oli see: Raimund läks isakojast wälja ilma pärimist õiguseta, et hiljem Werdenfels'i omanikuna jälle tagasi tulla; aga see walitsus ei olnud temale ühtegi õnne toonud! (Järg jäeb tulema.) Laste-Karistus. üks õpetlik kõne koolttlMritele ja laste wanematele, pidanud Wändras, Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsis 19. Wecbruuril 1878 A. kooliõpetaja WändraS. fp Tartus, trükitud S.Makenburg'i kuluga 1879. Kes jõuab kõige nende „ilusate", „haledate", „liigutawate", „üpris ilusate ja haledate" j. u. e. juttude üle kirjutada, mis nüüd igapäew ilmuwad. Wähem tuleb aga õpetlikku raamatuid wälja. Iseäranis  põud on meil lastekaswatuse raamatutest. Sellel põllul on alles wähe tööd tehtud. Et raamatud, mis lastekaswatamises puntuwad, tähtsad on, peawad nad ka hoolega kirjutatud ja hoolega läbikatsutud saama. Eesseisaw „Laste - Karistus" on seiemaale wähe läbirääkimist  leidnud, sellepärast wõtsin nõuuks paar sõna tema kohta ütelda. Kuda wäljaandja eeskõnes tunnistab, on ta oma kirjakese kokkuseadimise juures kuulsa wäljamaa meeste tööst tarwitanud, sellepärast on õpetused karistuse kohta, mida ta neist wõtnud, üsna õiged. Kus aga herra Lüdimois oma mõtetega turule tuleb, seal on ta eitamiste  märgist mööda lasknud. Oma mõteteks ja hoobilt ka eksimõteteks peame kõik seda nimetama, kus Lüdimois wöeriti karistaminst räägib ja selle tarwis meie kodusest elust näitusi toob. See on juba wana kulunud wiis, et kui keegi midagi õpetada tahab, tema siis mana asja puhas eest ära tõrwab. Ta jõuuab wiimaks selle otsusele, et kõik, mis seiemaale tähendatud asjas tehtud, sula sant on ja paneb nüüd oma juba enne - liidetud õpetuse asemele.  Seda teed on ka herra L. sammunud ja näitusi  ette toonud, mis meie rahma kohta teutamad on. Kas peaksiwad meie emad nii toored olema, et „meikse eksituse" eest kohe „malk, teimas eht kaigas lapse seljal  tantsimas" on? Kui lapsed mängides samist kaust katki teemad ja ise seal juures kahetsedes nutamad, siis ei leia Lüdimoisa herra kuskilt „koledamat näitusi," kui see ema, kes nüüd tuppa astub ja keda mäljaandja „möirata" laseb: „Teie kärnatsed, ma tahan teile hundikuigaft maitsta anda." „Nüüd hakkab ta lapsi kui loomi peksma. Rusika hoobid simmid pähä, selga, suhu, mõnel jookseb juba suust ja ninast meri." Walla koolidesse saada lapsed toodud, kes järgmisel  wiisil kasmatatud olla: „Üks sai armastuses ja ellituses emarinnal üleskasmatalud; töine ei kuulnud ega näinud muud midagi, kui kaklemist, kiskumist, taplemist, sõimamist, mandumist, ropu sõnade rääkimist, teutamist, mõnitamist, tülitsemist ja riidlemist isa ja ema mahel, nõuda et ne-nad oma last kaklemisest katsimad, taplemisest toitsimad ja jagelemisest jootsimad." Mõned ellitasimad omad lapsed linnupoegadeks, töised tapsimad nad ma ese omaks. Missugune isa oma 15-ne aastase tütre kiigelt „Mandudes karmupidi koju miib, seal ohjad jalgu köidab, siis armetuma lapse parre külgi poob ja seal õnnetumat nahk piitsaga seni lõhub, künni naabrid appi jõuudwad," seda ei tea mist keegi peale mäljaandja. Üsna õigusega ütleb mäljaandja selle näituse lõpul: „Ükski põrguline ei mõi hirmsamad enam mälja mõtelda." Mikspäraft mäljaandja siin pörgulistega Mõstu ajab ja seesugust lugust mälja arwab mõi jutustab, mis niisama kui sugugi wõimalikud pole, seda ta ei ütle. Wigasi ei pea iiustatama, maid neid üles otsitama, aga niisugust tükka nii pstkalt ja laialt ja nii sündmata sõnadega arutama see läbäb nüüdse põlwe rahma närwidele liiaks. Kui kõneleja omad kuuljad nii toored armab olemat, sus wõib ta küll järgmise kõnemoogudega oma raamatut algada: „Ma olen tähele pannud, et need pisikesed palju ülekohut peamad kannatama ... mu süda ei luba seda magusi pealt waadata ... mina pean oma sõbrakeste eest lahingusse astuma... hoolimata sellest, kas ma suren, Mai wõidan." No, noh! Kas herra Lüdimois esimene on, kes lastekaswatamise puudusi on leidnud ja üsna uut rada hakkab rajama; ja ega meie haritud  aastasajal enam niisuguste tutma mõtete eeft tuld ega mõeka kohe tarmis karta pole, Lüdimoisa herra. Seda oleksite ometi teadma pidanud. See on raamatukese suurem miga. Õpetused, mis õigest karistusest ja tema tarwitusest antakse, on üsna tululikud ja õiged, ehk mõne koha üle siiski Maielda mõiks. Näituseks: „Ara tee omale karistuse ajal iialgi haleduse ehk kurmastuse nägu. Sellega teed sa enda naeruliseks laSte ees." Ka trahm.de järg ei ole õige. Nii on kirjalik laitus tunnistuse  peal 3-mas, aga sunsõnaga maanstjus koolstuas isepäi kas, ilma et töised kuulemad, juba 6 es laitus. Kuda öeldud, armastab mäljaandja palju ülerinna sõnu ütelda, mille tähendus tal mist eneselgi segaseks lähäb, näit.: „Ülekohus on tõrwasuits, mis põrgust tõusnud, kus sarmilised teda madude ja ülekohtuste inimeste luudest  walmistawad." Töine naitus: „See mõte „laSlekaristus"  on suur ja lai; tema sügamus osalt ära uurimata (!) ja tema ülesehitus (?) raske; sest üks nimetab seda juba raskeks karistuseks, kus töine oma teaduse järele selle töö hakatuse arwab olewat." See on õige, et see mõte kaunis laialine on, aga Lüdimoisa herra põhjus, miksp ärast ta seesugune on, on õieti madal, sest tema paneb rõhu üksnes „karistuse hinna" peale. Keel ja kirjamiis on üsna head, muidu weiijed eksitused tulewad ette, näituseks: invinitivuse t asemel on wahest d; laseb lapsel oodata, kus peaks seiöma: laseb last oodata. „Nüsugused klapsud ei Mõi ometegi  meel peksmiseks nimetada; peaks olema: Niisngusid  klapsust zc. Kuda üeldud raamat on tähtjas ja osalt ka üsna heaste kirjutatud, kui nimetud mead tema lugemist mitte „manainimeste - karistuseks" ei püüaksiwad teha. x. Wastutaja' J. Kõrw