mendile wõidurikkalt waStu. Suure mürinaga ja praginaga wirutaS wesi puid ja kiwa waStu walli, aga need seifiwad liikumata paigal. KülarahwaS hakkas neid alleS nüüd ehitama.  Puid raiuti maha, kiwa weeretadi juurde ja lühikese ajaga oli kaitsewaü kõige kardetawama koha peale ehitatud, aga aSjata. Kui kiskja elajas neelas wesi kõik ära, ehk wiis enesega ära ja kohises weel hirmsamine. Rohkem, kui kakstõistkümmend tundi oliwad nad juba asjata tööd teinud, nüüd aga kadus nende lootus, julgus ja jõuud ja kaswawa weckoguga tuli hukatus ikka ligemale. Üks inimene ei tahtnud lootust weel mitte ära heita, ja see oli papp Vilmut. Ta oli esimene platsis, kui hädaoht ähwardaS  ja ei taganenud mitte. Ta ei tunnud wäsimust, kui ta jõuuetumaid uueste tööle sundis, kui ta tugewatele troosti jagas ja isi igal pool kätt külge pani. Rahwas kuulis tema sõna, aga mitte enam selle auüpakkumisega,  kui enne. Nad ei teadnud, mis nad omast preestrist pidiwad arwama. Ta oli neile ütelnud, õnnetus ei tule mitte, kui nad Jumala peale loodawad, aga nüüd oli ta ommeti tulnud! Felsenecki herral oli õigus, kui ta neid kaitSta tahtis ja Vilmut, kes seda ei lasknud sündida, oli nende õnnetuse juures üksi iüüdlane. Vilmut tundis seda ka ise, ehk temale küll ühegi sõnaga seda ette ei wisatud. Ta tundis seda meeste wihasest waitolemisest, ta kuulis seda naiste ja laste hädakisas. Ta süda tunnistas,  et tema selle hukatuse tooja oli. ~Kus inimeste käed elementide wastu wõidelda  wõiwad, siis on see Jumala wiha äritamine,  kui neid käsi keeltakse, ennast kaitsta, ja seda oled Sina teinud!" Nõnda kõlasiwad need sõnad ikka ja ikka tema hingeS. Ta oli nagu enne, kindel ja tugcw, aga kahwatus palgedel awaldas tema seestpidist wõitlust. Tuult oli ta külwanud ja nüüd lõikas ta tormi, ja sajad inimesed, kelle headust ja wiletsust  ta enese peale oli wõtnud, need pärisiwad nüüd temalt peastmist. PreeSter ei julgenud  neid oma ameti kohuse järele mitte taewa abi ja kaitsmise peale juhatada, sest ta ei lootnud isegi enam selle abi peale ta tundis Jumala kohut ligidal olewat. „Ei see ei lähe!" ütles Rainer tööd seisma jättes. „Meie ei jõuua siin midagi teha. Katsume  ommeti elajaid ja muid asju peasta, nii kaua, kui majad weel ülewal seisawad. Tulge!" Ta wiskaS labida käest ära, millega ta siiamaani tööd teinud oli ja tahtis minna, aga seal astuS Vilmut temale wastu. „Jäege!" hüüdis ta pool käskiwalt, pool paludes. „Meie ei tohi mitte taganeda, meie ei tohi küla wee ohwriks jätta! Ärge kautage julgust mitte!" Rainer naeris kibedalt. „Siis peaks küll üks ime sündima, kui küla weel peastetud saab. Ja kui meie seda hakkame ootama, siis läheme meelega hukatusse. Seal langeb praegu wall, unda meie nii suure waewaga üles ehitasime, midagi ei pea enam waStu!" Temal oli õigus, praegu wõttis wihane wee woog üht jagu walli ligi ja mis järele jäi, langeS wee põhja. Vilmut wõttis lablda kätte ja hakkas töösse. „Tehke see auk kinni!" hüüdis ta, kui meeletu. pärast, hakkage töösse! Kui wee kätte wõimus jäeb, on meie küla kadunud!" „Noh, kõrgestauustatud, Teie ei kauta ju seal juures midagi!" ütles Rainer ettewiskawalt.  „Teie kirikumõisa saab riigiwalitsuseft, ehk Felsenecki omanikust ülesehitatud, sest Wer denfels'is peab ikka üks preester olema. Aga meie majasid ei saa ta mitte üles ehitama, seda peame meie ise tegema. Oleksime meie sellkorral tema kingitust wastu wõtnud, siis ei oleks meil praegu ühtegi hädaohtu karta, aga meie usaldasime Teid ja nüüd langeme meie õnnetusse!" See ettewiskamine oli esimene, mida Vilmut kuulis ja selle järele oli kacbdust, ettewiskamist ja ähwardamist kuulda; õnnetus kaukas sõnakuulmist ja auupakkumift. Nad pärisiwad eneste preestrilt esimest korda aru, feda nad pimedast peast oliwad usaldanud. Vilmut katsus weel wiimast korda rahwast tagasi pidada, aga kõik oli asjata. Tema sõnad, mida külarahwas muidu ristis kätega kuulatasiwad, ei maksnud enam midagi; nad wiskasiwad tööriistad käest ära ja läksiwad Rainer'i järele küla poole, et weel nii palju peasta, kui wõimalik oli. Gregor jäi üksinda järele. Ta nägi ligi tulewat hukatust, ta kuulis põgenema hulga hädakisa, mis tema peale kaebdust tõstis. Tema jalge ees wahutas weewoog ja kiskus üht tükki töise järele kaldast lahti, keegi ei keelnud ju teda enam. Seal kaduS raudse mehe jõuud; ta langes põlwili ja tõstis käed palwetades taewa poole, kui otsiks ta sealt abi, kuna ta waewalt kuuldawa  healega ägas: «Jumal taewas, ara lase neid õnnetumaid mitte minu süü pärast hukka minna! Wõta mu elu! W>ska mind wetele ohwriks, aga peasta küla, peasta inimesi,  ma ei wõi seda mitte näha, kui nad minu silma ees hukka lähewad. Näita meile üht peastjat, saada meile üht abimeest meie häda sees!" üksi jäme, pilwedest maba langew wihm wastas tema palme peale, kuna rahwas meelt äraheitwalt kisendades küla poole ruttas. Seal jäi äkitselt kõik maitseks, põgenejad jäiwad kui nõiutud seisma, nad nägiwad Werdenfels'i  pärisherrat eneste kestes, kes küla tee peal Anna von Hertenstein'iga nende wastu astus. Raimundi ilmumine mõjus ükstõisest läbi jooksjate peale nii suurel mõedul, et nad kohe seisma jäiwad. Ta seisis nende keökel, keda nad siiamaani taga kiusanud oliwad ja tema hea kingituse eest tema wastu mässama hakkanud, mille märk tal wee! praegu otsaesise  peal näha oli. Tuli tä ennast nende õnnetusest rõõmustama? Wõi tuli ta neid peastma? Üheks silmapilguks jäiwad kõik mait. „Tagasi!" hüüdis pärisherra sellesama tugewa healega, mida nad wiimasest kotkujuhtumisest  saadik wäga heaste tundsiwad. „Mis tahate Teie siin külas teha? Hädaoht ähwardab  meid sealt kaldalt, seal on meie koht!" „Kallas on katkenud!" kõlas igast küljest. „Wesi tuleb igal silmapilgul ligemale." „Siis peame meie temale töist teed tegema! Pidage ja tulge minu järele! Weel ei ole kõik kadunud!" Need sõnad mõjusiwad nagu pikse löök talunikude südame peale. Wöis see Werdenfels tõeste imet teha, et ta seal peasta lubas, kus kõik juba kadunud oli? Ükspuhas, tema oli nende seäs ja lubaS aitada, siis pidi see temal ka wõimalik olema. Kellegil töisel ei oleks wõimalik olnud pool nõdrameelelisi inimest seismisele ja järelemõtlemisele  sundida, aga see ebausk, mis pärisherra  elu kibedaks oli teinud ja temale igal pool waenlust sünnitanud, oli nüüd tema wägew abimees. Sõnalausumata läks rahwa hulk pärisherra järele; keegi ei tahtnud enam külasse minna, kui ta Anna von Hertenstein'iga jõe kaldale sammus. Paul oli kohe oma onu juure astunud, sedasama tegi ka walitseja Feldberg, kes ka seal oli. Nad läksiwad edasi selle koha juure, kus rahwas mõne minuti eest kõigest jõuust aga asjata peaftmiseks tööd teinud oli ja korraga seisiwad Werdenfels ja Gregor Vilmut tõinetõise  wastu. Weidi aega waatasiwad nad waitolles tõinetõise  otsa. Kibe ettewiskamine kadus Raimundi huultelt, kui ta oma waenlase surnukarwalise yäu peale waatas. See paew oli temale kätte maksnud, mis ta Raimundi wastu patustanud oli ja sõnalausumata astus ta temast mööda jõe kaldale. Ka Anna ei olnud Gregorit mitmel nädalal enam näinud. Ta seisis nüüd tema kõrwal ja ütles temale tasa: „Ole julge, Gregor! Raimund  saab aitama!" Vilmut ei maatanud mitte tema peale, ta külm pilk miimis möllawate lainete peal, kuna ta tumedalt ütles: „Wõib ta imet teha?" „Mönda imet wõiwad ka inimesed teha, kui nad ülemalt walgustuft saamad!" ütles noor proua tõsiselt. „Waata need mehed usuwad kõik seda!" Vilmut waatas nukralt rahwa hulga peale, kes parisherra ümber seisis. Kõikide silmad waatasiwad tema peale ja kuulatasiwad hinge kinmpidades, mis ta nüüd ette wõtab. See äraneetud, ärapõlatud oli nüüd ainukene abimees  ja peastja, kelle peale kõik weel lõõtsuvad, ja see kõige wagewam preester oli üksinda, maha jäetud, ja ara põlatud. Mis ta oma waenlasele walmistanud, lange? nüüd tema enese peale. Raimundi kulm ja otsaesine läks kortsu, kui ta kaswawa weekogu peale waatas, ta tea dis, et wesi, mis kaugelt üle kallaSte jooksis, poole tunni aja sees külasse jõuuab. Weel kord waatas ta parkis kaswawate puude peale ja siis ajas ta ennast kindlalt sirgeks. „Kiskuge Wall maha!" Keegi ei wastanud ja keegi ei liigutanud, et parisherra käsku täita. Nad ei saanud tema laskmisest kohe aru, üksi Vilmut mõistis seda ja tema jumes wõitles umbusaldus lootusega,  kui ta hüüdis: „Herra vonWerdenfels,mis tahate Teie teha?" „Weele uut teed teha, et ta mitte küla peale ei jookseks. Töist abinõuu meil ei ole." „Raimund, Jumala pärast, mõtle mis Sa teed!" hüüdis Paul, kes tema kõrwal seisis. „Wesi ei riku mitte üksi aidusi, waid kõik Werdenfelö'i maad on all madalikus, mis —" „Kadunud on seda ma tean! Kiskuge müürid maha!" Wiimaks saiwad ka talupojad  aru, missugust ohwrit pärisherra nende peastmiieks tõi ja uue jõuuga seadsiwad nad endid töösse. „Pidage!" hüüdis pärisherra. „Esite seadge endid korda, et teie ükstoist töö juures ei tülita. Rainer, Teie lähete ühe jau meestega  parki ja hakate seestpoolt walli lõhkuma, just keskelt, kus see suur mänd seisab; teie, töised, hakate wäljaft walli kallale, ma saan teid ise juhatama! Feldberg. andge aednikule teada, et ta oma kraamiga losst põgeneb, tema maja on esimene, mis wee ohwriks saab. Paul, Sa ruttad losst ja lased sealt püssirohtu  siia kanda! Ma kardan, et meie muidu müüridest jagu ei saa. Ja nüüd kõik töö kallale, ruttu!" Silmapilgul oli Rainer oma meestega parkis, kuna Paul ja Feidberg losst ruttastwad,  andis Werdenfels järele jäenud meestele  tööd. poolt ei wõinud nad mitte malli ligi saada, sest west oli wäga suur, sellepärast ronisiwad mehed üles ja nüüd hakkasiwad nad nagu sipelgad töösse. Aga müürid ei olnud mitte nii kerged lõhkuda, kui nad esiotsa arwanud oliwad. Kiwid pidiwad üksikult ja suure waewaga labti raiutud  saama, ja sellepärast läks töö nõnda pikalt edasi, ja west tõi hädaohtu ikka ligemale. Wiimaks tuli Paul Feldberg'iga tagasi. Werdenfels laskis müüride alused õõneks teha, püssirohtu täis panna, ja kui kõik juba kaugel  oliwad, andis ta põlema süütamiseks märki. Suure paukumisega lendasiwad kiwid ja mulla tükid kaugele, maa wärises ja wabises jalge all ja üks jagu müüri langes sisse, milleläbi suur auuk müüri sisse jäi. „Nüüd on tee lahti!" ütles Naimund tasa, kelle ümber talunikud kartliku ootamisega scisiwad.  „See oli paras aeg west tuleb!" West tuli ka tõeste, ta ei wiiwitanud mitte müüri august wihaselt parki tungida. Suure mürina ja praginaga tormas ta uut teed mööda madalikus olewasse parki. Mis kõikuwatest müüridest weel järele oli jäenud, see langes nüüd, ja west tungis ikka suuremas wihatujus edasi, igale poole hukatust ja ärarikkumist kandes. Puud köikusiwad ja langesiwad, igal pool oli nende langemist kuulda ja mõne minuti aja järele oliwad ilusad aiad ja Pargid, millede alalhoidmiseks sajad tuhanded kulutatud saiwad, järweks muudetud. Lossi mäest mööda tormas west suure kiirusega  alla madalikku, kus pärisherra kõige paremad  ja rikkamad põllud ja heinamaad oliwad, künni ta Buchdorfi kõrgustikkus enesele piiri leidis. Weekogu läks iga silmapilguga suuremaks  ja mattis kõik enese alla, ta kandis kiwa, liiwa ja prügi põllu- ja heinamaade peale ja tegi neid mitmeks aastaks pruukimataks. See ohwer, mis Werdenfels tõi, oli wäga suur, aga see ei olnud mitte ilma asjata. Wesi, mis muidu külasse oleks tunginud, leidis nüüd uut teed, läbi puiestiku ja all külas hakkas wesi aegamööda heitma ja Werdenfe!s'i küla oli peastetud! Kartuse sa lootusega oli rahvakogu weekäiku  pealt waatanud, nüüd aga, kus nende küla peastetud oli, pöörsiwad kõikide silmad pärisherra peale. Ka tema oli kahwatanud, aga kindlalt ja rahulikult waatas ta pealt, kui wesi tema omandust mahutades enese alla mattis. Kui wiimaks mitmed hõiskades kuulutasiwad,  et hädaoht möödas ja mesi külas heidab, siis hiilgasiwad Raunundi silmad rõõmu pärast ja raske hingetömmamisega, mis tema südame põhjast tungis, langes ka see raske koorem tema pealt, mida ta aastadc kaupa oli kannud. Oli näha, kui oleks ka taewas neile appi tulnud. Whm oli üle jäenud ja tuul pööris töise külge, kes juba kolm ööd ja kolm päewa ühest küljest oli puhunud ja mägede taga paistis juba mõnes selge taewas. Talunikude seas oli tasast sosistamist kuulda. Nad tahlsiwad mõisaherrat tänada, aga häbi pärast ei julgenud seda keegi teha. Seal tõugati  ja lükati kogukonna wanemat ette, et tema herrat küla nimel tänaks. Enne kui ta sõna suust wälja sai, astus Gregor V-lmut pärisherra  poole, wist tahtis ta midagi kõneleda. (Järg jäeb tulema.) Jäätesest maja. Ükskord andis Biron ketseruna Anna Jvannownale nõuu ühte hoowinarri lasta naist wötta. See nõun sai wastu wõetud. Kohe anti narrile kask endale pruuti waiida, aga kabinet-ministri Wolönski hvoide anti pidu ehitamine. Pidu pidi nii naljakas ja imelik saama kui wähe wõimalik. Ainult ühte soowi awaldas ketseruna ise omalt poolt, et pulmad pidid jääst tehtud majas peetud saama. Kui see imelik loss walmis oli, sõitsiwad ja lätsiwad kõik seda ehitust waatama, mis tõeste imekspanemist ära oli teeninud. Mõtelge ometi, et sell pulmalosstl oli palju kambrid; 8 sashenit oli ta pikkus, 2'/2 laius ja 3 sashenit kõrgus. Lossi ehitamise tarwis lõhuti jää suurte kwatraatideks, panti siis ükstõise peale ja kinni hakkamiseks walati rohkeste külma wett üle, mis selle talwe käredast külmast tohe kõwaste kinni külmetas. Kõik uksed, akna raamid ja klaasid sell majal, kõik mööbel, kõik söögi- ja joogiriistad, näituseks õllekaasid, wiinaklaasid ja palju muid niisugusid asju vliwad kõik puhtast jääst tehtud. Sus weel puud ahjus ja kmnlad jalgade sees oliwad ka jääst, ja et weel rohkem imet kuulda neld määriti mäe-õliga ja õhtult süüdati põlema. Sedasama tehti ka jääst delfiinidega*), mis auuwärawa kõrwa oliwad pantud; neile kallati mäe-õli kurku, Panti seal põlema ja lasti sedawiisi de!sinisid kurgust tuld wälja puhuda. Kõik see pulma olek ja sõit oli Aolönöki läbi imelikul naljakal  kombel säetud. Kõigest Wenemaa kreisidest  oli mitmetsugu paaris-rahwast pulma kutsutud. Kõik oliwad heasti uhkes riietes, mis kroonu kuluga oliwad õmmeltud. Pulmalised  tautsisiwad oma kodumaa muusika järgi. Lõuna söögil anti iga ühele pulmalisele  see taldrik, mis ta omas kodus kõige rohkem armastas. Söögid oliwad Bironi ettepaneku järgi walmistatud. No pean teile weel jutlustama, kuida moodu need wõerad sõitsid, kes mitmest Wenemaa nurgast oliwad kokku korjatud. Meie wöiks endid nüüd õige rõõmustada selle pulma-sõidu üle ja kõigest hingest naerda, nõnda et kõht wabiseb, kui aga oma silmadega näha oleks saanud. Möttelge  ometi, et see pidurong hakkas elewanuga, kelle selja peale üks puur oli seutud ja selle sees istus noorpaar, see on narr oma pruudiga,  kes siis just laulaselt tuliwad. Nende järel paari kaupa sõitsiwad wõerad. No ärge mõttelge, et neil kõigil hobused saanide ees oliwad. Ei! neil vliwad saanide ees mitmesugused  elajad, nagu näituseks: põdrad, koerad,  härjad, ka kitsid ja karud! Peale lõunat wiidi noorpaar uhkeste jääst tehtud paleesse. Aga nende peale halastati warssi ja ei hoitud kauem neid seal kui ainult mõne tunni. —UB *) „delfin" on üks suurt tõugu mere-kala 3. Sakala. 1884. Vastutaja - J. Kõrw