Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele 111. Surma asemel tuli sulle uüüd üks, kes sull kõik surma marjud peast minema tahab kihutada, ütleS noormees. Mull on kotis pudel joodawat wiina, mis ma isale tahtsin wiia; see sojutab kõhtu paremine, kui kassinahk ja ajab mustad mõtted laiali, mis sagedaste  paha toowad. Too paar klaasi, Loore, ja mis sull wahest süia juhtub olema. Istu seie mu juure ja puista oma südame pealt ometi kord kõik wälja, kuda kord ja kohus wana sõbra wastu on. Neiu wahtis üksisilmi lambi tulukese peale, nagu mõtleks ta puhtaks töiste asjade peale, õhkas siis korra wärisedes ja läks, kass õla peal, pikalt uksest wälja. Noormees hakas nüüd tuba, mille' pimedaid nurki weike lamp walgustada ei jõudnud, lähemalt waatama. Seal oli kõik weel niisama, kui enne: sohwa kohal seina peal rippusiwad Loore wanemate pildid, kahwatanud kõhn apteeker, kes waratselt oli surnud ja tema ilus flnisilmiline naene, kelle suust tütar näis kukkunud olewat. Seal oli tuttaw peegel kahe hakna wahel, tädi õmbluse laud käsikorwiga ja kuiwanud lill poti sees. Kellel oleks niisuguste hirmupäewade  sees meele tulnud lillesi kasta? Seinakell oli maha käinud ja seisis. Mis maksiwad siin weel paar tundi, kus igawene aeg ukse ees seisis ja algada ähwardas? Aga wana klawer oli lahti, laulu noodid  peal, just kui oleks surm kesk mängu oma luised sõrmed keelte peale wajutanud ja mängija armuta maha murdnud. Mida enam noormees järele mõtles, seda hirmsam  näitas t'al olewat, et tuttawad ja naabrid noore lapse üksi säärase koleda surma läbi tühendatud majasse  oliwad jätnud, kus isegi kindlamad närwid, kui noore naesterahwa omad, kartuse ja koleda mälestuste läbi rikutud <pidiwad saama. Ta pööris silmad wägise wastu lagi, mille peale lambi tuli walguse ringi heitis, ja kuulis surmaussikest seal ülewel tiksuwat. Ta mõtles mitu aastat tagasi, kus nad siinsamas tuas lustilikult koos istustwad, tädi, weike Loore ja tema. Kui ta neile siis ette luges, oli seesama tiksumine  laua sees kuulda, ilma et kellegil sellepärast hirmulised mõtted oleksiwad tulnud. Temal oli seekord,  kui seisaks surm üksi raamatutes, mida ta heameelega  luges, rittri-lugudes ja mere hädas, pärast kurblikuis näitemängudes ja ilusais salmikutes. Tädi jäi nende lugude juures wahel magama, aga weikse Loorekesel läksiwad silmad ikka suuremaks, mida kauem ta luges, ja kui hale lugu ühekorra otsas oli, naerfiwad  n'ad, oli jutt ka kes teab kui südantmurdaw, juba mõne minuti pärast jälle, kui kunagi kergemeelega lapsed, ehk tema küll juba gümnaasi sekundas oli ja Loorekesel, waesel lapsel ka mitte just pckeks asja naerda olnud. Nüüd magas tädi mullas ja neil oli mõlemil naeru himu kadunud. T'al oli hea meel, kui neiu jälle tuppa tagasi tuli. Mull pole muud midagi walmis, kui kuiwa leiba ja paar muna. Ma küpsetaksin sutte küll kooki, aga ma ei usu mitte kööki minema; seal hakkas ta tädi külgi,' kui ta weikse Kristjaani riideid sojutas, ja meie tüdruk tõendas, et ta pliidi peal weikest kollakast  koolera-mAkest näinud istuwat, soolatüigas otsa ees. Ma tean küll, Loorenz, et see muidu tühi rumalus on, aga ma olen nii nõrk, et mull kööki minnes kohe kõige jäledamad näud ja wiirastused silmade  ees tansiwad. Oota, kapis on weel kuiwatud saia, seda wõid wiina sisse kasta, see sulle küll häda ei tee. Neiu wõttis wanamoodi, wask käsiraudadega kapi ukse lahti. Sealt kapist tõi tädi wanaste mõnegi õuna ja saia oma weikse ettelugejale palgaks. Taldreku  täie kõwa saia ja wanamoodi ihutud wiguritega ilustatud wiina klaasi wõttis Loore kapist ja pani nooremehe ette lauale. Tule, Loore, ütles Loorenz, sa pead esiti katsuma. Joome mõlemad uut elujulgust.  Joo sina üksi, waStas tüdruk. Mull pole enam tarwis. Mis see mull aitab? Suremine läheks muidu raskeks, kui ma weel kord elu hakkaksin armastama. Sina jood, ütles Loorenz, wagusi aga tõsiselt ja hoidis temale klaasi suu ääres, nõnda et neiu, tahes ehk tahtmata, paar tilka pidi maitsema. Ma ütlesin sulle juba, et ma seesuguseid jutta enam kuulda ei taha, et see jumala kartmata on, iseennast surnuks hädaldada, paastuda ja walwata, künni surm wiimaks oma süü läbi tõeste tuleb. Sa pole küll praegu nii rooflkarwa, kui ma sind wiimati nägin, aga maal terwe õhu seeS saab sinust paari nädaliga jälle wana endine Loore, kui ka just mitte nii wallatu, kui siis, kui ma sinuga aias „teemeeft ja rööwelt" mängisin. Neiu oli kapi warju tooli peale rvajunud ja hoidis kassi ikka alles süles. Paar silmapilku istus ta nii kinnise laugudega, kui oleksiwad marjawiina tilgad ta magama uinutanud. Alles siis, kui ta rääkima hakkas, läksiwad wäflnud silmad pitkamesi jälle lahti. Sina wõid küll nõnda rääkida, Loorenz, ütles ta, sest sa ei tea, kudas asjad niikaugele läinud. Alt rätsepaga hakkas ta peale, teda tallitas tädi tüdrukuga ja ei sallinud mitte minu aitamist, sest et see mind wäga kurnada. Mina polnud weel ilmaski surejat ega surnut näinud. Siis, kui meie käsku saime, et mu armas ema suremas oli, olin ma weel liig noor, et ma kohe üksi oleks wõinud sinna minema hakata; kui tädi wiimati, oma wana moe järele, pitkalt minema taotas ja meie ema juure teda põetama tulime, oli ta juba maetud. Tädi tahtis oma õe elu seeläbi kergitada, et ta minu oma juure wõttis ja weikse Kristjani ükst emale jättis. Settega oli ta aga emal ka ainukese troosti wõtnud, oma .mõlemaid lapsi enne surma õnnistada. Aga nii tuli siis, et ma suureks tüdrukuks sain ja weel kedagit surnud polnud näinud; sa tead ju, et mu isa mägede käikus otsa sai ja ma mitte tema hauagi juure ei wõinud minna. Ülepea oli mull suur hirm surma eest, ja kui ma kuskil surmast kuulsin räägitawat, nägin kõige järgmise öö unes, et ma puusärgis olin ja sõbrad ikka enam ja enam lillesi mu peale puistasiwad, kuni ma wiimaks  karjatades ärkasin. Aga rätsepat tahtsin ma surnult näha; ma häbenesin, et ma põlastawa kartuse pärast temale elus nii wähe head olin teinud ja tahtsin  seda tema surnukeha käest andeks paluda. Ka ei kartnud ma sugugi teda waadates. Tal oli weel seesama  murelik-arg nägu, kui elusalt, kus ta just sedamoodi  oli, nagu peaks ta omale seda kõige suuremaks patuks, et temale küür oli selga kaswanud ja tahaks seda igaühe käest andeks paluda. Kui surnudolemine muud midagi, ei tähenda, mõtlesin ma, mikspärast seda siis nii kardetakse? Oh Jumal, sellkorral kargas weike Kristjaan wilistades raamatutega mööda trepi ülesse, koo! olla lahti, ei tea weel kaua, ja oli nõnda rõõmus, et mina temaga taplesin, kudas ta nii rõõmus wõida olla, kui hea rätsep, kes temale ilusad riided tegi, surnud on. Ei kestnud kaua, seal oli rõõm otsas; ta hakkas kanget walu kaebama ja nüüd alustas wiletsus. Ma ei taha mitteenam selle peale mõtelda, Loorenz, muidu lähen ma hulluks. Sa pole Kristjaani mitte näinud, Loorenz, sest et ta kümne aastani maal minu ema poolewenna juures oli. Tädi aga tahtis teda ka oma juure wõtta, et ta paremasse kooli saaks; nii saime meie siis wennaga jälle ühte. Ta oli aga hea poiss, palju parem ja ta tasasem kui mina, ja ta oli mulle nii armas, nagu peaks ma temale kõik ära tasuma, miS ma seitse aastat teha ei wõinud. Kui ta nüüd igapäew kange walu all ägas ja oigas, ja mina ööd ega päewa ta woodi äärest ei läinud, wõttis ta ühekorra  mu mõlemad käed kõwasti peusse, tõstis pea padjalt ja ütles: Loorekene, ega sa lase mind üksina surra? Mull on silmade ees kõik pime, sa pead mind käekõrwal hoidma, muidu ei leia ma mitte taewa teed! Ole rahul, Kristjaan, ütlesin mina, kõik sünnib ju nii, kui Jumal tahab. Ei, ütles ta, sa pead sellepärast Jumalat paluma ja temale ütlema, et sa mind mitte ei taha maha jätta. Luba mulle seda, Loorekene, muidu ei wõi ma rahul surra. Ma luban, Kristjaan, ütlesin ma, ja sellepeale jäi ta magusamaks; aga kui ta wiimne tund tuli, hoidis ta ikka mu kässa kinni ja hüüdis juba kustunud healega: Tule kaasa, Loorekene, tule kaasa! Sa lubasid ja jätad mind ometi üksi! Need oliwad tema wiimsed sõnad. Oleksin ma nutta wõinud, siis oleksin ma tema healest ja wiimsest pilgust, millega ta neid sõnu rääkis,  küll lahti saanud. Aga minu sees oli kõik kui ära põlenud. Kui siis kord tädi kätte tuli, kes mull emaks oli kiwist tuleb enne tijk wett, kui minu silmist. Tädi juures oli weel koledus, mis õieti kurwastada  ei lasknudgi. Mis hirmus see oli, kui ta ikka lõuuga wapustas, wahel jälle naeris ja sõrmedega teki peal klawerit mängis ma ütlen sulle, Loorenz, juuksed seisiwad mull alati püsti! Ei ma tunnud midagi enam, ei külma ega sooja,, olin alati kui kananaha sisse mässitud ja nägin alati tema hirmust nagu, mis alles peale wiimse hingetõmbamise wäbe rahulisemaks* läks. Praegu oliwad mu silmad korra kinni wajunud ja ma seisin pool uimaselt, surnuks wäsinud siin sohwa peal, sest ma polnud üheksal päewal enam nahka silma peale saanud, ja gardin oli seal surmawoodi ees, sest tüdruk arwas, ma ei pidada mitte enam sinna waatama,  waid natukene magada katsuma, seal koputatakse ja soldat, minu peigmehe poiss, astub sisse. Sinu peigmehe? Loore, sina mõrsja? hüüdis Loorenz  ja kargas sohwalt ülesse. Ja seda kuulen ma praegu esimest korda? Ma mõtlesin, et see sulle sugugi tähtjas ei ole, rääkis neiu endise tasase healega edasi, sellepärast ei kirjutanud ma sulle seda mitte ja keegi taine sulle seda ka ütelda ei wõinud, sest et asi alles salaja oli ja mitte üsna selgegi weel polnud. Tädi soowiS seda, sest tema oli tädiga suur sõber. Mina teda ei armasta, tädi, ütlesin ma, ja kui ma tema wötan, siis teen ma seda üksnes sellepärast, et ma teile mitte kauem koormaks olla ei taha. Sellepeale maenitses ta mind kaua aega, ma ei pidada teda koguni mitte sellepärast wõtma, waid sellepärast, et ta nii hea inimene olla, tark ja oma ülematest auustatud; ta armastada mind ka juba kaks aastat. See wõis kõik üsna õige olla, aga sellegipärast polnud ta mu meele pärast. Ta ei olnud sugugi halw inimene, mõned pidasiwad teda koguni ilusaks, aga tal oliwad nii suured jalad, ja ümmargused, punnis sinised silmad, ta rääkis wähe läbi nina ja oma juuksed, mis õiguse pärast punased oliwad, wärwis ta süsimustaks: kuda wõisin ma teda armastada? Peale selle oli ta nime Leopold; seda nime ei wõinud ma mitte kannatada, sest tädil oli ükskord suur inetu koer, niisamasuguste punnis siniste silmadega, ja selle nimi oli Poldl. Ma ütlesin temale ka kohe, kui ta esimest korda minuga üksipäini rääkis, et ma teda ei armasta, et ma weel aasta tahtsin järele arwata ja et senikaua kõik salaja pidi peetama. See oli ka tema meelest õige; ta oli juba sellega rahul, kui ta wahete wahel meil wõis käia. Ka oli ta nii alandlik ja mõistlik, et tal sest küll oli, tulles ja minnes mulle kätt anda. Nii jäi asi kolm kuud, ja ei oleks tädi mitte sundinud, tema sõrmust wastu wõtma sõrmes pidanud pole ma seda iial ja minu oma temale saatma, siis ei oleks ma teadnudgi,  et kihlatud olin. Ohtu, kui ta tuli, esiti natukene  aega juttu ajas ja siis raamatu taskust wõttis ja meile ette luges, mitte nii ilusaid juttusi, kui sina wahel tõid siis istusin ma enamiste siinsamas kapi ääres, Peeter süles, mõtlesin wana aegade peale ja jäin seal juures sagedaste magama. Tädi tegi mulle selle eest pärast küll hea jutluse, aga mis see aitas, muuta ma asja ometi ei wõinud. Ma ei mõtelnud ka ilmaski tõeste selle peale, tema naiseks saada; ma uskusin  kindlaste, et enne weel midagi wahele tuleb ja mind temast lunastab. Sedawiisi see nüüd ka tuli, ja esimesel silmapilgul, kui poiss mulle ütles: Auditori herra laseb teid terwitada; ta suri täna, ööse kella 2. aegu, käis mull kohe läbi südame, nagu oleks mulle keegi suu sisse ütelnud, et ma tema surma juures  süüdlane olla, sest ma soowisin wahel, et teda mitte siin ilmas ei oleks. Ma kuulsin waewalt weel, mis poiss mu peigmehe wiimsest tunnist kõneles, alles siis ärkasin ma mõtetest, kui ta juure lisas: Siin on sõrmus,  Loore preili, mis teie mu herrale kinkisite. Andke seie, ütlesin ma ruttu ja pistsin la kohe esimese tuhinaga  sõrme, heameelega, et mull ta jälle käes oli ja kui täheks, et ma teda nii pea enam ära ei anna. Auditori herra olla temale kinnitanud, kõneles poiss edasi, niipea kui tema sureb, sõrmust kohe sõrmest wõtta, terwitades tagasi anda ja ütelda, et preili teda mitte üsna ära ei unustaks. Seal ehmatasin ma ära. Mull oli surnu sõrmus sõrmes, ma olin surmaga  kihlatud ja mu peigmees pidi mind järele tõmbama. Neiu waikis, kui suluks hirm ta uuled ja istus nii kurwa ja abita näuga, kinnise silmadega, et noormees  sügawas liigutuses ta ette seisma jäi. Loorekene, ütles ta ja silitas õrnalt piigakese jää külmi palgeid, sa räägid üsna meeleta ja mõistuseta asju, mida sa isegi uskuda ei wõi. Sa olid ometi juba weiksemalt nii tark ja mõistlik, et mina, ehk küll kuus aastat wanem, kõiki asju sinuga wõisin läbi rääkida, arutada sa sinult nõuu küsida? Ka meie ei uurinud kahekesi mitte koguni filosoofiat kuni Hegeli loogikani, mis mull küll mitte enam üsna moka järele ei olnud? Ja nüüd jabwatad sa siin nii ebauskliku kraami, kui rumal tüdruk, kes kaardimoori juure lähab ja nõidust ja silma-moondamist usub. Sinu peigmees on surnud ja see on sinu, wõib olla ka tema õnn, muud midagi.  Kui ta sind tõeste armastas, siis ei tule t'al enam meele, sind weel tülitada, ehk koguni sinu noort elu püüda. See on kõik närwipalawik ja homme juba kõik möödas. Aga et sa täna juba rahu saad, siis joo kord tubli lonks klaasist; niisugune suutäis, enne magama minekut, peletab kõik sandid ebausklikud „S a k a l a" 4. IBBS.