wiimaks see ränk koorm seda nõrka urtfikut  puruks ja ei walmista seega temale üht koledat hauda? Ehk kas ei too see õhk, mis ikka kord korralt lämmastawamaks läheb, juba iseenesest temale surma? Kuidas oli see ülepea weel wõimalik, et tema sarnatsc paksu katte all hingata wõis? Kusagil pool pidi üks auk jäänud olema, kust õhk sisse woolas, muidu oleks tema juba wiletsal kombel lämmaStama pidanud. Aga, kus oli siis see auk? Kas seda ei wõiks mitte suuremaks teha, et tema sellest läbi jälle päewawalgusele tulla wõiks? Kristjan kargas jälle ägedalt oma asemelt ülesse ja tormas ukse ja akna poole, ahastult  mahtis, kas tema seda pragu mitte ei leiaks. Aga kõik oli wiss ja kindel kui üks kalju sein, õhk wõis ainult ühest murde alusest august sisse tungida, mis nagu teistelgi  karjatse urtsikutel suitsu wälja laskmiseks lahti oliwad Wiimaks leidis tema üht pilu kohta lume kogu seest, iga kirwe löök ähwardas aga seda pragu umistada ja nõnda õhu sissewoolamift täiesti ärakeelda. Kristjan  wõis tänulik olla, kui see waewalt sissewoolaw  eluhallikas mitte ise enesest kinni ei lähe ja ta pidi rahulikult wälja kannatama  künni ta ehk ometi päästetud saaks. Söögiwara oli tall mõneks päewaks ja wett pidi lumi andma, mida ta tule ääres sulatada  wõis. Ainult puid oli wähe urtsikus,  sest et puude tagawara wäljapool urtsikut pinus seisis. Aga mis wõis temale see suur tagawara abi saata! Suits, mis juba igast wäikesest laastust tõusis, ütles temale, et ta ülepea mitte tuld üles teha ei tohi kui ta mitte suitsu ja wingu kätte surra ei taha. Nõnda oli tema siis nüüd öö pimeduse sisse heidetud ja tema olek oli seeläbi weel kahewõrra hirmsam, et ta ennast kuidagi wiisi, külma wasta, mis urtsikusse tungis, kaitsta ei wõinud. Õhk läks tema ümber urtsikus kord korralt külmemaks, ähwardaS tema werd tarretada ja waljult lõgisesiwad tema hambad külma ja hirmu pärast. Kui suure igatsusega oli ta enesele mõne silma pilgu eest surma, kui seda kõige paremat  asja, soowinud. Ja nüüd, kus surm temale tõesti ligidal oli, püüdis ta kõigel meelel sellest pääseda ja pidas oma elu, mis ta enne põlgas, nüüd maga kalliks. Ütlemata ahastusega täitis see mõtte tema hinge, et siit eh! enam elusalt ei pääse! Tund weniS tunni järele mööda. Ammugi  pidi juba öö kätte jõudnud ja jälle uue püewale ruumi teinud olema, Kristjan ei wõinud mööda läinud aja pitkust mitte enam mööta. Oma waiba sisse mähitud, et ennast hirmsa külma eest hoida, istus ta tuimalt ja wäsinult oma kolde ees ja wahtis pimeduse, terawaste kuulatades, kas wäljaspoolt midagi krõbinat kuulda ei ole. Siis heitis ta ennast jälle wäikse puust Kristuse kuju ette, mis urtsiku nurkaS seisis ja mille ees mana Madis iga homiku ja õhtu oma palwet pidas, põlweli maha. Palwe tõi rahu ja lootust tema südamesse ja uue lootusega tõusis ta oma põlwede päält ülesse. Aga ikka jälle tuliwad meele äraheitmine ja surma hirm tema pääle, nii wäga kui tema ka nende wastu wõitles, ja sagedaste ei jaksanud tema kõige palawam  palwegi ikka kõrgemaks tõuswat ahastust  ära peletada. Tina raskusega ja pitkamise weniS aeg mööda. Päewa järele tuli öö ja öö järele jälle päew, ilma et õnnetu Kristjan neile wahet oleks wõind teha. Tund tunni järele istus tema ilma troostita omas urtsikus, ja tuhat mõtet ja tuhat tundmust käisiwad temal läbi südame. Aga kuna tema lume ja jäe all siin maetud oli, sündis pitkamisi tema sees üks imelik muudatus. Tükktükilt  kadusiwad kõik tema ägedad tundmused,  mis enne nii wägewalt tema üle walitsenud oliwad, ja kuidas seeme lume katte all idanema ja aega mööda kasivama hakab, nõnda hakasiwad ka siin lume ja jäe all pehmemad tundmised Kristjani külmas  ja kalkis südames idanema. Jgawus, mis teda wiimasel ajal juba raskesti waewanud, rõhus praegus mitme kordse raskusega tema pääl. Tuline igatsus nende kõikide järele, keda tema nii trotslikult  maha jätnud, ärkas tema südames ja tema ei wõinud nüüd ära mõista, kuidas tema seesuguse mõtte pääle tulnud oli. Et rema seda ainult ise ja ei keegi muu ei teinud, seda tundis tema nüüd ikka kord korralt selgemine ära. Muidugi oli tema isa seda seletanud, et ta midagi temast niikaua  teada ei taha, kuni ta tema käskudele wastu paneb. See seletus oli aga ainult tema oma ammust ajast wõetud nõu: teistest  inimestest ära põgeneda, kes temale nii palju pahandust ja meelehaigust teemad, täide saatnud. Nüüd oli ta üksi, nüüd ei piinanud keegi teda, ega puutunud tema uhkuse ja kõrge meele külge. Kas see tõi temale nüüd seda igatsetud rahu? Kas ei olnud see piin teistest lahutatud olla, tuhat kord suurem, ka siis, kui surm oma hirmutama  näoga tema ees ei oleks seisnud? Pimeduses, kus sees ta oli, astusiwad tema omaksete näod täies selguses tema maimu silma ette ja kaSwatafiwad tema piinawat Kirikust käimisest. Toho, mõtleb praegus küla weli, ei tea mis ühel ajalehel kirikus käimisega asja peaks olema? Tõsi küll, mis tal nüüd suuremat aSja küll sellega oleks, aga ega see paha ei tee, kui sellest paari wiiraga ka räägiksime, ja sellepärast ka, et meie kõik ristiinimesed oleme ja ka kirikus käijad. Üks wana sõna ütleb: Kiriku tee on püha tee ja kiriku teenistus püha teenistus! aga kas ta meie ajal ka pühaks peetakse? waat kus küsimine! Paneme tähele pühapüew, kui rahwas kiriku lähemad, missugused jutud siis neil suuS mölguwad. Sääl läheb paar wanat mammakest, juba kuuleme jälle kuidas need mõne noorema naha kallale kippuwad (muidugi keelepeksmisega); wiimakS kuuleme mõnda peremeest teine teisega kõnelcwad, aga ma ei tahaks küll hea meelega praegus mitte wälja lobiseda, mis nad könelewad, siiski ma arwan, et sa armas lugeja seda kaugemale ei räägi, see on: Mu ma' Tiina ajab mind nii mägise igal pühapäewal kirikusse; mis ma siis sääl iga pühapäew pean just käima? Ma lähen täna õige kortsu sisse ja toimetan parem mõnda asja oma sõbraga, ja jõuan siis teiste kirikulistega seltsis jälle kodusse! Noh, nüüd teie auustud lugejad saate wist aru, kas ajalehel oleks senna ka sõnake ütlemist olewat, sest ta on jo seda oma körwusse saanud. Ma ütlen: Pühapäewa homikutel kirikusse minnes ja pärast jälle kodu tulles ning isegi meel Jumalateenistuse  ajal kiriku ees ja taga saab mõnikord rohkem keelt pekstud ja ligimise auu teutatud,  kui terwel nädalal kodus! Kas see pole kurb ja sant asi, meie risti-rahwast? Ja päälegi meie Saaremaa rahwast, mida meie rohkem tunneme, kui wõeraid! Noored neiud, kui kirikust wälja tulewad, kuulukse isekeskis jälle kõnelewad: Nägid sa Miina, kui ilus ja suur rätik sellel ja teisel täna peas oli, peaks mc' omale ka niisuguse saama! Sstäl on siis selge, et need mitte Jumala sõna kuulnud pole, waid teisi inimesi ja nende ehteid waatanud. Niisama on ka suurem jagu noori mehi, kes ainult neidusi waatamas käiwad, et pärast kirikut tutwaks teha ja rääkida saaksiwad. Kõige hullem on aga weel see, et mõni pühapäew kirikusse tuleb ja jõuab alles kesknädala kodusse. 'Kus see siis nii kaua oli? Muidugi kõrtsis! Oi wennad, kui niisugune  lugu ikka edasi läheb, ei siis tea enam missugune rohi senna aitama peaks! Sellepärast peame senna warakult abi hakkama otsima. Mis moodi? Waat: Meie rahwas peab ise ennast parandama hakkama ja enam selle pääle waatama, mis tarwis meie kirikusse läheme, kas teisi waatama ja ennast näitama wõi kas lähme palwetama?  Auustud Saarlased! Jätke niipea kui wõimalik seesugune pruuk maha ja hakkagem kohe uuest pääle; käige kirikus kui õiged ristiinimesed, pühapäew on jo selleks seatud, et peame õigel kombel kirikus käima, sest: Kes Jumalat kumardawad,  peawad seda toes ja waimus tegema! Seekord ei taha ma nüüd suuremalt  sellest rääkida, kuid olen oma südame päält ära raputanud, mis mind tüki aega waewanud oli. Ma olen näitanud, mis wiga selle poolest meie rahwal oli ja soowin nüüd, et see ära parandut saaks. Seda soowib teile üks Saarlane. Isamaalt. Kurefaarest. 1. Noivembrist saadik, sai meie linna posti talitus natuke uuendut. Esiteks läks post siit ikka piihapäeiva ja neljapäcwa õhtu Pärnusse, kunas aga nüüd esmaspäem ja reede õhtuks säätud sai. Ka tuleb post nüüd üks päew selleparast hiljem, see on! piihapäeiva ja neljapäcwa õhtu, kunas kirjad siis alles esmaSpäewal ja reedel ümber kantakse. Ka wõetakse nüüd pakid ja raha kirjad künni ära sõitmise päewa, kellu kaheni wastu. Esiteks näitab see uuendus meile küll natuke wõeraS olewat, sest mõni ootas ajalehti pühapäewaks, sest et siis aega lugeda oli, aga nüüd ei saa nii enam! Kulda kubermangu seitung teatab, olla meie linna rahu-kohtu esinikuks hra. Marija  no iv saadut kinnitud. Igaüks kes praegus teistest ajalehtedest loeb ja näeb, kuidas teistes linnades riigi pühasid ja nimelt 17. Oktobrid sai pühitsetud ja kui siis tagasi meie Saarlaste pääle waatame, siis peame küll kurwa meelega mõtlema, et miks meie nii uimased ja mõistmata selles tähtsa päewa pühitsemises peame olema? Kas meie seltsid sellel päewal mitte ei wõinud omad ruumid lahti teha ja nii rahwale meele tuletada, kõnede läbi ja ära seletada, mis Päewa meie täna peame auustama ja meele tuletama. Mis tegi meie linna tulekaitse selts? Ma ütlen: Magas! Mis tegi meie Bürgermusse  selts? Wist uinus! Mis tegi siis meie Eesti-selts? Noh jo see alles teise külje pääle pooris, üteldes: Ju jõuab, ega sellega häda pole! Nii magasid siis kõik meie seltsid sellel üli tähtsal päewal. Kas meie seltsid ei wõinud nõuud kokku panna ja ka üht õnnesoowi telegrammi meie Armulise Riigi-Jsale kuberneeri herra läbi jalge ette lasta panna. Kui rõõmu staw oleks see olnud, meie Kuresaarlastele! Kas meie seltsid ei wõinud