„See tulekahju on mitmele suurt wiletsust toonud.  Teie poeg sai sea! surma?" Talupoeg waatas jälle pimestawa pilguga nooremehe  otsa, kui ei usuks ta tema kaastundmust, aga nooremehe usaldust ärataw nagu tegi teda pisut lahkemaks. „Kõik on mull kadunud!" ütles ta kibedalt. „Maja, õnne ja termist ja peale selle weel minu armsat poisst olen ma kautanud. Ta oli pea niisama  wana kui Teie. Terwes külas oli ta kõige tublim ja ilusam mees ja mulle oli ta südame külge kaswanud. Seal peasis tuli lahti, minu majad hakkasiwad kõige enne põlema. Ehk küll kõik juba tule sees oli, tahtsime meie ommeti elajaid ära peasta. Aga seal kõikusiwad ja langesiwad palgid) Tooni tõmmas mind pikali maha ja heitis minu peale ja nüüd langesiwad põlewad palgid meie peale. Mina kautasin seal juures oma jala ja minu poiss oma elu." Ta wõttis kübara peast ara ja silitas juukseid, kuna ta edasi rääkis: Sellest päewast saadik ei ole ühtegi õnnistust minul majas. Terme aasta olin ma jalaga sängis ja kui ma wiimaks terweks sain, oli mu maja tallitus käest hukka läinud. Ma tegin tööd, mis ma wõisin, aga see kõik ei aitanud, ega hoidnud meid õnnetusest, sest Tooni puudus. Mn majad saiwad  ära müütud siis suri minu naene, tema järele läksiwad mu kaks tütart, ja nüüd teenin ma oma päewalikku leiba päiltsena talupoegade juures ja see on kibe ja wiha leib!" Manamees hingas sügawalt ja pani oma kübara jälle pähä. See lühike, lihtlabane jutustus seadis nooremehe silma ette üht täielikku pilti sellest õnnetusest,  mida üksainus päew terwe sugukonnale oli teinud. „See on üks wäga kurw lugu. Ma arwasin, et aastade jooks tema jalgest juba sootumaks ära kautanud  on. Aga Teid on ta eluajaks õnnetumaks teinud)  see saatus oli Teile wäga raske." „Saatus?" naeris talupoeg meelt ära heitwalt. „Meie armas Jumal ei ole seda õnnetust mitte saatnud  meie teame seda parem!" „Kuis wõis ta muidu sündinud olla? Mis Teie arwate?" " „See on ju loomulik, et Teie seda ei tea, sest Teie olete ju, nõnda tui ma näen, alles wõeras. Teie olete wist metsawahi juurest?" „Ei, ma ei ole mitte sealt," ütles Paul. Ta oleks selle mehele hea meelega midagi annud, aga ta teadis selgeste, et ta armu andid mitte wastu wötma ei saa. „Kui Teie siin külas elate, siis wöin ma Teid wahest aidata," ütles ta sõbralikult. „Ma tahan lossi kastellaniga rääkida, et ta Teile kergemat tööd ja suuremat palka annab, kui Teie talupoegade juures saate. Lossi aedades on inimesi alati tarwis. Kui Teie sinna lähete, siis ütelge, et noor baron von Werdensels seda lubanud on!" Manamees ajas silmad pärani lahti ja tema käed hoidsiwad mäekepist kramplikult kinni, kui tahaksiwad nad seda ära purustada. „Noor baron von Werdensels?" kordas ta. „Teie olete siis tema sugust Teie olete üks Werdensels?" „Ja muidugi," wastas noormees. „Parisherra on minu sugulane aga mis Teil wiga on?" „Minge ära!" hüüdis talupoeg metölikult. „Ärge tulge minu ligidale! Ma ei taha tema, ega tema sugu käest midagi ja kui ma nälja pärast ka surema peaksin, ma ei wöta Teilt midagi wastu. Kui ta Werden- omanikuks sai, oli ta minu juures ja pakkus mulle raha ma wiskasin seda tema jalge ette ja kui ta mitte nii ruttu poleks ära lämud, oleksin ma teda tõeste maha löönud!" „Need ei ole ju mitte armuandcd, mis ma Teile Pükun, waid töö ja teenistus. Mõtelge ommeti järele! Meie oleme ju üSna wõerad ja ma ei ole Teile midagi Paha teinud." „Teie olete üks Werdenfels ja sellest on küll!" kisendas talupoeg, kelle wihatuli ikka suuremaks läks. „ Ütelge pärisherrale Eckfried terwitab ta peab ette waatama, et teina loss ükskord niisama ei põle, kui minu elumaja! Ta ei tohi Fe!seneck'ist mitte wälja tulla, muidu läheb temal sandtste!" Ta näitas ähwardades rustkat, pööris ümber ja läks nii ruttu, kui see temal wigase jalaga wõimalik oli. Paul seisis liigutamata ühe koha peal ja waatas  üksisilmi tema järele, künni ta puude warju ära kadus. See mees ei olnud mitte nödrameeleline, nagu ta esiotsa oli arwanud; ta teadis ise kötk, mis ta rääkis. Paul mõtles papi Vilmut'i ja onu keetmise  peale, ei ilmaski ennast külas nätdata ja selle hirmsa ähwarduse "saladus läls temal aegamööda selgeks. Aga sell silmapilgul, kui ta selle üle hakkas järele mõtlema, raputas ta kõik need kurwad teadused enesest. „On inimesed siis tõeste peast hullud?" hüüdis ta pahaselt. „Raimund von Werdenfels'i üle, kes terwes maakonnas kõige wanemaft ja kuulsamast sugukonnast  on, räägitakse niisugust wale juttust. See tuleb kõik tema omast isemeelsusest. Ta ütles mulle ise, et rahwas teda nõiaks peab ja nüüd usuwad nad kindluste, et tema seda õnnetust nende kaela on saatnud  ja see kõrgest auustatud papp kinnitab weel rahwaft  selles ebausus, kuna ta seda ommeti ära kautama  peaks. Peaks see weel meie ajal ja meie maal wõimalik olema?" Paha meelega sammus ta edast sügawamasse metsa sisse; seal nägi ta üht ratsa Ust ja see oli Raimund von Werdenfels. Ta teadis, et ta wäga arwa lossist wälja tuleb ja tallis oli ta weel täna hommiku imestades tema sõidu hobust waatanud. See ilus, tuline ja kannatamatu toom näis ühe tugewama ja julgema ratsalise tarwis loodud olewat, tui Raimund  oli. Emir nõnda oli hobuse nime oli täna wagune kui lammas. Parisherral ei olnud ühtegi ratsasulaft ligi, ta oli üsna üksi, aga ta istus sadulas  sellesama wäsimusega, nagu kodus leentooli peal ja hoidis waljaid nii hooletumalt enese käes, kui oleks see hobune tõeste wagune kui lammas olnud. Sügawas  mõttes sõitis ta, kõigist looduse ilust hoolimata, edasi, künni ta üsna Pauli ligidale oli jõuudnud. „Stna, Paul! Stna oled ka siin?" küsis ta lühikese teretuse järele; aga see kvkkutrehwamme ei näitanud tema meele järele olewat. „Tänane päikese paiste on mind wälja meelitanud,"  wastas Paul. „Wiimastel päewadel olin ma nagu wangis ja Sina hoidsid ennast ka kõrwale." „Ma ei olnud mitte terwe; praegu ka weel mitte," seletas Raimund, oma hobust käia laskes, nõnda et Paul ligi käia wõis. Raimund oli tõeste haige olnud; sest ta pale ja kogu keha olek oli ennast täieste muutnud. Tema silmad andsiwad uneta öödest tunnistust ja ta suu ümber oli jälle see peidetud walu joon näha, mida Paul wiimasel koosolemisel näinud oli. „Sa oled haige olnud?" hüüdis Paul, kes nüüd teadis, mikspärast onu teda ei olnud enese juurde kutsunud.  „Ma ei ole sellest midagi kuulnud; muidu oleksin ma —" „See ei olnud suurem asi," ütles Raimund sinna wahele. „Pea walu, mis mind juba ammust ajast saadik piinab, tegi mulle nüüd natuke haiget." „Sa peatsid ennast rohkem liigutama. See ei ole Sinu terroisele sugugi hea, kui Sa ennast ei hoia." Werdenfels ei reastanud midagi, waid laskis hobust samm sammult edasi minna, künni nad metsast wälja lagendiku peale jõuudsiwad, mida üks järsk lõhustik metsast ära lahutas. Tõinepool lõhustitku oli üks weike heinamaa ja sealt üle wiis üks weike tee üles mägestiku poole. Pärisherra pidas hobuse kinni ja waatas üle. „Tunned Sa seda kohta?" küsis Paul, kes ka eesnimetatud heinamaa poole waatas. „Seal on wäga ilus wäljawaate üle kogu lõhustiku; paari päewa eest juhtusin ma kogemata sinna. Kahju, et meie siit küljest sinna ei saa!" „Kudas nõnda?" „Siis küll, kui meie siit oru põhja ja töine poolt jälle üles ronime. Hädapärast saaksin ma sellega korda, aga Sina wõi tahad Sa kergema waewaga üle saada?" See küsimine kõlas naljakalt, aga nooremehe huulte ümber mängis pilkav? naer. Werdenfels nägi seda ja seadis ennast sirgeks. Julgelt ja kindlalt istus see wäsinud mees sadulas ja ilma sõnalausumata andis ta hobusele kannuksid ja ligimasel silmapilgul langes Ennr oma koormaga üle lõhustiku töine poole kaldale. Paul oli seda nähes ehmatuse pärast kui kinni naelatud. Hobune seisis tõinepool üsna wagusi; Raimund  pööris ümber ja hüüdis: „Noh, Paul, kas Sa ka ei taha üle tulla?" Noormees ronis alla ja tuli töine poolt natukese aja parast jälle nähtawale. „Naimund, kuis wöistd Sa mu nalja tõeks pidada?" hüüdis ta ettewiskawalt. „See oli hulljulgus  Sinust! Mis sundis Sind —" „Sinu naeratamine!" ütles Raimund terawalt. „Sa ei teadnud isegi mitte, mis see tähendas. Sa näed, üks ast on, milles ma Sinu eest mitte ei tagane." „Selles oled Sa minust kaugel ees," ütles Paul. „Ma pean ennast ka tubliks ratsaliseks, aga üle selle lõhustikku ei oleks ma mitte julgenud hüpata. Ja peale Emir'i ei oleks ükski hobune seda wõinud. Jumal olgu tänatud, et see nõnda õnnelikult mööda läks! Sa oletsid oma elu seal juures kautanud." Rannund kehitas õlafid. „Waheft küll! See oleks Sinule parem olnud!" „Kudas Sa seda arwad? „Ma arman, et Snll selle juhtumise üle mitte poleks tarmis olnud kaebduft tõsta wõi ei ole Sull weel mitte meelde tulnud, et minu surm Sind Werdenfels'i  omanikuks teeb?" Paul läks näuft punaseks. Tema oli kord selle peale mõtelnud, kudas ta hiljem Werdenfelösi omanikuna  tallitama saab ja see mõte waewas teda nüüd maga, ehk ta seal juures küll onu surma peale ei olnud mõtelnud, ega seda svominud. Pärisherra nägi tema ärapunastamist ja naeratas. „Ma ei miska Sulle seda mitte ette," rääkis ta edasi. „See on iga sureja saatus, et pärijad tema wiimaft tundi vvtamad. Kannata neel natuke! Wahesi lähemad Sinu soomid enne täide, enne kui Sa mõtled." Need ptlkamad sõnad mõjusimad Pauli peale maga. „Raimund, mis Sa mõtled minusi! Mtllega olen ma seda ära teeninud, et Sa mind üheks niisuguseks pead, kes kamalutega püüab warandust kätte saada; kes igal silmapilgul ootab, millal ta selle omanikuks saab. Sull on wõimus omaga teha, mis Sa tabad ja ma tean selgeste, et mn armastuse tunnistus mind Sinu silme ees nüüd ühe korraga halwaks on teinud. Ma tahan Sinu seadmistega rahul olla." „Aga kui ma Sutte ütlen, et Sa mu parandusest  wälja jäed, kui Sa seda naesterahwaft maha ei jäta," ütles Werdenfels iga sõna peale rõhku pannes. „Pead Sa oma arinuleft kallimaks?" Paul kahwatas ära ja wiiwitas wastusega; ta ei olnud sette üle weel mitte järele mõtelnud, aga tema kahewahel olek kestis ennegi üks silmapilk; siis wastas ta kindlalt: „Ja!" „ Tõeste? Seda ei uskunud ma Sinust mitte. Need silmad, kes Sutt õnnekuulutawate tähtedena üles tõuustwad, on ühest kergemeelsest noorest mehest ühekorraga  üht paleuslikku undestajat teinud." Paul mõistis, mis need sõnad tähendasiwad; ta ei jõuudnud ennast enam walitseda, kui ta ütles: „Ma tahan Sulle näidata, et ma mitte üksi ei undesta.  Sa wõid mu armastust pahaks panna, aga pilgata ei lase ma seda mitte, ka Sind mitte! See on Sulle nüüd arusaadaw, kui ma Sinult luba palun, Felseneckist ära minna tohtida!" wiisil ei wõinud Paul ennast sellest wale arwamiseft mitte paremine puhastada. Pärisherra wastas koguni rahulikult: „Tahad Sa nüüd juba Buchdorfi elama minna. Ma ei kiida seda mitte; sest rentnik ei anna teda enne Sinu kätte, kui kvntrahi aeg täis saab ja see sünnib tuiewal kewadel.  Senniks oleks Sinul seal tulemase malitsejana mäga Maene elu. „Mina walitseja?" „Ma olen ju Buchdorfi Sinule lubanud. Arwad  Sa, et ma oma antud sõna ei pea. Kohtunõuunik  Freising on kõik paberid juba malmis teinud ja ma olen oma nime alla kirjutanud; Sa leiad neid omast tuaft laua pealt." Paul oli niisuguse ülekohtu ja helduse wahetuse üle kohmetanud; ta ei teadnud, mis ta ütlema pidi. See jääkülmus, millega seda kingitust temale tehti, ei sallinud ühtegi tänu. „Sa ei taha ühtegi tänu," ütles ta miimaks. „Hilja aja eest oled Sa mu südamliku tänu aruldase külmusega tagasi lükkanud, et ma edespidi Sind enam tänada ei julge. Naimund miks rikkud Sa mull seda rõõmu suutumaks ära?" See ettemis ka niine ei olnud mitte asjata; pehme ja sõbraliku healega wastas ta: „läta seda, Paul! Wahest olen ma Sulle ülekohut teinud raa ei mõi seda mitte muuta. Sa näed, et ma Sind ei üheski asjas sundida ei taha. Tänasest päemast saadik oled Sa ise oma peremees. Sa wõid teha, mis Sa tahad, ilma selle peale waatamata, kas see minu tahtmise järele on, ehk mitte." Juttu ajades oliwad nad üle heinamaa töine pool metsa äärde jõuudnud; seal nägi Paul üht inimest puude wahelt wälja tulewat. „Proua von Hertenstein!" hüüdis ta imestades. See oli tõeste Anna von Hertenstein, kes seal seists. Hobuse hüppamine üle lõhustiku oli teda wist hirmutanud,  sest ta oli wäga kahwatanud ja üksisilmi waatas  ta ratsaniku peale. Praegu tahtis ta jälle metsa tagasi põörda, seal oli Paul tema kõrwal. (Järg jäeb tulema.) Wastutaja: J. Kõrw