Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. ' VII. Aaul jäi selle seletuse üle äkiste seisma, ta nägu muutis ennast korraga töiseks. „Teie õega, proua von Hertenstein'iga?" „Ia Teie tunnete teda?" „Ja. Minul oli see õnn, temaga seltsis reisida. Kas ei ole armuline proua Teile sellest midagi kõnelenud?" „Mitte ühte sõna!" tõendas Lilli, kes mitte aru ei saanud, kuis üht niisugust tutwustamist ometi salaja hoida wõib. Paul jutustas talle nende kogemata kokku juhtumisest  Venedigis ja leidis seda wäga imeliku olewat, et juhus neid siin jätte kokku juhatas. Lilli, kes sellest midagi ei teadnud, et see Pauli ettewõetud plaan oli, leidis seda kokku juhtumist siin nõndasama imeliku olewat. Mõlemad jõuudsiwad mõne minuti järele kirikumõisa. Preester oli Annaga esimese kirjutuse  tuas ja Lilli wiis oma wõera ka sinna. Muidu oleks Lillil jälle mõni karistuse epistel karta olnud, et ta ühe wõera noore mehe seltsis oli, aga Paul oli ju tema õega tuttaw. Ta tegi noort baronit oma sugulasega tuttawaks, kellega ta losfi mäe all oli kokku juhtunud. Nooremehe» aruldane sõit jäi seal juures muidugi nimetamata. Paul ei näinud ligemale astudes mitte waimuliku  wõerustamist tema nime nimetamise juures, ta ei näinud mitte proua von Hertenstein'i piinliku kohmetust  tema ilmumise juures, ta waatas üksi selle näu peale, mis ööd ja päewad tema südames seisis ja seal juures läikistwad tema silmad suure õnne pärast imelikult. Lillil näitas see wäga imelik olewat ja ta arwas juba, mis nooremehe südant täitis. Vilmut oli üles tõuusnud ja wõerale paar sammu wastu läinud, aga ta ei rääkinud mitte ühte sõna. Paul kõneles, et ta lossis oli olnud ja et tall nõuu olnud selle tee peal ka herra preestriga tutwaks saada. Vilmut kuulis seda külmat pealt, siis wastas ta: „See on õige, herra baron." Aga tema näu peal oli üks küsimus lugeda, mida ta huuled mitte wälja ei rääkinud, mis baron ometi tema juures tahab? Paul ei pannud esiotsa sellest aruldast wästuwõtmisi  tähele, temal oliwad koguni töised asjad peas. Ta leidis, et waimulik tema wastu wäga kange, külm ja waenlik oli ja sellepärast pööris ta ennast proua von Hertenstein'i poole ja tunnistas temale oma rõõmu jällenägemise üle. Ta lootis proualt luba saada, oma rutulist tutwust uuendata. Aga Gregor Vilmut ei olnud mitte niisugune mees, kes ennast nii kergest laseb kõrwale lükata. Mõni silmapilk silmitses ta noort meest terawaste, siis tegi ta oma küsimisega ta jutule otsa peale. „Teie olete wift üsna hilja aja eest Felseneck'i tulnud, herra baron?" „Kaheksa päewa eest," ütles Paul ja pööris ennast jälle proua poole. Nüüd astus Vilmut naesterahwa tooli juurde, pani käe selle leeni peale ja ütles: „Teie ei ole wist weel mitte mahti saanud, ümbrust ligemalt tundma õpida?" „Ei mitte, ma olen siin alles wõeras ja sellepärast  tahan ma ennast ümbrusega tutwustada." „See on wäga loomulik! Kas teab Teie herra onu, et Teie minu juurde tulite?" „Ei, ta ei tea seda mitte," wastas noormees pahaselt ja kannatama talt, et waimulik teda eksamineerima  hakkas. „Seda ma mõtlesin!" ütles Vilmut külmalt. See awaldus näis Paulile wõeras olewat, ka tema awaldas külmust, kui ta küsis: „ Minu külakäik näitab Teile wõeras olewat, herra preester. Ma arwafin seda oma kohuseks, Teid waatama tulla, sest loss Werdenfels on ju ka Teie kihelkonna päralt, aga ma näen, et ma Teile koormaks olen." „ Palun, herra baron, Teie ei ole mulle mitte koormaks!" wastas waimulik tähtsusega, „aga ma kardan, et Teie selle külakäigu üle Felseneck'ts aru andma peate." Paul waatas esite waimuliku ja siis jälle proua von Hertenstein'i peale, kui ootaks ta seletust, aga mõlemad jäiwad wait, kuna Lilli, kes niisama tark oli, kui Paul, uudishimuliselt pealt kuulas. Paul tahtis praegu seletust paluda, kui waimulikule teatab," oi. tä> ukse enese kaga Mm Anna waatas kord., kõrwanse twole. ms, wastas ta tasa: „Selle kusinnse ,W, MMletagasi,  herra von Werdenfels. Mis tayendav külakäik siin majas?" „Ma olen seda juba Teile jutustanud. Ma näen küll, et siin midagi ette on tulnud, aga ma annan oma sõna selle peale, et ma sellest midagi ei teadnud. Mis on minu onu ja Teie sugulase wahel ette tulnud?" „Seda saate Felseneck'is kuulda. Ma ei tea sellest midagi." See oli jälle see külm ja kalk toon, mida Paul juba enne tema huultelt kuulnud oli; see kord ei lasknud ta ennast mitte tagasi kohutada, ta arwas, et see külmus.mitte temale, Maid üksi tema nimele maksis. „Teie olete minu üle pahane, armuline proua?" ütles ta paludes. Mina? Ei sugugi! Mikspärast peaksin ma Teie üle pahane olema?" „Et Teie mind enam näha ei tahtnud! Teie teadsite, kuhu ma reifisin, aga Teie ütelnud mulle mitte, et Teie Rosenbergis elate. Üks juhtumine aitas mind Teie jälgile. Kas tahate seda saladuseks pidada?" Ma teadsin, et Teie ükskord ometi minu eluaset  teadma saate, aga —" „Tohin ma siis Rosenberg'! tulla? Tohin ma?" ütles Paul waimustusega sinna wahele. Ta ci hoolinud  sellest midagi, et Lilli seal juures oli ja suurte silmadega pealt kuulatas; tatt ei tulnud üleültse meelde, oma tundmusi salajas pidada. Noor proua ei teadnud, mis ta ütlema pidi, aga enne kui ta midagi wastata sai, astus Vilmut sisse. Paul tõuusis üles ja seadis ennast minekule; ta nägi küllalt selgeste, et ta kauemaks ei wõinud jääda. Ta jättis proua von Hertenstein'i ja Lilli sügawalt kummardades Jumalaga ja läks. Vilmut ei katsunud  teda mitte tagasi hoida, waid saatis teda ukseni ja lahkus temast tutwa külmusega. Lilli imestas selle üle wäga, et noor 6aron hiilgawail filmil tema õe peale oli waatanud, ka oli tema heal tõistmoodi kõlanud, kui ta luba küsis Rosenbergi külasse tulla; lühidalt ütelda, ta leidis, et see asi mitte õige ei olnud. Weiksel tütarlapsel ei olnud oma tähelepanemiste juures ka nüüd õnne, temale üteldi, et ta niisugust asju mitte ei mõista ega nende üle rääkida ei tohi. Lillil oli see arusaamata,  kuis temal, kuueteistkümne aastasel neiul, mõistus sääraste asjade kohta puuduma pidi. Paha meelega wõttis ta oma pähkle korjanduse kätte ja läks kõrwalisse tuppa, kui Vilmut tagasi tuli. „See oli üks aruldane külakäik," ütles ta pilkawalt. „Mis Sa sellest arwad?" Ma arwan, et lugu tõeste nõnda on, kui noor baron kõneles," wastas Anna. „Ta on lossis olnud ja tahtis Sinuga tutwaks saada." Gregor waatas läbitungiwa pilguga Anna peale. „Wõib olla!" wastas ta karedalt, „aga ma usun kindlaste, et ta mitte minuga kokku saada ei tahtnud. Sinu silmad, Anna, on jälle õnnetust sünnitanud! Ma nägin seda esimesel silmapilgul. Ma arwan, et mull mitte tarwiski ole Sind noomida, et Sa ennast temast eemal hoiad; tema on üks Werdenfels ja sest on küll!" Paul ei pöörnud mitte rõõmsate ja armsate tundmustega Felseneck'i tagasi; ta nägi nüüd küll, et ta jälle nägemine ja külakäik mitte parajal ajal ei sündinud. Niipalju oli ta aga teada saanud; et tema onu ja papp Vilmut töine töise waenlased oliwad ja see wõis ka see põhi olla, miks proua von Hertenstein ja Vilmut tema wastu nii külmad oliwad. Aga tema nooruselik kerge meel ei arwanud seda mitte suureks takistuseks kosja tee peal. Luba Rosenbergi minna, ei olnud ta küll mitte saanud, aga keeltud ei olnud see temal ka mitte, ja sellepärast ei lasknud ta ennast enese koostustes ja ootustes mitte petta. ! ömmlHu. i) .om oo» ,»l DltUll o^')Z ! Mtz' °M?, M Mq,^>°«ib. PM,si l kWq,„/^Ws!, ! MOgsm^ ! mls onu tahtis. Paul küsis, millal ta yWiufthcp, ! s,j., . ftsj illtiZ l »>'ÜM GnM,KÜHa,.MHMg,„ ! OsM MPa„seMH Mim herra,,,Mul." '" Ws tKMMsths. j,...,'!, - ~Mls. Snll ,H?S,Fa ,tzea, .uet.. keegi ilma kutsumata tema juuM,ej MiMNM?" Mind on ta kutsunud," ülles HvMhsjstydlalt. „ Armuline herra on mulle käsku saatnud, et ma, täna tema jutule pean minema." „On see tõsi?" hüüdis Paul. „Wiimasel korral rääkisin ma küll settest, et Sa teda näha soowid, aga ma ei uskunud mitte, et see aitama pidi; sest ta jäi selle peale wait ja ma ei julgenud teda sellepärast tõistkorda enam paluda." „Teie ei julge ilmas kedagi, herra Paul," ütles Arnold põlastawalt. „Teie ei mõista üleültse herra onuga ümberkäia, ja ometi olete Teie ainukene, kellega ta läbi käib. See on ju tõeste patt, tondina mõistlikute inimeste eest ennast kõrwale hoida, kui temal nii palju lossist ja mõisasi on ja isegi enam ei tea, kui rikas ta on. Herra onul on tõeSte üht tarwiS, kes tema pead jälle otse seab, ja et Teie seda mitte ei julge —" „Siis tahad Sina seda teha," aitas Paul naerdes. „Pane tähele Arnold, see wõiks Sulle santust teha, kui pärisherra pahal tujul on!" „Tema ei ole ju ometi mitte kardetaw?" küsis Arnold, kelle südames ennine kartus tõuufis. „Kas on üleültse wsimalik, mõistlikult temaga rääkida, ehk —" siin pani ta oma käe otsaesise peale. Paul hakkas walju healega naerma. „ Selle pookst ole üsna mureta. Ta on üsna mõistlik inimene, aga ma ei usu, et ta Sinule luba annab jutlust pidada. Igaüks ei ole nii wagune ohwritall nagu mina olen." Arnoldi arwamine ohwritalle üle oli küll töine, aga selle juurde jäi ta kindlaks, et ta pärisherra pead tahab kohe seadida. -- Wiimaks tuli see silmapilk kätte, ja Arnold sammus uhkusega Pauli järele pärisherra tua poole. Paul astus sisse, kuna Arnold ukse taha ootama jäi. Wana herra wõttis oma sugulase tutwa külmusega  wastu. „Sa oled tudeerinud?" küsis noormees raamatute hulga peale waatades, mis tema ees laua peal oliwad. „AH Sa tudeerib looduse lugu, nagu ma näen." „Nõia kunsti!" ütles Werdenfels rahulikult. „Nõnda usub rahwas. Ära naera, Paul! Ma räägin sula tõtt, nad usuwad kindlaste, et ma üks mustkunstnik olen, isegi mu teenijad tõendawad, et minu eksperimentid kuradi wärk on." „On fiis rahwas stin tõeste weel nõnda ebausklik?"  küfis Paul imestades. Minu Jumal, mis tarwis on siis koolid?" „ Järgmise põlwe tarwis! Praeguse PSlwe rahwa juures on preester weel kõige wägewam ja temale on see ebausk suureks kasuks, sest selle läbi wõib ta rahwast oma sõrme ümber mässida. Aga," stin lükkas Raimund raamatud paha meelega kõrwale, „mull ei ole tudeerimiseks ühtegi lusti enam, ilma kelleta ma noores põlwes elada ei wõinud. Ma pean iseenese käest küsima: Mikspärast, ehk mis tarwis  pean ma seda tegema? Muidugi miks elan ma üleültse?" See küsimine kõlas wäga wäsinult, aga Paulil oli sell silmapilgul kõige wähem põhja oma saatuse üle kaebada. Ta tulewik näis selge õnn olewat, sellepärast ei wastanud ta wiimase küsimuse peale midagi. „ Minul ei ole ilmaski tudeerimisekS lusti olnud; raamatud ja mina, meie olime ikka töine töise Vaenlased." „Seda ma näen Sa ei ole raamatu kogus weel olnud, ma ei taha seda Sulle mitte ette wisata," ütles Werdenfels, kui Paul Vastata tahtis. „Sinu Vanaduses on töised talitused palju armsamad ja see on Sinu oma asi, kuis Sa siin läbi saad. Nõnda kui ma kuulen, käid Sa tihti jahi peal see on wäga lõbus ajawiide." „Ja ajawiide küll, aga ei mitte töö ega tallitus." „Puudub Sull see?" küsis Raimund tasa. „ S a k a l a" sv. tBSS. INI i äoot loiöoo los/zluT .oamw 6tt;c