Saarlane Kleiildine polititil lljsleht «ma- ja limmralmialk. Teisipäewal, 25. Juulil 1889. Vl. aastakäik. maksab: Ilmub igal tsisi-päötVcrt. Kuresaares kaubauulitsaö nr. 17. Saarlasi! toimetusele. Knrefaarc. -ch.— Maaposti talitusest. Sellest talitusest oleme juba inittu korda «Saarlases" kõnelenud ja noominud, küll kurjaga,  kui ka heaga: et kirjad ja ajalehed paremine igaühe kätte peaks muretsetud saama, aga mitte kolm ehk neli nädalad posti kottis hoitud, wõi tükkis ära kautatud saama. Siiamaale on see jutt, kuida nähja, just kui seinale räägitud ja kõneldud. Kirjad ja ajalehed kaduwad ikka wana moodi, ka mõneS kohas meel Hullemine. Mõnes kohas kannab postimees teiste süü ja hooletuse eest süüdi, kunas teises kohas ilma mingisuguse  pahanduse pääle mõtlemata pimeduse katte all seitsmendama käsu waStu saab paha tehtud. Jah, mõni wõib ehk praegus küll küsida: Millest see tuleb siis, et maa posti talituses ikka niisugused äpardused tulewad, sääl peawad jo ka ikka omad ustawad toimetajad olema? Ma ütlen: See wiga tuleb mitmelt poolt ja mitme käest. Pea-asi on ikka see, et meie postimehed suuremast osast mitte musta ega walget kirja poolest ei tunne. Wõtame näituseks ühe posti päewa ja waatame kuida iga kihelkonna postimees omad kirjad seatud kohale wiib. Üsna sageli juhtub seda ette tulema, et teise kihelkonna kirjad teise kihelkonda saamad wiidud ja ka mõni kord nii jäetud, sest et pärast häbi on tagasi tuua. See on esimine takistus, et postimees lugeda ei oska! Teine asi on see: postimees annab ka rohkest kirju linnas juba ära; nüüd peab ta alati uulitsa pääl inimeste käest küsima, kas see kiri wõi ajaleht senna wõi senna läheb? On hea, kui auus mees ütleb õige koha oleivat; aga juhtub niisugust juhatajaid ka, et ütleb: See kiri tuleb mulle! ehk: Oot ma waatan, kas mulle ka on midagi saadetud! Nõnda wõtab ta teise ema üsna tasakesti oma uudishimu kustutamiseks ära, et teine ootku, kas silmad wesised. Jälle on see wiga, et postimees kirja ei tunne! Ka laseb postimees, kui ta maale läheb, kõiki posti kottis sorida ja läbi waadata; kui siissedawiisi  midagi kaduma on läinud, ei tea postimees sellest mitte kõigewähematki. Ja on meel üks wiga mõne postimehega, et üsna häbi seda rääkida on. Nägin kuidas üks niisugune kummuli uulitsa kraamis maas oli, posti, kott lahti selgaS, ta oli kangest wäsinud! Noh, kuidas see siis ime on, et iga nädala saab kaebatud ja nurisetud, ühel kiri puudu ja teisel ajaleht kadunud; waeno ajalehe toimetaja kuulgu santisi sõnu ja andku uus leht jälle asemele, kuS ta selgesti teab, et igal nädalal tõesti igale ühele on kätte saadetud. Ka olla ühe kihelkonna postimees niisugune, et iga kirja eest, mida ta linna peab tooma, raha wõtab; kas see igas kolwK nii on ja koguni seaduslikuks  tehtud, ei ole siiamaale weel kuulda, kuid see on selge, et iga postimees oma aastase palga saab, selle eest, et ta igal nädalal kord peab linnas käima. Nende wigaduste juures on ainult postimehed süüdlased; aga nüüd tahan ka näidata, et mõned teised toimetajad ka mitte ilma süüta ei ole: Hilja aja eest sain ma kusagilt 2 kirja järistikku,  aga mõlemad oliwad lahti wõetud ja läbi loetud. Ma küsisin postimehe käest selle üle seletust,  aga tema tunnistas ennast ilma süüta olewat ja et talle koolmeistri juurest lahtine kiri olla kätte antud. Ka küsisin kirjasaatja käest, ehk on ta ka lahtise kirja posti pannud, aga tema tõendas, et ta kirjad mõlemad kinni olla pannud! Waat, kas see pole nüüd ka rumalus! Jätame nüüd postimehe sääl ilmasüüta, kes sugugi lugeda ei mõista ja ega ka kellegi kätte läbi lugeda pole annud. Siis on selge, et targemate juures ka paha tehakse, kes peaksiwad rumalaid õpetama! Kui kahju see on, et mõni nii wäga uudishimulik on teiste saladuste järele! Minu arwamise järele ehk kauksiwad siis niisugused  hooletused kirjadega meie maa posti talituses  ära, kui mitmes mõisas ja ka linnas, maaposti  toimetuses wõtmed oleks, et hoolega iga kihelkonna kirjad postikotil pannakse ja siis lukku keerdakse; niisama ka maal, kui postimees linna tuleb. Kui siis ka peaks meel midagi kaduma minema, siis on teada, kelle käest küsida julgeb. Muud moodi ei kau see wiga ära, maid postimehed  kandwad ikka süüd ja saamad halbu sõnu inimeste käest. Sellega olen nüüd näitanud, kuidas ja kuS kohtadesse paremat kordust hädasti maja oleks. Wäga soowida oleks, et see tarwilik näitus ka pea täidetud saaks! Jumal aitab. 9 „Kuidas teie seda arwate?" küsis Juuli  kohkunult. „Noh, sa tead ju missugu nuhtlus rööwlitel  ja mõrtsukatel oodata on." Külm wärin käis Juuli hingest läbi; nii kaugele ei olnud ta weel ialgi mõtlenud, et Jaen peaks hukka mõistetud saama. „Aga," hüüdis ta, „Jaen ei ole neist kumbgi. Ma palun teid!" „No noh, ära ole nii kannatamatu, armas Juulike," ütles see nurjatu poiss jäleda, sõbraliku  naeratamisega. „Olgu küll et ka eluga peaks tagasi tulema, siis on ta oma hea nime ometi igawesti kautanud; ja ma usun, sa ei saa ometi temale enam oma kätt andma." „OH," wastas Juuli nukralt, „minu juures ei ole ta oma head nime mitte ära kaotanud, ega saa teda ialgi kaotama. Teda ainu üksi wõtaksin ma, kui ma ülepea mehele lähen, omaks meheks; aga siia ei ole ma ühegi muu asja pärast tulnud, kui ueid waefid maha jäänud lapsi aitama." hakkas õde jälle wahele rääkima, „ära ole nii erutud, jää mõistlikuks! Minu wend tuli siia sind jälle uuesti kosima. Mina olen sinu hea, truu sõbranna ja annan sulle nõuu: Mõtle hästi järele! —- Meie ilus koht saab sinu pärandus olema, zui sa „ja" ütled." „Ma olen juba ammu järele mõtlenud ning ei saa mitte tegema, mis teie mulle ütlete," wastas Juuli kindlal häälel; „kui teie mulle ka kõik maailma warandused pakuksite ning kui Jaen, nii ilmsüüta kui ta on, timmuka kerwe all peaks surema, mina ei saa seda sõna mitte murdma, mis ma temale annud olen. Mina saan teda kuni oma elu otsani armastama." „Armas Juulikene," ütles noor mees, wõib olla et sa pea teisite mõtled, aga siis on kõik hilja." „Minule ei saa nüüd ega ialgi meele tulema teie soowi mööda teha. Jätke mind, ma palun, ometi niisuguste asjadega rahule; mõtelge, et teie ühes õnnetumas majas olete, kus igapidi häda suur ja kaks haiget majas. Ma palun teid, jätke mind maha; ma olen palju parema meelega omas toimetuses, kui et ma teiega siin lorisen." Seda palwet oli ta kindlal häälel ja tungiwalt mõlemile öölnud; wõerad aga ei mõtlenudgi selle järele teha. Nemad jüiwad rahuliste istuma ja hakasiwad oma mängi uuesti jälle pääle, aga palju meelitawamal  toonil. Juuli aga wastas seda kindlamine; julgus kaswas temal wõitluses. Wiimaks hakkas August ähwardama: „Mina tean ka sinust küllalt, mis ma rahwale jutustada wõin, kui sa mitte minu soowi ja nõudmist wastu ei wõta." „Ei, ähwarda aga nii palju kui sa tahad, minust ei wõi keegi midagi paha ütelda. Mina ei hooli sinu ähwardustest midagi. Weel kord palun ma, jätke mind üksi, et ma oma kohust täita wõin." Sääl waatas noormees niisuguse wihase pilguga ta otsa, et ta süda sees wärisema hakkas. Siis kargas ta oma tooli päält üles, nagu oleks ta kõige wihasemast maost hammustud ning Juuli hakkas waljuSti karjuma.  Ka tema oma õde küsis kohkudes: „Aga, August, mis sul meele tuleb? Sina ei taha ometi mitte —" Ta ei saanud oma mõtet wälja rääkida, sest sellsammal silmapilgul läks kambri uks lahti ja wanaema kahwatanud näo ja maha ripuwa halli juukstega ilmus lääwe pääle. „Nüüd," hüüdis ta wärisewal häälel, „nüüd olete seda waest tüdrukut küll piinanud. Kasige siit, ütlen ma, teie häbematad! Mina olen weel siin majas perenaine ja weel kord ütlen ma: Kasige siit!" Waewalt oleks üks waim selle noore mehe kurja südame tunnistust wõinud waljemine  raputada, kui see haige naisterahwas. Ühe sammuga oli Treier oma mütsi juures ja teisega uksest wäljas. Tema järele rutas õde, Juulile kartlikult head õhtut soowides. RutuSti pani Juuli ukse nende taga riimi. „Siin olete mulle tubliste ja õigel ajal abiks olnud, emake," hüüdis Juuli wäsinult  ja selle eest tahan ma teile ikka tänulik olla. Aga, aga, teile wõib see tõeste