Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. VIII. Petrowitsh oli tüdruku lahti lasknud ja temast tagasi astunud. Tema silm langes esiotsa kohkudes, siis täis mha ja waenu selle noore mehe peale, kes oma ratsaniku  riideis, püstolid wööl, pistoda külje peal, Türgi piitS käes, rõõmuliku imekspanemisega ja wallatu naeratamisega  tüdruku peale waatas, sits aga wagat meest, imeSteledeS ja wSöriStades kindlaSte ja hoolsaste silmas. „ Marko, nagu sa näed, olen ma abiwäge omaga kaasa toonud ja nõnda, kui mulle näitab, oleme weel õigel ajal siia jõudnud!" büldis Wiktor ennast Mustlase poole tagast pöördes. „Msne minuti pärast saawad mudessariwi  kawaSsid juba siin olema, kes meile tee peal waStu tuliwad. Pane tua ukS lukku, hoia kõik wärawad kindluste kmni, meie räägime. nendega siis siit ülewalt tshardaki pealt paar sõna seletuseks, et selle majasse ükski puutuda ei tohi. nii kaua, kui meie temas elame, sest tema omanik seisab Inglise wäekammandajate ohwitseride kaitsmise all, keda tema oma käsu toimetajateks on wälja läkitanud. . . Bassama! . ... Missugune ilus Mustlase tüdruk, Marko! Wist see ongi sinu laps?" lisas tema juurde, oma weikest habemetest silitades ja Marinka peale waadates, kes arglikult ja täis hirmu nurka oli pugenud ja temale selga pööriS. „Ja see must isand seal, kes see siis on?" küsis tema Petrowitshi peale sõrmega näidates ja niisuguse näoga, nagu oleks tal himu ise järele katsuda, mis aSja mees see õiete oleks. Jowan astus nüid tema ette ja pakkus talle halba Ungaria keelt purSsideS tervist. ftWististe Jowani isand?" küsis Wiktor temale naerdes  kätt pakkudes. „Nüid kandke aga suurukse eest hoolt, gospodin, ja ärge olge enam murelik pasha vaenu pärast. All on mul neli südit ja tugevat seltsimeest; kui Teie enese teate süist puhta olevat, siis ei pia Teile ka mitte juukse karva väärt haiget tehtama; mudessariw on oma aSja wäga rumalaste peale hakanud selle tüdruku vargusega;  kristlikud väed seisavad eila hommikust saadik kindral Browni all ainult paar versta siit eemal mägede kitsuse kaitsmiseks; kui pasha Teist midagi tahab, siiS mõistku tema seaduse pshja peal Teie üle kohut ja Teie piate siis iseenese kaela eest vastutama, nõnda olen mina eila selle oma vana sõbraga maha teinud, kelle palve peale mina ennast selle aSja vahele segasin ja nüid palun mina oma sõpradega luba, mõneks ajaks Teile külaliseks jääda. BaSsama! see oleks ometigi kuradi päralt, kui meie rahulikult  selle pasha vägivalda piaksime pealt vaatama, nii kaua, kui meie siin maal oleme!" Jowani nägu hiilgas lootuse rõõmust; tema laiad rinnad hingasiwad kergemine. Tema võttis Berseki käest kinni, millele ta suud anda tahtis. Aga Wiktor tõmbas oma käe ära. Wahe ajal oli Jowan vana Markole käsku andnud tüdruku ära viia ja kattis isalikul hoolel oma hiiglase kehaga tema põgenemist. Petrowitsh seisis pahase ja tigeda näoga keset tuba; tema wahtis tüdrukule taga järele. „Tee, et see papp minu silmade alt ära saab! Mina tunnen seda kelmi ja tahaksin talle nõuu anda, et ta ennast minust eemale boiakS!" sosistas Wiktor wana Mustlase ksrwa lowani järele eeskotta astudes ja sealt oma seltsimeeste juurde minnes, kes alumistes tubades juba korterit wõtnud ja oma hobused lowani sulaste hooleks  oliwad andnud. Reed mehed aga oliwad kõik noored Prantsuse ja Inglise inshenöör-ohwitserid, kellega Wiktor juba Konstantinopoli linnas oli tuttawaks saanud ja kes nüid ülema käsu peale Balkani mägestiku kitsusid pidiwad järele tatsuma. Türgi kohtud oliwad sel korral Stambulist käsu kätte saanud, nendele meestele iga pidi abiks olla, nende eest, nagu Türgi riigi sõprade eest, hoolt kanda ja selle peale waadata, et nende ja Muhamedi usuliste wahel mingisugust  tüli ei tõuseks. Kui Wiktor Bersek alumiste ruumidesse astus, oliwad  temast juba ette kuulutatud kamassid ka maja esise lageda platsi peale jõudnud ja üks neist põrutas ukse wasaraga wasta wärawat. „AH, meie sõbrad!" hüidiS Bersek akna juurde kargades. Kamassid, temas mudessariw! külalist ära tundes, teretasiwad teda imekSpanemisega. Wiktor võttis pakutud tervist niisama lahkel kombel waStu. Tema kutsus nende üle kommandava on-bashi tuppa, wilS teda oma seltsimeeste  juurde ja seletas temale ära, et pasha selle majaga piab auupaklikult ümber käima, nii kaua, kui nemad siin korteris olevat, kui aga Jowan mõnda süidi teinud olla, siis saatku pasha temale kadi*) kaela peale. Üle- *) Kohtunik. ültse olla nende sõbralik nõudmine, et pasha kõige pealt kristliku tüdruku terwelt tagasi annaks, wiS tema eila õhtu olla sellest majast waraStada lasknud. „Pek-i!" kostis on-bashi lõbusal tujul ja sirutas oma kae „bakshishj", see on jootraha, wastu wõtmiseks wälja. Sest, et ta nägi, et tema giauride ohwitseride wasta midagi teha ei jaksanud, pealegi weel arwates, et mudir ise teab, mis tal waja teha oleks, sirutas tema wäljas jälle Pika meelega oma reied kaksite sadula üle ja sõitis oma meestega minekut. Petrowitsh seisis üksipäiniö ülemise akna juures ja waatas, kuidas ratsanikud minema lälsiwad. „See tüdruk piab siiN siit majast ära tulema nüid weel tungiwamalt, kui enne!" pomises tema. „lowan on narr! Tema arwab, kes teab, kui julge olla wõiwat nende wõõraöte kaitsmise all; nii pia, kui nad temale selga pöörawad, on temal aga ka kitsas käes, sest mudir ei unusta millaski ühte aSja ära! Sest Mustlase tüdrukust,  keda nii kawalal wiisil tema kätte oli saadetud, ei ole mingisugust kahju; aga küll tema sellest pettusest aru saab ja kättetasumist nõuab. Tahab Jowan just selle wssra ülemeelelise oleku peale lootes õnnetuse sisse jooksta, ennemalt, kui mudiri armu taga otsida, noh, siis ei pia wähemalt see tüdruk mitte tema kätte sattuma!... Ma pian linna minema ja papile sõnumeid wiima." 8. Mustlase moor. Just nõnda, nagu meie ülemal nägime, astus Wiktor Bersek, see noor mees, kes oma õnne alles laias maailmas  otsimas käis, rikka Jowani majasse ja sai temaga tuttavaks; kui tema ka mitte pahem ega parem ei olnud, kui tuhat töist tema suguste seast, aga siiski oli temal õiglane meel ja truu süda, millega tema ennast ilmas läbi ajas, ja mis mitte iga mehe juurest leida ei ole. Mina jutustan siin ükSneS tõeste sündinud asju, just nagu nad sel korral juhtusiwad. Wiktor oli ühe mehe poeg, kes enne mässamist wäga jõukaSte elas, nüid aga koguni waeseks ja wiletsaks oli jäänud, kui mässamine ära lämmatadi. Ta oli ilma poliitika tundmiseta ja tundmuseta ükspäinis seda teinud, mis tema käest nõuti, ja oli isegi oma poja vasta viha pidanud, kui see vaimustusega honvedide ridadesse aStus. Isa oli waeseks jäänud, poeg isamaalt wälja lükatud,  tütar elas viletsal viisil Wiini linnas; nõnda elas see perekond pärast sõda, kui Wene riigi abiga Ungaria laiali pillatud sõaväe salgad piiri üle põgenesid. Wiktor Bersek leidis Londoni linnas sõbra poolest aset ühes Saksa kontoris. Häda sundis teda ühte ametit ajama, mis temale waSta meelt oli. Sõa ajal Konstantinopoli  linna saadetud seal oma kaubamaja aSju talitama,  seadis tema neid ka korra peale; aga vana himu niisuguse elu järele, mis täis imelikku juhtumist oleks, ja juba sest ajast saadik ta südames põles, kui ta alles honwed oli, ärkas tema sees jälle ülesse. Tema juhtus Konstantinopoli linnas mitme noore mehega kokku, kes selle mõttega oliwad siia tulnud, Türgi wäeteenistusse astuda, ja passiga taskus saatis teda sõa minister kui „mulasimi" ehk leitenanti Shumla linna Serdar Omer pasha pääkorterisse. Wiktor aga leidis vahe ajal oma Türgi seltsimeeste juurest, veel enne, kui tema ennast oma rügementi oli sisse kirjutada lasknud, nii palju vaimu kitsust, halbu tahtmisi ja rumalaid kombeid, ehk nad küll muidu koguni vaprad mehed ja tublid soldatid olivad, et tema seda aSja enne kolm korda järele mõtles, ja põlastus selle üle ta peale tuli, mis ta praegu teha tahtis. Tema jäi selleparast Tirnowa linna, kuS tema sette maa viisi järele, nagu iga Franklane, kellel head soovituse kirjad kaasas oliwad, oma tahtmist mööda kui kubernööri külaline konakiS  ise elada, ehk mõne rikka rajah juurde korteri minna wöiS. Tema viitis oma aega pallee ohvitseride ja võõraste  ohvitseride seltsis, kes sell korral suurel hulgal Balkani mägedes reisimas oliwad, ja võttis nõuuks, pärast oma tädi üles otsida, keS ühe rikka, Rustshuki linna elama asunud Jtalianlase abikaas oli. Kokku juhtumine Markoga, kes teda, kui ta alles laps oli, oma käte peal oli kandnud, Marko jutustus see oli temale üks kena vahe lugu. Mudessariw ei elanud siin olevate võõraste ohvitseridega sugugi enam suures sõpruses; sõa kulude nimel oli tema rikaste rajahdele  kõige raskemaid maksusid peale pannud, millest tema aga mitte poolt osagi riigi, ülema valitsuse kätte ei saatnud,  vaid, nagu igaühele teada oli, ise oma tarvituste eest ära pillas. Sellepärast oli sealne ristirahvas temaga ilmrahuta, ehk küll ka hirm nende keskel oli, ja piiskopi sõnad ja maenitsused ei leidnud nende juures maad. Ja nüid oli Jowani õnnetuS veel nii suur olnud, et töiselt poolt Donau jõge Venelastest fisse piiratud Wallakhia  maalt saadetud kiri msidessariwi kätte oli juhtunud mille juhtumise läbi ta enese kätte woli oli saanud, kõige rikkamat rajaht kaelakohtu alla anda ja tema wara ära võtta. Wene väe kommandant oli sel korral just käsu wälju andnud, mille järele igat ühte, keda sõariistu kandes kõrwiliste teede pealt leiti, kui piionit ehk sala kuulajat ilma kohtu mõistmata pidi maha laStama, ja igat ühte, kes waenlase maaga kirju wahetab, kui oma riigi äraandjat  surmaga nuheldama. Serdar omalt poolt andis vastuseks niisama suguse käsu välja, Jowan Silowitsh oli sellepärast surma nuhtluse alune mees. MudeSsariw tegi sellepärast rõõmsa näo, nii pia, kui tal tema wõlaandja käes oli; tema käis Jowani vaatamas  ja püidiS teda oma kavala sõprusega meelitada, et ta koguni rahul oleks, kui ka ehk mõni sõna tema kakajast pindmisest konakift Jovani kõrvu oleks juhtunud, ja laskis ta last kinni wõtta, enne, kui ta vana mehe enese kallale kippus. Tema teadis, et Zowanil suured summad puhast kulda keldrites varjul oliwad, tema maja pidi sellepärast enne kõigist elavatest tunnistusmeestest puhastatud saama, kui ta oma truimaid sulasid neid kuldtukatitega  täidetud kottistd ära tooma saatis, mille peidupaika  vaene Jowan pidi nimetama, kui ta mitte paremaks ei arvanud, enne oma last ja siis iseennast raskete ohvrite läbi lahti osta. Mudessariv ei hoolinud palju Jowanist enesest, kes muidugi juba oma kaela oli kaotanud, aga seda suuremat lugu pidas ta tema maja läbiotsimisest. Ghalep pasha nägi sellepärast oma kavalat mõtet korraga tühja minevat,  kui on-bashi temale teatust tõi, et Jowani majas võõrad ohvitserid oliwad, kes tema sisse tungimist keelafiwad.  Rüid aga sundis pealegi veel seda varitsevat, kurja meest, kes nii ahne oma ohvri raha kottide järele oli. Eüropa ohvitseridest kokku säetud kommiSsion, mis hommiku Warnast siia oli tulnud, oma kurja nõuu pooleli jätma, mis õigel ajal täitsa pidi korda minema. Kui Ghalep oma eksitusest aru sai ja ennast Jovani majas nägi petetud olevat, andis ta käsku Mustlase tüdruku  eest, keda veriseks pekstud kehaga alla naesterahwa kambritesse orjade juurde oli viidud, hoolt kanda ja tema üle valvata, sest ka tema pidi ju teadma, kuS Jowan oma wara varjul hoidis. Ülepea aga tegi tema nõnda, nagu oleks ta Jovani koguni ära unustanud, et see kõik oma kartust kaotaks, ja nõnda oli terve nädal mööda läinud, kuna- Lääne maade sõawäed ühtepuhku Musta mere kallastel kokku wajusiwad ja mere kitsuses sõa- ja veolaevade kirjude lippudega ehitatud mastide hulk nagu mets seisis. Wiktor Bersek oli üksi veel Jowani majasse jäänud,  kui tema seltsimehed Warna linna läkfivad. Müdessariw ega tema sulased ei näinud temast tähelegi  panewat. Marko tuikus, kui arust segane Sue peal finna ja tänna. Talle ei oldud ta tütar kätte antud ja kõik tema naese järele kuulamised jäiwad tühjaks waewaks, sest keegi ei teadnud, mis Selwast oli saanud. Sest üksikust elust hoolimata, millele Wi.ktor ennast wabatahtlikult sundis, oli Bulgarlase maja temale imelikul  wiisil meele päraliseks saanud. Tema wiitis oma aega jahi peal käimisega lõhkenud kaljudega kaetud mägisel maal; tema istus sagedaste tundide kaupa lahtise kallerei peal ja waataS alla rohilise oru Põhja seal taga leeris elawa Mustlaste sugu peale, kes seal oma iseäralikul wiisil oma asju talitas, kuulis nende karja pasunate murelikku  healt, nende mängu lihtlabase kandlega, ja õhtult, kui päikene weeris ja tema mitte linna kohwimajasse ei läinud, ajas tema Markoga juttu endistest aegadest, oma isamaast, kes teda enesest wälja oli lükanud; ja Marko oma poolt, kui tema selle juures küll mõneks tunniks oma last unustas, jutustas armsaid,' kaunid mälestusi Wiktori lapse põlwest, mis sell juba ammugi meelest oliwad kadunud. Pää magnetiwägi aga, mis teda siin kinni hoidis ehk ta seda kütt isecneselegi tunnistada ei tahtnud oli ometigi üksnes Mustlase tüdruk Marinka, kelle wasta, imelikul wiistl, maja peremehel piaaegu rohkem armastust näitas olewat, kui Markol, keS ometi ta isa pidi olema. Marinkat sai ta juba töisel hommikul jälle silmata aga tütarlaps läks ruttu temast mööda ja hoidis ennast kartlikult eemale, mitte enam jäckedaS, muStaS särgis, nagu siis, kui ta esimest korda kogemata temaga kokku juhtus. Tema kandis nüid teenija riideid, millest Wiktoril  wäga kahju oli, sest ta oli tema silmist esimesel kokkujuhtumisel ilusam olnud, ehk küll harimatam, siiski aga ikka nagu Mustlase kenaduse paleuS, mida ükski meister nii imeliku iluga ei oleks wõinud ülesse maalida. Tema meele pahanduseks hoidis neiu ennast wõõra mehe eest ksrwale, nagu kartlik hirw. Tema ei talitanud ka mitte söömise juures, kui ta wana Jowaniga üheS lauaS istus; tema jooksis, kui wari, maja pool pimedaid käikusi mööda, kui ta noore mehega kokku juhtuda kartis, ja kui ta kord kogemata tema ees seisis, siis peitis ta oma näo körwale ja oli silmapilk kadunud. jüeb tutema.) 15. Sakala. 1885