Kaugel! Oh ütle mulle uskuja: Kus on sull tõsiduse-maa? Ta sinab kaugel, kaugel ees, Ju wõerad elawad seal sees! R-ein^valä Õieke! Oh haljas mets, nii. sala waik Sa püham paradiisi paik, Siin lehwis korra lilleke Nii õrnas õites hellaöte. Tuul tasa teda kiigutas Ta õisi õrnalt liigutas. Ta lehwis lausa löbudust, Ja hingas ilmal ilusust. Seal tõuusis tasa tuule heal Ja muutus hakist tormiks teal, Kus õitses lilleke nii waik, Kus tema jumaluse paik! Küll oli hirmus tormi töö Mis kohas läbi päewa öö, Ja metsast õitsew lilleke, Sai puruks murtud häkiste! Siis kumas idas kuldne koit Ja seega ärkas lille wõit. Meil jõuudis kätte kewade Ta asus jälle aasale. Nüid lillekene lehkad sa Weel mulle muistse mõnuga, Sest jälle selgub Eesti ilm Ja end'ses õnnes särab silm. x. Neli pühapäeva. Eestistanud H. Rinck. IV. Plaginal olivoad töised järel ja tuule tuhinal tõtastwad  nad külast wälja. Et nad kül ühtepuhku ümberringi  wahtistwad, siiski ei olnud kanditaati kuskil näha. Nad leitstwad teda aga linnas omas korteris, kus ta parajaste preestri kuube naela otsa riputas. Nüid oli tuluke takkus! Wiha ja ähwardusega tõttastwad  sõbrad waese kanditaadi Oige kallale, kes, kui süita talleke, waikselt nende ees seisis. „Küll on sull aga jänesse süda ja arg meel," köneleS arst. „Ära laida teda!" ütles seadusetundja wahele, „tema on tahtnud täna kristliku pühaduse ja wovruse üle jutlust pidada ja ei taha päikest lasta looja minna oma wiha üle. Oige, mees oled Sa küll!" Kõike seda kõnet kuulas kanditaat rahulikult pealt ja ei teinud muud kui peastis koera paelust lahti, mille ta hommikul oli kinni sidunud." „Sull ei oleks tarwis koera kinni siduda olnudki, ega tema sind poleks eksitama tulnud," kõneles arst. „Tu!ewa pühapäewal lase teda prii olla!" „Seda ma ka teen," wastas kanditaat waikseste. „Wõi nõnda, wõi nõnda, Sa ei tahagi siis tulewal pühapäewal enam jutlust pidada, Sa kelm!" karjusiwad kõik sõbrad. „Ei pühapäewal ega ilmaski," wastas kanditaat, „ma näen, et mind õpetaja ammeti peale ei ole loodud, sellepärast jätan ma ennast koguni rahule." „Wott missugune, auuwäärt ja seaduslik wabandus," kõneles seadusetundja. „Ole siis nõnda hea, kallis Rooma kangelane ja anna waStust, miks ei läinud Sa täna kantslisse?" „Mina kartsin rahwast," wastas rahulik kanditaat. „Kui Teie mind käärkambrist otse kirikusse lükkasite, kus kõik rahwas minu peale wahtisiwad, kautasin ma oma julguse ja arwasin kantslisse minemise asemel parem olewat, kirikust wälja minna. „See oli kõige parem, sest seda Sa ainult wõisid," rääkis arst pilgates. „Aga tulewa pühapäewal saab selleeest  muretsetud, et Sa enam põgenema ei pease!" „ Kõige ilma waranduste eest ei lähe ma enam Kaasik-mäele," wastas kanditaat arstile. „Aga mis Sa siis õiete kardad?" küsis seadusetundja  Kiusakas. „Rahwast, kuida ma sulle juba ütlesin," wastas kanditaat. pEt sina aga Jumala mees oled ja Tema sinu poolt on, siis pole sull midagi tarwis karta. Sellepärast, tulewa pühapäew pead sa, taheS ehk tahtmata, jutlust pidama." Kull wabandas kanditaat, aga midagi ei aidanud, tema sõbrad tegid kõik wabandused tühjaks. Kanditaat laskis pea norgu ja ütles sõbrade jutu peale wiimaks „Ja!" Neljas pühapäew. Nutemine, kui töised nädalid, läks see kuus päewa mööda, nad kadusiwad otsekui tuule tiiwul käest ära. Kui sõbrad teda pühapäewal kiriku tuliroad wiima, oli ta niisama rõõmus ja lahke, nagu minewal pühapäewal. Koera ei seutud täna mitte kinni, kanditaat oli teda Johanna hoole alla annud, kes teda ka enne mõnigi kord oli hoidnud. Oige tundis täna ennast koguni waimustatud olewat, nõnda et ta koera ega armukest ei arwanud kartwat. „Johanna ja kõik wõiwad pealt kuulata!" ütles ta ja tahtis seega oma suurt meele kindlust näidata. Kiriku uksed oliwad kõik lukku pandud, ainult see uks, kust rahwas sisse tuli, seisis lahti. Aga, küll oli ka palju rahwast kokku tulnud, kõik ei wõinud koguni istumise paika leida ja suur jagu pidi sellega leppima, et wäljaspool kiriku müiri seista wõis. Kõik tahtstwad uut õpetajat näha saada, kes nüid juba neljat korda jutlust tuli ütlema. Nüid, kui oreli healed kuulda oliwad, pööris igaüks  silmad käärkambri ukse poole ja küsisiwad ükstõiselt: „Saab nüid immeks näha, kas ta täna ommeti tuleb?!" Käärkambri uks läks lahti ja wäljaastus kõikide imestuseks kanditaat. Kindla ja julge sammudega tõttas ta kantslisse ja hakkas jutlust ütlema. Täie sõna ja tugewa kõlawa healega kuulutas ta oma waimn rikast kõnet kõigile ja wähe oli inimesi, kelle silmad kuiwaks jäiwad. Ka sõbrad ja wana õpetaja oliwad käärkambrist wälja tulnud ja waatasiwad uhkusega jutlustaja peale, isiäranis ei wõinud wana waimulik arusaada, kust Õigelle nüid see julgus tuli. Kanditaat seletas omad mõtted, ilusa Põhjuse peal ja imelikul osawal wiisil wälja. Peaagu oli ta juba jutlusega otsakorrale jõudmas, ainult Õnnistuse sõnad oliwad weel ütelda, seal nägi ta, et korraga kõik rahwas omad silmad kantsli poole pöörasiwad  ja mitmete huuldel waikne naeru joon lehwitas, kuna mõned jälle taskurätikuid suu ees pidasiwad. Mis oli sündinud? See küsimine oli praegu asjata. Kahes mõttes waatas kanditaat enese ümber aga oh taewas! ta oleks seaks ehmatanud tema kõrwal seisis koer Bcllo ja tõstis oma weikest pead üle kantsli ääre ja waatas targa silmadega alla rahwa peale. Nutuste kogus kanditaat oma jõuudu ja andis koerale jalaga ühe hoobi, nõnda' et see sedamaid kantslist maha ronis, arusaades, et siin mitte tema koht ei ole. Nõnda wõis kanditaat oma jutlust otsani lõpetada ja kui ta kantslist alla käärkambri laks, jooksis koer lontis kõrwadega tema järele, arusaadeS, et ta üht rumalat tempu oli teinud. Kõik rahwas oli jutlusega wäga rahul ja wabandasiwad  armsa sõnadega koera wahele tungimist. Oige seisis püsti-peaga oma sõbrade ees ja rõõmsa meelega läks ta kirikust wälja. pKuida wõis see kelm sind kantsli peal leida," arwas tohter koera peale näidates ja Sigusetundja lõi koerale wastu pead hüides: „Metsaline, tee oma suu lahti ja ütle, kuidas wõisid sina ühe omaduse sisse tungida, mis sulle iga seaduse punkti järele keeldud on?" „Ma ei saa mitte aru," kõneles Oige, „kuidaS see kelm ommeti siia sai." „Teie wõite selle patuselle andekstada,"  rääkis wana õpetaja, „tema wahele tulemist ei ole keegi pahaks pannud." „Aga sealt tuleb üks linna neiu, ta näikse midagi otstwat," rääkis waimulik edasi, „wist tahab ta mõnega meie seast rääkida." Koer näitas koguni saatuse poolt kinnitatud olema, midagi päewa wglge ette tuua. Waewalt oli ta tulejat silmanud, kui ta kohe selle wastu tõttas ja sealt niisama ruttu rääkijate juurde tagasi lippas. „See on ju preili Johanna, kes Sind täna ilma sinu teadmata kuulanud on," hüidis arst kanditaadi wastu „ja nüid otsib ta koera taga." „lah, tema see on!" kisendas kanditaat ja ruttas „minu armukene, minu pruut!" hüides tulejalle wastu ning teretas teda hellaste ja tõi siis sõbrade juurde. Wana waimulik terwitas Johannat ja ütles kanditaadi  wastu: „Teie olete üks õnnelik inimene, sest Teil vn truid sõbrad ja waimu-rikas pruut, ka Teie ise olete Issandalt rohke waimuannetega ehitatud." „Kui kaua aega saab weel minema, kui Teie minu asemikuks saate?" Tõe poolest ei läinud ka kuigi kaua aega kanditaadil oodata. Wana õpetaja jättis oma ammeti maha ja kogudus walis ühel healel Oige tema asemelle. Tema oli ka üks tubli ja auus hingekarjane. Üks wana käsikiri on seda kolmekortset jutluse pidamist  ülewal hoidnud ja nõnda on ta tulewa ilmale teada saanud ja minu läbi Sakala lugejatele. Ots hea kõik hea. (Lõpp.) Inimese elu pitkendamise kunstist. Hufelandi järele H. Rinck. IV. Isegi inimene saab ilma walguseta elu läbi näutumaks,  kahwatumaks, surnukarwalijeks, kautab wiimaks kõik elu rõõmu, kuida mitmed kurwad näitused tõendawad  nende üle, kes kaua wangiS on istunud. Walgus on inimesesugu suurem heategija! Töine tema sarnane on soojus. Temal ainult on wõimus, elu äratada. Kui külm talwe looduse nagu surnu mähkmetcga kinni katab, siis awab soojuS seda kewadil ja teeb kõik rõõmu Uksed lahti, ning paneb tuhanded  lindude keeled lanlma ja inimesed hõiskama. Lühidelt:  ta toob ilu ja äratab elu. Kus elu on, seal on ka soojuS, ilma soojuseta ei ole elu olemas. Kolmas ja wäga tähtjas elu toidus on õhk. Meie ei leia ühtegi looma, kes ilma õhuta elada wõiks ja mõnelgi hingelisele saab õhu puudusel surm osaks. Mida rohkem keegi looduse elukas õhku enesele sisse hingab, seda rohkem elujõudu on tema juures leida. Ohk aga langeb wõi jaguneb mitmesse jausse, sest kõik õhu jaud ei ole sissehingamiseks mitte kasulikud. Kõige tarwilisem sissehingataw  õhujagu on hapnik (Sauerstoff). Seesama ongi ainult elustaw õhujagu, mis sissehingamise juures ennast meie merega ühendab. Kõige wiimaks on üks pea elutarwitustest wesi. Kui kõneldakse, et ainult toidus elu ülespidaja olla, siis ei ole sellega weel kõik üeldud. Toidus on ainult kõwema organide kinnitaja aga elu ülewalpidamises ei ole ta mitte esimene asi. Kuulus Inglane Fordyce pani hulga kalu klaaspurkide sisse ja laskis seal neid üksi wärSkest weest elada. Kalad elasiwad 15 kuud ja selle aja sees kaswasiwatk wäga suureks. Seal arwas tema, et weiksid nägemata putukaid wee sees on ning puhastas (destillirte) selleparast wee ära, aga kalad elasiwad ja kudenesiwad sellegipärast priskeste edasi. Ka inimeste juures on seda tähelepandud. Üks Prantsuse ohwitseer oli mitmesuguse walude läbi meele wõi närwi haiguse sisse langenud ja ei tahtnud enam süia. Selles olekus ei wõtnud ta 46 päewa ühtegi söögi raasukest hamba alla, waid jõi wähe haawalt wett. Pärast aga hakkanud ta ühe imeliku muutmise läbi jälle sööma. Sarnane lugu on ka ühe 18 aastase tüdrukuga ette tulnud, kes 36 päewa õhust ja soojusest on elanud. Kõiki neid asju seletates, piame wiimaks küsima: „Ons inimese elu wanaks saamise pruuk kinnitatud wõi mitte?" Muidugi on iga looma sugul oma wanaduse kõrguse märk, niisama kui tal ka oma isiäralik suurus ja wäljaspidine nägumood on. Aga ise üksiku looma wõi inimese juures ei ole see nõnda mitte. Mõistlikult ja looduse seaduse järele elades wõib inimene wanaks saada, elust rõõmu tunda ja Jumalat tänada, kuna kõlbmatalt elades elu temal raskeks saab ja paha mõtlemisi ja olemisi sünnitab. Nüid laseb ka see küsimine üleüldiselt wastutada: „On inimese elu pitkendamine wõimalik?" See on kõigite wõimalik, aga mitte nõia asjade ega toimetamiste läbi, waid seeläbi, et õigel wiisi! looduse  seaduse järele elatakse ja kõigis asjuS parajust  peetakse. Seadus, mis Looja oma loodusesse on pannud, on igawene ja jäeb igaweste seisma. Kes selle Põhja peal seisab, see ei ole oma koda mitte liiwa peale ehitanud waid kindla kalju otsa. Kõik sõnad ja õpetused mis looduse seaduse wastu käiwad on tühjad ja jäewad tühjaks, ning saawad aja jooksul ära kaduma. Sellepärast, noor ja wana, tee ennast looduse ja tema seadustega tuttawaks! Ma ütlen sulle, su töö ei saa asjata olema. Rõõmus meel. kindel teadus ehitawad sind ja weel oma surmawoodil wõid sa rahuga pea maha panna ja uinuda, üeldes: „Jsa, ma olen su igaweste seaduste järele elanud!" Tehtagu meie noore suo juures looduselikult tööd, siis saawad  kõik halbdused kaduma ja headus saab orus ja künkal  õitsema. Selles lootuses olen neid ridasid kirjutanud 5L 36 Sakala. 1884