unenäud. Siis ütleme teine töisele head ööd ja ära hirmutame endid mitte enam õnnetuma surmalugudega. Ta pakkus piigale klaasi ja see jõi, weel alles kinniste silmadega, tõeste paar tugewad lonksu. Ole terwe, Loorenz, ütles ta. See kosutas mind maga, wähemast südame tegi ta sojaks, kui ka käed jalad juba kui surnud on. Aga see ei aita kõik midagi, surm tuleb ometi, ja mitte üksi sellepärast, et ma seda weikse Kristjaanile lubasin ja surnu sõrmust sõrmes hoian. Ma tunnen selgeste: kõik elujõud siit rinnust on kadunud, leek on waha juba sulatanud ja närib weel paljast tahti; weel lühike leegitsemine, ja kõik on otsas. Oleksid sa warem tulnud aga ei, see ei oleks ka enam aidanud, sest juba siis hakkas ta mu sees närima, kui sa wiimati kodu olid ja mitte sull enam meeles ei olnud, kas mind maa peal oli ehk olemata. Mis sa ütlesid? küsis Loorenz kohkudes. Kui ma jõulus kodu olin, ei oleks ma enam sinu peale mõtelnud? Meie ei wõinud ju küll mitte enam nõnda koos olla, kui enne, aga sa tead ju, et ma haigelt koju tulin ja et ema mind kõige pühade aja sammu tuaft wälja ei lasknud. Sull oli sulg, teie tüdruk ütles mulle, sugugi mitte kardedaw. Kui sa mind oleksid näha tahtnud,, oleksid sa seda küll nõnda wõinud seadida, et ema poleks tapelda wõinud. Mina, oleksin mina aastate pärast sinna linna tulnud, kus sina oleksid elanud, tulest ja weest oleksin ma läbi läinud, et sulle kätt anda ja küsida: Kudas käsi käib? ja kas sa pole mind mitte äraunustanud? See'p see aga" just oli. Sina olid mind unustanud, ehk tahtsid seda heameelega  teha, sellepärast lasksid sa mind hommiku wara, kui sa ära läksid, terwitada ja ütelda, et liig wara olnud ise tulla Jumalaga jätma. Waata, sest hommikust saadik hakkas ta, sest ajast pole mull enam rõõmust ega õnnelikku silmapilku olnud, ja kõik, mis tuli, kihlused ja Kristjaani ning tädi surm see aitas muidu kijrustada, mis pärast isegi pikalt oleks tulnud; ja kui mulle nüüd ka keegi sihukest rohtu tooks, mis mind tõeste surmast peastaks ja üsna terweks teeks, ma ei wõtaks seda mitte, tõeste Loorenz, ma ei hooliks sest midagi; sest mis see elamine aitab, kui enam hea meelega ei elata? Loorenz seisis neiu ees ja ei wõinud kõik selle aja, kui neiu selle iseäraliku tunnistuse ilma liigutamata,  kui pool unes awaldas, silmi temast ära pöörda. Ütlemata liigutus täitis teda, kui ta mõtles, kui kaua siin müüride wahel ühe noore truu südame elu tema päralt oli, kuna tema kaugel wäljas ümber uitis, süda ja pea täis uusi meelitawaid ja segawaid mõtteid ja kujutusi, mille seast ennegi wahete wahel nooreea sõbra pilt wälja paistis. See pilt oli ka alles pool lapsik, ilma seesuguse iluta, mis nüüd õrna, kahwatanud näu peal asus. Mida enam ta ta otsa waatas, seda suuremaks läks soow, waest tütarlast öösise koledate kujutuste käest kiskuda. Ta pidi ennast wägise tagasi hoidma, et ta õnnetumat neiut mitte sülle ei wõtaks ja temale, kui weikse lapsele,  kallistamistega elusoojust sisse õhutaks. Armsam Loore, ütles ta ja arwas sellega midagi õige trööstlikku ütlewat, ma ei aimanud seda tõeste mitte, et sa sest nii suurt lugu pidasid. Oleksid sa mulle kudagi wiisi märki annud, mõne sedelikese saatnud  wõi, et sa mind heameelega näha tahtsid. (Järg jäeb tulema). Toitmisest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne. N. Sõrd stuä. meä. 11. Loomade riigil ei ole mitte wõimalik oma ihu ollust mineraalidest sünnitada, waid tema nõuab neid juba walmis tehtud; looma ihu on ehitaja meistri sarnane, kes omale ehituse materialist enne walmistada laseb, ja fiis oma plaani ja tarwituse järele neid kokku seab. Ja need töötegijad, kes looma ihule materialist walmistawad on taimed, tõflsed töötegijad looduse keemia töötuas. Nemad annawad oma taime liimis seda ollust, mida loom oma meresse ja lihasse kui looma liimi maha paneb, nemad annawad omas juustus looma piimale juustu ollust, omas munawalges sedasama munawalget, kes weres ja kõigis toitmise wedelikutes ja koedes oma weewliga, wosworiga ja sooladega ette tuleb. Kust saawad fiis taimest sööjad loomad oma werd ja liha, kui mitte üksi taimedest? ja kas ei saa liha sööjad loomad taimede ollust nagu töise käe läbi, kuna nad juba wereks ja lihaks saanud taimede materjali  ärasööwad? Loomadele on see wõim antud, kätte saadud walmist materiali kokkuseada, uuedeks wormideks ümbermuuta, ärasulatada ja jälle kindlaks teha ja nii oma ihu ülesehitada. Sellest kõigist on siis arusaadav),  mikspärast looduse kuningas, Jumal, enne taimed  ja siis peale selle looma ja inimese lõi. Waatame nüüd, mikspärast nimelt meie toidust tarwitame. Meie ihu tegewus awaldab ennast soojuse sünnitamises ja jõun awalduses, töös. Uks jagu sünnitatud soojusest saab ihu iseenese soojuse alalhoidmiseks  tarwitatud, mis sest ülejäeb, saab ihust wäljaaetud.  Töö sünnib jault ilma meie tahtmiseta ihu sees, nagu peaaju töö, südame töö, kopsu töö j. n. e., jault sünnib ta wäljaspool ihu, kas liikumise  läbi wõi seeläbi, et meie asju omas wormis ja seisuses muudame. Soojuse sünnitamine ja töö tegemine  on ihule seeläbi wõimalikud, et tema sees ollused järjest ärapruugitud, järjest lahutatud saawad, ja nagu ahi ja aurumasin, tarwitab ihu kütmise materiali, kui ta soojaks saama ja tööd tegema peab. Et see olluste ärapruukimine wiimati ihu ära häwitaks, siis peawad wäljaspoolt uued ollused üleswõetud saama. Iga ollus uüüd, kes ühe ihus äratarwitatud olluse aset täita wõib ja ihu tema munawalge, raswa, wee ja mineralide kadumise nst kaitseda wõib, nimetatakse  toidu olluseks. Toidu ollused on siis need mitmesugused  loomade ja taimede sees olejad munawalge jaud, loomade ja taimede raswad, peale selle weel tärklise jahu, suhkur, wesi ja mitmed soolad, nimelt keedu sool. Mitmed toidu ollused kokkusegatud nimetatakse  toitudeks, nagu liha, muna, leib, piim j. n. e. Toitude üleswõtmine sünnib nälja tundmise sunnil, kes meid kaunis heaste õpetab, kui palju meil toitu tarwis läheb. Kui meil toidu puudust ei ole, sööme meie üleükdse niipalju, kui seda ihu alalhoidmiseks ja tema tarwilikutes jõuu awaldusteks tarwis läheb, ilma et meie selle peale mõtleme, mis söödud toitudega edasi sünnib. Nende teed ja muudatused sest ajast saadik, km meie neid hammaste wahele wõtame kuni nende ihu seest, on wäga imelikud, ja kõik toitude muudatusi meie ihu sees nimetatakse seedmiseks. Seedmisega tähendatakse hulka sundusi, milleläbi toidu ollust, mida meie ärapruugitud olluste asemele üleswõtame,  omas wormis ja olekus nii ümbermuudetakse, et nad wereks saawad, kes kõige koede ja abinõuude tõsine ja ainus hallikas on. Kõik seedmine langeb kolme järku: 1) toitude muudatus suus, 2) kõhus ja 3) sooltes. Õpime kõiki kolme lühidelt tundma. Suus saawad toidud seedmisele kõhtus ettewalmismistatud  ja selle juures on tegewad hambad ja süle käsnad, kes mehaniku ja keemia teel toitude peale mõjuwad,  ja nimelt nõnda, et nad puretud ja süle läbi leutatud saawad. Kõhu terwisele ja üleüldse seedmisele  on wäga tähtjas ja tarwilik, et meie hammustatud  palukest tubltste peeniksers puretame ja seeläbi teda rohkem süle läbi leutame. Seda ei ole aga weel wäga Palju inimesi aru saanud, sest nad ei käiks muidu mitte nii hoolimata oma puremise riistadega, hambadega  ümber, ja ei sülitaks mitte oma sülga wälja, ehk küll juba ammu tähelepantud on, et kõhu haigused  ja üleüldse seedmise takistused enamiste peale hambade  ära kautamise ja rohke süle wäljasülitamist algawad. Terwise hoidmise õpetus nõuuab seda, et meie oma hambaid heaste hoiame ja kaitseme, ja mõnigi kange kõhu haigus, kus keegi rohi ei aitanud, on üksi seeläbi parandatud saanud, et wals hambaid haige suhu panti, kui sell oma hambad enam ei kõlbanud. Wäga kasulik  on juba lapsi harjutada, omi hambaid heaste hoida ja ka puhastada, mis kõige parem puhta wee ja hambaharja  labi sünnib. (Järg jäeb tulema.) Tubakas ja tema kahju. „Kudas sa piipu suitsetama hakasid?" küsisin ma oma tuttawa taluperemehe käest. Kudas? koguni kergel wiifil wastas ta. Sügise, karjas tule ääres, wäänsin ma tule peal winnutatud sõrme pitkuse lepa pulgast südame mälja, uuritsesin nuaga augu suuremaks, panin punni alla, tegin külje peale augu, kuhu peenikese  wälja wäänetud lipsu sisse panin, ja nõnda sain omale piibu. Tubaka asemel oliwad mull kuiwatatud aia-irre samblad ja lepa lehed; neid panin ma oma nõndanimetatud piibu sisse, ere tule süsi taga otsa, ja „tosu" üsna paks suus. Mõnikord riputasin ma aiaerre sammalde sekka taadi kotist „kahmatud" õlget tuakat, ja sell wiisil harjutasin ma ennast puhast tubakast  maitsma. Esiotsalised maitsekatsed oliwad Slett peale pakitsewad, mitu korda ma oksendasin, aga ega sellepärast ei täinud ma oma piipu jätta. Kaua aega läks kiirusega mööda, ma astusin tööliste wanade inimeste sekka, juba stis ilmusiwad „lubjakalgid,"  wandustega warred ja puu- ja kiwi-kahad. Ma sain 18 aastaseks, waatasin juba küla neiude peale põlewil silmil ja wiimaks jäin ühele armsaks. See tegi mulle uhke tubaka koti, kard tutid otsas, mis uhkeste püksi kulitsest wälja ripendasiwad. Armukese  kott pidi alati tubakaga täidetud olema, ja pitk jõhw-warrega piip harilisel wiisil suus tossama. Ma pidasin uhkuseks, niisuguste asjade omanik olla, ja waata, aastad läksiwad mööda, mu ülemaks seltsiks jäi piip. ..." Nii pajatas mulle mu tuttaw, ja tuline õige on ta sõna. Tuhanded meie seast on otse sellsamal teel piipu suitsetama hakkanud: enne lepa lehed ja aia-erre samlad, stis tubaka ja nende segi, wiimaks puhas tubakas ise ei suitse enam „lepa piibus", waid kiwi kahas ja paberi tohlus, mida wõera keele peal „hülflks"  nimetatakse. Aga karjas ei kai kõik, ega õpi ka sealt kõik, mitmed ja mitmed saawad esimese tubakapõletamise  õpetuse wanemate käest, wanemate eesmärgist. Ma tean pooltõift aastase poisikese, kes ei mõista weel rääkida, ega saa õieti käia, aga kellel piibu himu suur on: korraga hakkab ta nutma, ja ema teab, mis pojukesel tarwis: paneb taadi „pobu" tubakast  täis ja annab Miku kätte, ja tõmbab Miku ja tossutab ja ühes sellega waikib. Kui ma selle 100 üle imetlesin, siis wastati mulle, et Miku olla mängides  taadi „pobu" maitsma hakanud ja ennast selles asjas nii kaugele harjutanud, et enam koguni ilma ei wõi olla. Üks töine kolme aastane jõmfikas on mull tuttaw, kellele isa oma tubaka põletamise taosed nagu: piibu, tubaka kotti ja tiku topsid on ostnud, nii et jää muud järele, kui tossuta Andu, ja Andu ei jätta ka: süle lirtsud käiwad kaugele ette, nagu mõnel wanal mehel. Üleüldse, ei ole Meie seas, kes talus on ülesse kaswanud, ühte ainustki, kelle esimene mängi riist taadi „pobu" ei olnud ja kellele mõni perekonna liige ei ole ütlenud: „katsi, kui magi pobu o".  Sellepärast  on tubaka põletamine meie rahwa juures nii sama, kui muijalgi, otsekui tarrvituseks saanud, ilma milleta enam nagu eledagi ei süüdata. Aga waatame lähemalt piibumeeste ehk parem tubaka põletajate elu korra ja käe käigu peale. Kõik kaswab, kargab ja müllab, ka meie Jütsiga on lugu nii: ta paneb waheti wahel oma kalgi suitsma muidu naeru pärast. Tal lõketab nooruse puna palgil, terwis ja rikkas jõud paistab igalt poolt temas wälja, aga piibu himu läheb suuremaks, ja mees „imeb" ka oma „kalki" nii, et lahke, puhas hinge õhk muudab ennast räpatawaks tubaka haisuks ümber, mis kaugelt juba wastu lehkab. Läheb aeg, seal ei taha meie piibumees tubaka põletaja õieti süüa, puna kaub Palgilt, selle asemele süda põksub kangeste sees, waheti wahetab, raske lõõtsutamine paneb sagedaste  puhkama, heal koriseb ju muudab ennast töiseks, käed wärisewad otsas j. n. e., üleültfi on kiderus, põderus käes. Tugew mees jäeb jõuutuks ja haiglaseks,  alati kaebab seda ehk töist häda kas peas, kas rindus, kas kõhus, sagedamine aga kõiges ihus: köhib ja rögiseb ööd otsa; sell samal ajal silmade seletus wäheneb, kõrwa kuulmine jääb töntsiks, mõtlemise ja mäletamise osawused lähewad nüridaks, nende asemele  annawad ikka enam ja enam tuimus ja unustamine  ennast tunda. Kõige selle juures ei tunne mees südames rahu, waid on alati tuskas; ta ei tea, kust kiratsus tuleb: „Kas ette wiimne tund ligi on?" ütleb ta raskest ranitsemisest waheajal puhates. Aga käsi sirgub ikka enam ja enam piibu wõi mõne muu tubaka põletamise riista järele. Ta maitseb jälle korra ja tunneb nagu kergitust, aga sekssamaks silmapilguks. Wiimaks aga kiperdab weel kord, ja kustub enne aegu terwe elu. „Noh, ju ta päewad stis luetud oliwad" nutab mahajäenud abikaasa kõrwal. Aga kes luges ta elupäewad ära?!!! Kõrwaline  waim? Ei, kui nad luetud oliwad, siis luges ta ise nad ära, ja luges nimelt tubaka abil. Ta surmas ennast enne aegu tubakaga ära, sest tubakas, keemialiselt läbi waadatud, on terwe santide olluste kogu, kelle sees kõige kihwtilisem surmaw nikotin on. (Järg jäeb tulema.) Wastutaja: J. Kõrw.