Saarlane Xs 43. Teisipäewal, 7. Nowembril 1889. v«. aastakäik. maksab - postiga saadetud aastas . A „ „ pooles aastas...... t „ SA „ Ilmub igal koifipÄosV«»r. —H.— Kleiildiue / ,iilcht maa- ja liaaarahwalt. MW Mis meil puudub? Oi wennad! külap selle küsimise pääle lapsest künni mana inimeseni igaüks mõistab ütelda, mis meil kõige enam puudub, see on: „raha!" Jah, raha on meil küll kõige rohkem tarwis ja kui raha on, siis on meil juba kõiki muid asja ja warandust küll; sest: raha ajab ju kõik märgid käima; raha eest juhtub ka wahest mõni suurema nime omale saama. Aga mis siis meel üle raha meil enam tarwilikum on? Waadake näituseks: kui nüüd mõnel kõik aidad ja salwed raha ja rikkust täis oleksiwad ja selle juures ühtegi rõõmu omast elust ei tunne, mis oleks temal siis kõigest sest rikkusest kasu? Mitte midagi! Ma tean just praegus siin meie Kuresaare linnas ühte paras-ealist meest, kellel tõesti seda ma' mammuna puru kaunis summakene kasti nurkas hallitamas on, aga ma pean tunnistama, et ta selle juures palju õnnetum on, kui see, kes kerjama peab ja waewalt oma pead jõuab toita. Küll on temal alati äpardusi ees, niihästi oma perekonnaga, kui ka wõerastega. Homiku wara tõuseb ta sõimamise ja kirumisega maast ülesse ja õhtu läheb ta mandumise ja käratsemisega woodisse! Mis on temal nüüd sellest kasu, et tal rikkust küllalt on? Mitte midagi! Temal puudub midagi. Jah, kas neid inimesi meie päiwil mähe on, kellel tuhanded kastide nurkas hallikamad ja ise sääl juures ilmg rõõmuta ja ilma elust tüdinenud elawad! Noh, ma arwan, et nüüd wift igaüks juba hakab aru saama, mis meil kõige enam puudub. See on: „ termis." Kui meil mitte termist ei ole, siis pole meil mitte Millegift asjast kasu, ega tunne ka millegift asjast rõõmu. Niisugune  inimene on nii maailmast ära tüdinenud  ja ka wäsinud, et ta alati mõtlema peab: „OH millal jõuab liiwa AnnuS tulla, et ma omawiimse rahupaigale jõuaksin?!" Ka on ta teistest inimestest ära tüdinenud nii, et ta neid mitte silma otsaSki näha ega kannatada ei wõi. Aga küsime nüüd: Kus jääb siis meie termis? Ja meel: Ega siis kõik inimesed haiged ei ole? Tõsi küll! Kui ihu just mitte haige ei ole, siis on ometi maim haige ja maimu haige inimene on meel õnnetum, kui teine. Kes on siis meie terwise rikkuja? Mis muud kui wa' wiina tilk, mida praegusel ajal nii rohkel mõedul saab pruugitud, et meie linna kui ka kõige Saaremaa kohta seda inimest naljalt seida wõib, kes mitte wiina ei pruugi ju juurem hulk ikka nii rohkest, et oma terwise senna juure ara raiskawad. Kuidas ja mis moodi see kõik sünnib, ei haka ma praegus just mitte laiemalt arutama, mida wist juba iga tark inimene ise wõib arwata. See on siis üsna selge, et meil puudub termis ja wiin on meie terwise rikkuja. Mõni ehk ei taha pracgus seda naljalt uskuda ja ütleb: ju naisterahwad siis ikka terwed on, siin pole ju ka wahet tehtud: kas kõigil termis puudu on! Ma pole mitte wahet teinud, maid ma ütlen, et mõnedel naisterahwastel tõesti ka termis puudu on! Kui suuruke meie linn on ja ma arwan, et juba siin kaunis trobikond naisterahwaid on, kes peaaegu meestega wõitu tahawad juua. Juba leiame noori neidusi mõned, kes klaasi põhjast tahawad maata, kui kõrges päikene paistab. Olgu nüüd sellest jutust küll, ma tahan nüüd ühe wäikese juhtumise jutustada, kuidas kaks noort meest, kes maast madalast seltsis kaswasiwad ja kuidas nad wiimaks koost lahkusiwad. Kaarel Kärmas ja Mihkel Mõistlik oliwad  kooliwennad. Kärmas hakkas jooma; Mõistlik jälle seesugust asja põlgama. Pange nüüd järeldusi tähele. 1) Terwisline tunnistus. Iga priiskamise järele tuli Kürmas'ele peawalu. Et ennast kosutada, oli ta järgmise homiku sängis ja kogu ta «välimisest kujust paistis nõrkus ja haiglane olek wälja. Kui ta jälle tööle hakkas, ei läinud see tä käes kuidagi korda ja ta ei tunnud ka selle juures miskid lõbu ega rõõmu. Mihkel Mõistlik aga ei läinud tema moodi mitte kortsudesse. Temal oli küll Lume all. Klcmentine Helm i järele. s Suurewiisiline loomus, mis siin ülewel oli, tegi Kristjani enese meelest «väikeseks ja tühiseks, nõnda et tema oma meelest kui üks liiwa tera kõige oma kannatamiste ja koormaga ette tuli. Nõnda waikselt mõttes ja oma maja ees seistes, wiibis tema waade lumega kaetud mäe latwade pääl. Sääl tuli korraga üks kogu kalju künka tagant nähtawale. Rutuliste sammudega tuli ta üle kiwide ja prügi ja jäi Kristjani ette seisma, kes imestades tema otsa waatas. „Seppi, sina siin ülewel?" hüüdis Kristjan,  rõõmsalt wenna otsa waadates. „MiS asi sind siia üles ajas?" „Muud midagi, kui et sinuga rääkida tahtsin Kristjan, mis ehk sind jälle meie juure tagasi toob," ütles Joosep, wennale kätt andeS. .Mispärast? Minul on siin ülewel hea küll, jätke aga mind rahule siin," wastaS Kristjan, kuna tema otsa esine sääl juures ennast jälle kortsu tõmbas. .Mina tunnen wäga hästi, et mina mitte teiste inimeste sekka ei kõlba ja sellepärast ärge waewage endid ja mind ilma asjata." „Aga kui mina sulle ütlen, et isa oma arwamist muutnud on, Kristjan, kaS sa siis ka ei taha minuga tulla?" küsis Joosep. „Jsa oma arwamift muutnud?" küsis Kristjan järsult „Kas see seda tähendab, et isa oma sõna tagasi wõtab ja seda minult ci nõua, et ma ennast selle kelmi ecS alandama pean?" „Hoopis tagasi wõtta ei wõi tema seda küll mitte," ütleZ Joosep, „aga tema tahab lubada, et ma seda sinu asemel teen. Anton kaebab muidu sinu pääle ja sa tead kuidas see isa auuZse saab puutuma." „Ja seda nimetad sina arwamisc muutmiseks  ?" nacras Kristjan mõrudalt. „Sce, armas wend, on küll wäga ilus sinust, et sina seda pahat käiki minu eest teha tahaksid, aga mina ei taha seda mitte. Kelm Anton ei tohi ennast mitte kiidelda, et üks Hutter ennast tema ees alandanud on. Ja sellepärast  ei tohi sina ega keegi muu minu nimel teda andeks paluma minna." „Aga wend, mis sest siis wiimaks wälja tuleb?" hüüdis Joosep. Mõtle ometi, et sinul ülekohus on! See oli halb Antonist, et tema sind teotas, kuna tema Suusi armastusest enese wastu hooples. Ja kõik rahwas räägib ju, et Suusi teda wastu wõtab, seega ei ole tema siis ka mitte walet rääkinud." „Siis mingu ja kaebagu minu pääle kohtusse, mina ei wõi senna parata!" hüüdis Kristjan ennast ümber pöördes, sest tema tundis kuidas Suusist rääkimine tema südant ärritas. Warsi aga pööris ta ennast jälle Joosepi poole ja waatas kurwalt, tema käest kinni hakates, tema otsa„  Sinul on head mõtted minu kohta, Seppi," ütles tema pehmelt, „mina tänan sind ning ei saa seda ilmasgi ära unustama. Aga kõige parem on see, et teie kõik nõnda teete, nagu oleksin mina surnud, siis olete sest rahu rikujast lahti. See oleks ka ülepea see ainus asi, mille läbi mulle head tuleks." „Ja meie pääle ei mõtle sa sääl juures poolegi, wend?" ütles Joosep ette wiskawal toonil. „Jsa, ema ja kõikide kurwaStuse pääle, kes sind armastawad, ei mõtle sa sugugi?" „Kes mind armastawad?" kordas Kristjan  kibedalt. „Olgu pääle, Seppi, see teeb sulle haiget, kui ma kõik ütlen, mis mu südames waewab ja närib. Aga usu mind, õnne minu jaoks ei ole mitte loodud, seda tean mina küll ja sellepärast oleks kõige parem, kui mina sureksin, siis oleks meil kõigil rahu! Mine koju, Seppi! Sina oled õnnelik ja rahuline ja ei wõi sellepärast  ka mitte teada, mis õnnetus on! Jää jumalaga, wend!" Sellega pööris ta ennast ümber ja tahtis ära minna, aga Joosep hakkas tema käest kinni ja pidas teda tagasi. „OH, Kristjan," ütles Joosep nõnda walusal häälel, et wend imestades tema otsa waatas, „ära nimeta mind õnnelikuks, sest mina ci ole seda mitte, ja ei saa seda ehk ilmasgi olema."