Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. IV. Suur tuttaw wõerastemaja Neitsiwaatele oli Jnterlakenis  ka nüid, nagu ammu tuttaw, hulga lustirändajate kogumise koht. Sun istufiwad iga rahwuse liikmed ühes koos söömalauale. Juba kõlises kell töist korda, mis isunuid sööma kambrisse kutsus. Wiibijud tuliwad hulgaliste  laua juure ja tõttasiwad oma istepaikadesse. Hiliste seaS oli ka üks mustawerd noormees, kes naabridest lugupidamata,  tühja tooli peale maha iStus ja fiis rahulikult oma silma klaasi läbi töist sööjaid silmitses. Ta nägi, et teda kaunis üksinda oli jäetud, sest otse tema kohal oliwad töisel pool lauda kolm tühja istet. Siiski nägi ta laua peal olewast toidust ja söögiriistadest, et need kolm istet juba ära tellitud oliwad. Eberhard Wellenheim, sest tema see noormees oli, wiitis oma leina-aasta rändamise peal ära; tema isa, ikka alles kahtlane, kaubaasjandus ei lubanud teda külluses ja uhkel kombel oma sõbrade krahw Wallbecki, baron Rothkegeli ja nende ringkonnal iste seas elada, mis oli tal siis muud teha, kui reisida! Aga ta ei tunnud reisimisest seda magu, mis ta lootis; tema tundis suurt surmawat igawust ja hakkas oma waikest naist taga kahetsema,  kes ommeti sagedaste tema tusase tujude ja igawa aja kannatlik lõbustaja oli olnud. Kaks igawat nädalat oli ta juba Interlakenis ära elanud. Oli lumega pärjatud  Neitsimäe pead wahtinud ja laia suuga selle juures aegutanud. Esimestel päewadel läks tal aeg mitmenäuliste  reisijate wahtimisega kaunis kenaste mööda ja ta wõttis nõuuks järwe ligidale Genfi aega wiitma minna. Nüid oli pitk söögilaud, peale Eberhardi wastas olewa kolme tühja istme, otsani sööjaid täis; et Eberhardil  midagi paremat mõtelda ega teha ei olnud, siis hakkas ta uudise himu arwama, missugused need inimesed küll oleksiwad, keS tema wasta saawad istuma. See ei jaenud temale kaua saladuseks. Ta kuulis naesterahwa siidi riiete kahinat. Otse tema wasta istus sirge, pitk waimuStaw neiu, selle paremat kätt wanapoole naesterahwaS  ja pahemale poole fihwakas noormees. Eberhardi silmad wiibisiwad härrandliku noore neiu peal; missugune imeilus naesterahwas! Nagu läbipaistwast päikesest kullatud,  ulatasiwad walged, woltiS juuksed üle piha künni wööni maha ja kaks maasik punast huulekest piiraflwad armast, äritawat uhket suud, millest ta weel eluilmas kenamat ei olnud näinud. Eberhard oli täitsa nõiduse kütkes. Nüid lõi ka neiu elawad silmad oma ülelaudse poole ülesse, imestamise awaldus käis ta näust üle, mis aga warsi töisele, waenuliku awaldusele aset andis. Mis see tähendas? Wäga selgeste oli see muutuse wahetus neiu palgel tunda; kas ehk Eberhard tal waStameelt oli? Ja misläbi? Ta ajas oma kõrwal olewa nooremehega lahket juttu ja Eberhardi pähe tikkusiwad mitmesugused mõtted, ehk oli wast mõni noor abielu paar tema ees, kes pulma reisi peal oliwad, aga fiis ei oleks neil walwajat naesterahwaft tarwis kaasa wõtta olnud, wõi oli wanem naesterahwaS noorema ema? Ta jättis selle mõtte lühikese  aja pärast kõrwale, wanem naesterahwas oli tnrsu- Nud, waimuta näuga, see ei wõinud ilmaski töise ema olla; wöib olla ehk oli mõni pruutpaar tema ees, kellel wana naesterahwas walwajaks ligi oli. Tema ei teadnud isegi, mikSpärast üks wastameelne tundmus ta südamest salaja läbi käis, kui ta noore, ilusa neiu kihlatuks arwas, tema läks rahutuks, ta mõtted läksiwad segi ja ta lahkuS pahal meelel laua juurest. Ta läks ees-õue ja wahtis unistawalt härrandlikku maakohta; mis temal selle wõera neiuga tegemist oli? MikSpärast pidi ta tema peale mõtlema, tema wihast waatet meeleS pidama! Pahane isienese peale läks ta alla, tellis enesele eesli ja sõitis tuttawat teed Giesöbachi poole. Seal sidus ta eesli weekoskede ligidalle puu külge kinni ja sammus metsa pardikust ümberpiiratud haljast muru teed mööda mürisewa, kohisewa mägestiku jõe poole, mis siin seitsmes koses määramata kõrgelt alla sügavusesse kukkub. See näitemäng oli päratu imeline; west langes nagu sula hõbe kohisedes alla ja lagunes miljoniks auru kibemekeseks,  mis päikese paistel sätendastwad ja hiilgasiwad, nagu kaste pärlid ümberkaudu rohtu niisutades ja ka Eberhardi märja, jahutawa weetolmu sisse mattes; see oli temal kosutaw, sest ta pea kuumas täna nii iseäralikul  kombel; ta pani käed waheletti ja wahtis üksisilmi  kärmeste woolawa, mässawa woodesse. Korraga kuulis ta nagu tasast, mahedat naermist, ta waatis kohkudes ülesse, tema waate jäi näkineitsi sarnase imelooma peale peatama. Ülewel tema pea kohal, kust esimene juga alla langes, seisis tema tuttaw ilus neiu julgeSte üsna müriseja, wahutaja jõekalda sõrwa peal, ta sirutas ennast, nagu äritamiseks, ette kose poole ja ajaõ isi nooremehega mahedat juttu, kes enne tema laua- naaber oli ja keS nüid, kui neiu vallatuse tujul ennast liiga üle kalda strutas, õrnal hoolitsemisel, nagu Eberhard  arvas, oma käega neiu käewart kinni hoidis. Hiilgawad weepiisad, mis takistamata Eberhardi otsa ja juukste peale langesiwad, pimestasiwad ta silmi ja kudustwad virvendava hõbeloori neiu päikesest kullatud, juukste ja uhke näu ümber. Eberhard õerus kiireste silmi, raputas märjad weepisarad, mis tal põski mööda maha jooksiwad, palgelt ja kadus silmapilk põesastikku  ära. Ta ronis järsku kaljurada rnövda ülesse ja seisis vähe aja pärast lõödjutades mõlema wõera kõrval. Neiu ei pannud uut juuretülejat tähelegi, waid wahtis mahedat juttu westes imelikku näitemängi, mis loodus siin nii ilusal kujul sünnitas. Häkitselt pööris ta ennast Eberhardi poole ümber ja jälle wahtis ta üksisilmi tema otsa, wahtis kauem, kui neiu silm muidu harilikult tundmata  noore mehe peal wiibib, jälle wahtisiwad ta hiilgawad  mustad silmad nii mõistatuslikult ja waenulikult, et Eberhard tasast wärinat omas ihus tundis, siis pani ta käe uhke näuga seltsimehe käewarre peale ja ütleS raudsel külmusel: - «Lähme ära, meil ei ole pealtwaatajaid tarvis!" Eberhard jäi sügawaste häbistult maha; see ilus inimene wihkas teda, wihkas teda südame Põhjast, tema ott ta pölgduft täitsa silmist lugenud, ta tahtis temale salgamata oma põlgdust näidata, sellepärast ütles ta meelega nii teutawaid sõnu. Kust ta teda tundis? Mis oli ta selle härrandliku loomale kunagi kurja teinud? See oli tõeste mõni eksitus, oli neiu poolt mõni wõõriti wahetus, keS Eberhardi mõneks muuks meheks pidas. Eberhard arwas oma ligima ja kaugema tutwate hulga hoolega läbi, siiski oli see kindel, seesugust imelikku  ilust naesterahwast ei olnud ta iial näinud, ta oli temal täitsa Võeras. Ja siiski, kui ta tema heale kõla uueste meele tuletas, ei olnud ta oma arust seda Mitte esimest korda kuulnud. See kõla oli temal nagu kaunis tuttaw, nagu juba enne kuuldud; aga temal ei tulnud meele, kuna ehk kus see oli olnud, et keegi sellel sügawal, sulamal healel temaga oli - kõnelnud. Korraga kostis walu kiljatamine tema kõrwu; ta kohkus ara; see oli naesterahwa kiljatamine ja tema tundis seda healt, kui ta ka enne ainult mõne sõna oli kuulnud, nüid oli see tema mälestusesse kustumata kindlaks jäenud; oli ta komistanud, kukkunud? Kas ta temale appi pidi tõttama? Aga ta ei olnud ju üksi. Noormees tema kõrwal, oli küllalt tugew teda aitama ja tema wõis enesele jälle ainult uut häbi saada. Ta pigistas huuled kõwaste kokku ja jäi liikumata paigale. Mistarwis pidi ta ennast ühe seltsi sekka segama, kus teda ei sallitud! Aga need mõtted kadusiwad aeg ajalt Eberhardi peast ära. Mõlemad wõerad oliwad tõeste jalu siia tulnud, muidu oleks ta nende eeslit enne peatamise paigal näinud. Wast oli naesterahwas  wiga saanud ja ei wõinud enam jala tagasi minna, kas tema kohus ei olnud siiski jõuudu mööda aidata? Ehk ta wõiks oma eeslit naesterahwale pakkuda. Wast ei olegi see wihatud „pealt-waataja" nii nõuuta ja kõrwale heidetaw, kui teda esiotsa tehti, mõtleS Eberhard isieneses uhkeste. See uhke iludus saab ennast lõpeks weel alandama ja minu käest eeslit paluma. sinna kohta tagasi, kus wagune, hall loomake teda ootas. Kui ta järsust kaldast alla läks, nägi ta noore neiu kiwi peal istumas ja pead saleda kuuse tüwe najale tuetawat;  ta oli kahwatu aga otsata, äritaw ilus. Noormees  walmistas ninarätikust parajaste sidet, mille sisse haiget käewart kinni taheti siduda. Eberhard läks neist lihtsal teretamisel mööda, leidis eeSli alleS paigal, peastis ta lahti ja wiis naesterahwa ette. „Auus neiu," ütles ta osawõtlikul healel, „ma näen, et Teil weike äpardus on juhtunud, mis Teil ehk jala wõerastemajasse mineku wõimatukS teeb; lubage, et ma Teile selle wagusa loomakese abiks pakun, mina wõin see weidi maad, künni wõerastemajani, hõlpsaste jala minna." Wõeras noormees kergitas auupaklikult kübarat. „Mina ei tea, kuidas ma Teid selle hea teu eest tänaksin", ütles ta nähtawa rõemuga. „Aga mina mitte," ütleS neiu uhkelt wahele. „Mina ei wõta mingisugust pakkumist waStu ja kui ma ka teel sureksin, siiski läheksin ma parem jala, kui et ma Teile ühe hea teu wõlgu jäen, auus isand!" „Olge ommeti mõistlik," palus noormees, „see oleks kõige lihtsam asi, mis meie teeme —" „Hektor, minul on päratu kahju, et ma nii harimata  kombel Teile piina sünnitan," kõneles neiu raudsel külmusel wahele, „aga mina annan Teile selle peale oma sõna, kui ma ka palju rängemalt wigastatud oleksin ja kõige suuremat walu kannataksin, siiski ei wõtaks ma selle isanda käest," ta näitas käega Eberhardi peale, „ mingisugust abi wasta!" Eberhard, kes nende sõnade läbi weel suurema häbi sai kui enne, pööris sõna lausumata ümber ja sõitis wõerastemaja juure tagasi. Km kurzaste see lmmene teda küll wihkas. Ja mikspärast? Ta kusiS seda lfleneselt  asjata. Ja mis tema tast siis õletl hoolis . Mtkspäraft  tahtis ta temale hea olla, kuna ta ommeti ju ette ära teadis, et ta tema heategu wastu ei saaks wõtma? Ta oli pahane ja nukker, ja võttis nõuuks warfi arareisida.  Aga siis ei saanud ta neiut iial enam naha) ta läks ju muidugi noorele mehele naeseks, kellega ta juba kihlatud oli ja see wõeras noormees oli iluS) suur ja sirge, mehise, lahke näuga, aga koguni tõistsugune, kui kuldjuuksteline piiga) tema jumi oli mustjas tömu, üksi elawad silmad, mis paksu ripsmete all wälkufiwad, awaldasiwad elawat waimustust. Ka see nägu oli Eberhardil  nagu tuttaw ja usaldaw, aga tema mäleStuS ei avaldanud sellest midagi. Ta laskis enesele wõeraSte nimeraamatu kätte tuua. „Nein Redner ühes seltsilasega" ja «kaupmees Reynuald" leidis ta sealt seest. Sellest ei saanud ta ka midagi seletust. Töisel hommikul tuli isa käest ilma ootamata üks telegramm, mis teda wiibimata kodu kutsus. Ilm oli ummes ja udune; igast kuristikust ja orust tõuufls udu ülesse, mägedelt libisesiwad pilwed alla ja mähkisiwad kõik oma loori sisse marjule) üksi ligimad mägede otsad oliwad tina-karwa hallis kattes silmile weel nähtawad. Ilma isanda Reynualdi ja noore neiuga kokku saamata  reisis Eberhard pealinna tagasi. Kui kaubanõuunik pojast, oma ikka weel kõikuwa kaubamajale abi ja tuge lootis saada, siis eksis ta rängaste) Eberhard oli uimane, üksluine, hoidis wana sõbradest eemalle, ei käinud näitemajades  ega seltskondades, ei pidanud enam oma ratsahobustestki  lugu, oli ennast hoopis töiseks muutnud, nii et wana kaubanõuunik sagedaste pead raputades poja peale waatiS ja wana truu raamatuhoidja pomiseS pool salaja arwusi wahtideS mõne kahetsewa sõna oma sassis halli habeme sisse. Sügise oli jälle käes. Leina aaSta jõuudiS lõpule ja testamendi awamise päew tuli kätte. Eberhard reisis, nagu testamendis nõuuti, M. linna. Üksi tema oli tulnud ja testamendi aruldane, ootamata stsu ajaS ta mõtted peaS kihama. Nüid sai alleS awalikukS, et Melitta tõeSte suure, würstliku waranduse oli pärandanud ja et tema pärast isa surma sellega wõiS teha, miS ta isi heaks arwaS) otsused, mis Melitta oma waranduse kohta oli teinud, oliwad järgmised: «Mina soowin ja palun oma meest, et tema pärast leina aasta lõpetust ühe aasta jooksul uueste abielusse heidab ja minu terwe warandus langeb ilma muutmata selle tingimisega tema omanduseks, et tema minu noorepõlise  sõbra Regina Tessendorf'i naeseks wõtab. Kui tema seega rahul ei piaks olema ja mõne muu enesele naeseks wõtab, siis pärib ta ainult selle jau minu waranduseft, mis ta seaduse järele piab saama ja mida mina õiguse pärast temale keelda ei wõi, ja kingin mina siis oma terwe waranduse vabatahtlikuks tarwitamiseks ülemal nimetatud Regina Tessendorfile ja tema pärijatele. Kui aga minu armaS Regina waSta tõrgub ja kui tal tahtmist ei ole minu mehele Eberhard Wellenheimile naeseks minna, siis kinnitan mina oma terwe waranduse,  peale ülemal tähendatud summa, mis seaduslikult minu mehele saab, ühe suure leitudlaSte maja ehitamise  ja waestelaste kaSwatamise tarvis." Testamendi juure oliwad kaks kinnist kirja pantud, mis ühtlasi sellelsamal ajal pealkirjade juhatusel ära pidi antama. Töine oli Eberhardile, töine Reginale kirjutatud. Et wiimift testamenti awamise ajal seal ei olnud, siiS saatis kohtu kirjutaja testamendist ühe ärakirja surnud sõbra kirja kaasas temale kätte. «Aruldane, wäga aruldane, wäga imeline testament!"  pomises wana kohtu kirjutaja istenesele, kui ta nägi, et Eberhard sügawis mõttis istuma jäi. «Esimene ja ainukene juhtumine minu pitkal ammeti ajal. Iseäraline  paleuS, oma meest pärast enese surma weel naist wõtma sundida ja missugusel kawalal kombel! Hm, hm, isand Wellenheim, kas Teie lubate mind Teile head nõuu anda —" „Ma tänan wäga, auuS kirjutaja isand," ütleS Eberhard üleStõusteS lühidelt ja jättis Jumalaga. Ta kargas wankrisse ja käskis kutsarit tunni aega linna ligidal vlewas würsti puiestikus ümbersõita. Temal oli pragusel meeleäritusel wõimata kedagi näha ehk kellegiga  kõnelda. Tema meel oli segi, ta pea walutaS, iluS, tundmata neiu seisis nüid elawamalt kui iialgi enne tema silmade ees. Tema nägi ta kullaseid, lokis juukseid, ta tuliseid waenulikka silmi, uhket suud, mis nii toredaid sõnu wõis kõnelda; mis see kuju temast tahtis, miks tungis see näitus nüid, otse nüid nii wägewaste, nii elawal tõsidusel tema hingesse? (Järg jäeb tulema.) 1884 42. Sakala.