härra wend senator v. Groote kinkis kirikulle uue altari pildi, mis ka koguni tore on. Ehituse ajal wiiti kantselgi  wälja, ja korjati priitahtlikka andeid, millega teda ümberehitatama pidi. Reid tuli aga wift wähe sisse ja wana toodi jälle tagasi. Ka lubjati kirikut uueste ja tuli siis kõik see ehitus kihelkonnale 1014 rubla maksma, kuna mõisad muidugi samapalju kandstwad. Püha asjade uuendamine on ikka kallis, sest ta on ka kaunis. Peale seda üeldi weel, et pool ehituse-kulusid ühest meie kiriku kaösast wõetud, midas üks endine õpetaja asutanud olla. Kihelkonna kool puudub meil alles ehk küll kooli sõber Suia Part kihelkonna kooliwanem on! Laste wanemad piawad seeläbi palju waewa nägema ja oma lapsi kas wõerasse kihelkondadesse ehk linna kooli wiima. Wallakoolide  kohta oleks küll mõndagi kirjutada, aga olgu peale. Majad on enamiste siin ka juba kaunis korras ja kahes koolis ka tublid õpetajadki ammetis. Mis piab weel nõuetama? Muidu on meie Karula rahwas oma suguweudade  wiisil ärksa küllalt ja ei jäe ka töistest taga. Ajalehti loeme siin oma paari kümne ümber ja mõned Tallinna Sõbrad käiwad ka. Meie Aleksandri-kooli abikomitee  teeb wäflmata tööd ja wiimasel ajal õige märksaste.  Lihawõte pühade aja! tahtsime kooli heaks näitemüiki,  näitemängimisega ja muusikaga pidada, aga sell korra! kubermangu walitsns ei annud seks luba. Muutsime  tärmini Suwiste pühiks, aga praegu kui neid ridasid kirjutan, ei ole ka weel luba käes. Andeid on meil õige rohkeste kokku korjatud ja ootame aga põnewil silmil, mill neid isamaa altaril ohwerdada wõime. 1882 a. lõpul asutati meie kihelkonda ka laulu- ja mängukoor, mis esite õige jõudsaste edenes ja rahwale rohkeste lootusi andis. Minewal saastal andis mängukoor  mitmed kontserdid ja sai koori liikme P. S. läbi omale ühe Harjumaa Kose kihelkonna suguwcnna käest mänguriistad laenuks. Tanu selle usaldaja suguwennale, kes meie koori palju edendas. Tänawu ei ole meie lubapuuduste pärast küll weel midagi teha wõinud, aga arwame ja palume, et meie nimetud Tallinnamaa suguwend  siiski meiega kannatab ja ootab. 20. Mail oli meil iseäranis püha, midas õpetaja PaSlack mitu pühapaewa  enne seda ette kuulutas. Sellel pühal pidas siin Walga Eesti koguduse noor õpetaja KallaS jutlust ja laskis  ka Olewiku trükikojas trükitud lehti oma Walga koguduse  heaks müia. —j —." Riiast. Balti Domeen-walitsuse uus peamees Aleksander  Aleksejewitsh v. Narishkin on 23. Mail Riiga jõudnud ja oma uue ammetisse astunud. Wirumaalt. Õnnetused. Sealt maalt kirjutatakse  meile, kuda Matku mõisa «iinawabrikus kaks wenda järestiku wigastatud saanud ja surma leidnud ning omad leibkonnad «aesusesse maha leinama jätnud. Pärast põlenud ka unn, kus waesed lesed elanud, maha ja armetumad  olla ilma abita ja peawarjuta. Mõisa ei anda abi ja wald ei tahta seda ka teha, nii et abitarwitajad üsna kimbus olla. Hale lugu! X. Kuidas lapsi sandiste üleskaswatatakse. J. L—n 1. Oma laste pilkamise läbi wõid sa neid enese «ihkajateks teha. AlleS mõne päewa eest oli Liisu omalt emalt õmblemist  õppinud. Nüid pidi ta ema kõrwale istuma ja näitama,  kui palju ta õmblemises oli õppinud; ta pidi üht ninarätikut palistama. Ta mõtles iseeneses: „Kui ma heaste teen, fiiS saab ema mind kiitma, ja kui ma seda ruttu ära teen, saab ta weel rõõmsam olema." Seal oleksime pidanud nägema, kui wirgaste weike tüdruk õmbles, nõnda et tal aega süia ei olnud. Ta tahtis seda tööd ruttu ja heaste ära toimetada. Sellepärast näitas ta tööd igal silmapilgul oma emale ja küsis: „KaS see on õige, ema?" Nüid õmbles ta jälle ruttu edasi. Aga õnnetust, seal pistis ta nõelaga käe fisse ja hakkas suure walu pärast waljuste nutma. Nuttes näitas ta oma kätt emale, aga see hakkas suure healega naerma, kuna töised lapsed sedasama tegiwad. Seal wiskaS Liisuke ninarätiku ja nõela ära, jooksis kööki, peitis oma nägu tüdruku põlle fisse ja nuttis oma himu täis. Tüdrukult leidis ta kaastundmust ja troosti ja hoidis nüid tema poole, keS talle rätiku tüki haige sõrme ümber pani 'ja temale tõendas, et sõrm pea terwekS  saada. Ema pilkamine oli teda aga nõnda pahandanud,  et ta sest silmapilgust teda «ihkama hakkas. Kui ema Liisukese üle weel mitukorda naernud oli, kui see enesele kuidagi wiga oli teinud, siis läks ta nõnda wihaseks,  et ta oma emat filma otsas ei wõinud sallida. 2. Kuidas laste juures inimese armastust ära lämmatatakse. Maja peremees Mihkel oli oma leentooli nõnda akna alla pannud, et ta sealt kõiki mööda minejaid näha wõis. Et tall midagi teha ei olnud, stis wiitis ta oma aega sellega, et ta möödaminejaid kritiseeris ja seda oma naese ja laste kuuldes tegi. Nagu näituseks: „Waadake, kui rõõmsaste rätsepa Kadri läheb, on nagu oleks temal taewas kellast täis. Ta mõtleb, et linna rahwas juba unustanud on, mis temaga minewal aastal tehti. — Hm!" „Seal tuleb kingsepa meistri tütar keS teda omale naiseks saab, see wõib rõõmus olla kuis toredaste  ta ehtis on kui kergeöte ta käib." „Waadake kõik, kui uhkeste doktor N. lähäb! Tuhat! kahju et uulits mitte laiem ei ole. Kui ta ommeti kord selle kapitali peale mõtleks, mis tal oma õemehele maksa on, siis oleks kõik ta toredus kadunud!" „Mötle ommeti! Lihuniku poega nähakse üsna siidi sukkades käiwad, aga seljas ei ole tal linast särkigi." „Kui katkistes riietes ommeti N. lapsed käiwad! kui haleda nägudega nad on; on nagu oleksiwad nad juba kolmat päewa ilma söömata." „Kuule talupoeg! Kui kallis on Teie wiljakoorem? Kaks rubla wakk? Olete Teie narr?" sOma laste wastu:) „See on tõsi, üht jämedamat ja rumalamat inimese looma küll maa peal ei ole, kui üks talupoeg. Kui ta kodanikule midagi müib, siis piab ta seda häbemata kalliks. Mädanenud mune, piima, kus hiired sisse ära uppunud, tema wigaseid anisi ja kanu piame meie sööma!" „Franzu meistril on koguni uus wihmakuub. Ta on tõeste mõne mehe käest töö eest suuremat hinda wõtnud,  kui õigus; kust ta mujalt niipalju raha wõttiS. Kõik rätsepad, kingsepad ja kangrud ei ole muud, kui wargad ja kelmid." „ Waata, nüid kaub ommeti Heinrich'! emanda uhkuS ja toredus! Enne ei olnud temal midagi hea! Ühestki poest ei saanud ta seda, mis ta tahtis, igal pühapäewal pidiwad temal praed ja worstid laua peal olema. Aga nüid piab ta heeringa ja leiwaga leppima!" Nõnda rääkis ta igast inimesest üksi santust. Inimeste  wigasid kuulutas ta kõige inimestele. Tema lapsed, keS seda kuulsiwad, tuliwad selle arwamisele, et kõik inimesed  kelmid ja narrid on ja et peale nende isa ja ema ja peale nende eneste ühtegi head ja õiglast inimest ilmas ei ole. Sellepärast hakkasiwad nad kõiki inimest põlgama ja iseendid suureks pidama. Nad elafiwadüksi isteneSte õnneks, selle peale waatamata, kaS töine sellest kasu ehk kahju sai. 3. Kuidas lapsi looduse iluduse wastu tuimaks  kaswatatakse. Weike Mattu ei näinud linnas, kus ta oma isaga elas, mitte midagi looduse ilust. Ükskord wõttis isa teda ligi wälja peale, mille üle poisike wäga rõõmus oli, sest kõik mis ta uägi, oli temal uus. Ta leidis mõne lille, ussikese jne, mis tema tähelepanemist enese peale tõmmafiwad.  Siis jooksis ta igakord isa juurde ja hüidis: „ Waata, mis ilus lill, mis kena lind see on!" Aga isa ei pannud seda hakatuses tähele, ehk wastas kurjalt: „Jäta oma rumalust; kas sa neid enne ei ole küllalt näinud?" Ükskord leidis ta ühe ussikese ja tõi seda kohe isale näha ja ütles: Waata isa! kui kena see loom on!" Aga isa ütles: „Wui, wiska maha; talla teda surnuks!" Et kõik asjad Mattul waatamise wäärt oliwad, siis jäi tema neid waatades isast maha, mille üle see ennast nõnda pahandas, et ta teda käe kõrwa wõttiS ja nõnda edasi tallutas. Aga kui poiss siiski waheft kõrwale waatas,  hakkas isa järgmisel wiisil jutustama: „Astu ruttu edasi! siis saame pia sinna külasse. Seal tahan ma kohwi teha laska, piima ja mune sinna sisse panna laska." „KaS mina sest ka midagi saan?" „Ja muidugi. Sa pead kaks tassi täit saama." Nõnda mõistis ta lapse meelt looduse waatlemise pealt söögi peale pöörda. Poiss ei waatanud nüid ka enam kõrwale, waid astus wirgal sammul edasi. Nüid on tema juba meheks saanud, ja sette kaswatuse  järgus ei jäenud mitte tulemata. Kui ta jalutamas käib, ei näe oma ees lendajat lõut, ei kuule metsas lauljat ööpikku; ta silmad ja kõrwad on lukkus; üksi napsi ja õlle joomises tunneb ta rõõmu. 4. Kuidas lapsi kangekaelseks kaswatatakse. Kurt oli mitu aastat juba abielus elanud, kui tema naesel mõlemate suureks rõõmuks weike Heinrich ilmale tuli. Nad wõtfiwad nõuuks tema kaswatuse eest suurt hoolt kanda ja kõik tema tahtmise järele teha, et ta ennast mitte ei pahandaks. Kui ta oma kätt mõne asja poole sirutas, stis pidi temale see kohe antud saama. Tema juurde toodi kassid ja koerad, tale anti kõik mekkida, ka anti temale nuga kätte, kui see söögi laualt juba ära wiidud oli, kui poi- sike oma kätt selle järele wälja sirutas. Oli temale midagi wastu. meelt, siis sai see sedamaid ära wiidud; kolm tüdrukud saiwad ära aetud, et arwati: poisike ei wõi neid sallida. Weike Heinrich hakkas wiimakS jookSma, aga mitte sinna, kuhu ema ja lapsehoidja wiia tahtfiwad, waid sinna, kuhu ta ise tahtis. „Huu, huu, huu!" kisendas ta kohe. Nõnda lapsehoidjat edasi tõmmates, jooksis ta ühe tunni sees majad, õuue ja aia läbi, siis jälle tagasi tuppa, sealt üles pöningu peale. Ükskord seisis keldri uks lahti; kohe tahtis lapS sinna sisse minna, kui hoidja teda keelda püidis, hakkas ta suure healega nutma. „Wait, wait," waigiStaS teda hoidja, „keldris on wäga pime. Tule, lähme kanu waatama!" See kõik ei aitanud aga midagi. Heinrich karjus ikka edasi ja tampiS jalgadega seal jooksis ema juurde ja küsiS: „MiS seal on, mis seal on? Mis see rumal tüdruk seal jälle tegi!" „Mitte midagi! Heinrich tahtis alla keldrisse minna, kui ma teda keelasin, hakkaS ta kisendama." „Anna laps mulle ja too tuld! Wait, wait Heinrich!  Kas sa tahad keldrisse minna? Jah?" Nüid läksiwad kõik keldrisse; tüdruk pidi tulega eeS minema. Korraga tuli lapsel meelde tagasi pöörda ja kohe täitstwad töised tema tahtmist ja aStusiwad keldrist jälle wälja. Heinrich õppis nüid rääkima. Iga sõna wõeti nagu käsku wastu, mille järele kõik majaS elanikud pidiwad tegema. Söögi laual ütleS ta: „Seda ma ei taha." „Ja mis siis, hea lapS?" „Ma tahan seda tükki." „Säh, wöta!" „See ei ole ka mitte hea." „Ma tahan küpsetatud kooki." „Kooki? Seda meil ei ole praegu." „Aga ma tahan seda!" „Ole rahul. Home pead ühe suure koogi saama." „Aga ma tahan seda täna." „Mine Katrina ja too poest paar kooki; siin on raha; aga ruttu! Noh Heinrich, siin on koogid; wõta nüid!" „Mull on jänu." „Waene laps! KaS sa tahad õlut wõi weini?" „Ma tahan kohwi." „See ei ole weel mitte walmiS. Tee Katrina ruttu tuli üles! Wait, wait Heinrich!" „Kas kohwi walmis on?" „Pia, pia!" „Ma ei taha kohwi. Ma tahan õlut, õlut! Ema, anna mulle õlut!" „Siin, siin on õlut." „See ei ole minu klaaS. KuS minu klaas on?" ..Waatage ommeti, kui tark see laps juba on. Ta teab juba, et see mitte tema klaaS ei ole. Siin on su klaas, Heinrich." Nõnda kuidaS Heinrich laua juureS oma jonni ajaS, nõnda tegi ta ka mujal. Nüid on tema juba meheks saanud ja omale seda nime: ~Kangekaelne Kurt" teeninud. Kolm korda on ta juba oma elukohta wahetanud. Iga aaSta piawad seinad uute paberitega löödud ja ahjud uueste tehtud saama. Ühe naise on ta juba surnuks piinanud ja töise see ei saa ka mitte enam kaua elama. Tüdrukuid on temal aastas ikka kuus künni kaheksa. Kogu ilm ei ole tema meele järele, mikspärast ta ennast kergeSte surnuks pahandada wõib. 5. Kuidas lapsi waletama õpetatakse. Fritz tahtis kord kärbest kinni püida, aga selle juureS puutus ta tahtmata isa klaasist kanuu külge, nõnda et see maha kukkus ja puruks läks. Waene pojjS HakkaS kibedaSte nutma. Ta mõtles: „See on tõeste kõige parem, kui ma kohe isa juurde lähen ja temale üles tunnistan, mis ma teinud olen." Ta tegi nõzcha. „Mis? Sina oled mu kruusi ära purustanud? „Ja, ma tegin seda, aga mitte meelega, armas jja.» „Sina häbemata; oota, ma tahan sulle näitada, et sa igaweSte minu peale mõtled." „Armas isa! Mis sa tahad teha? kallis isa! Sa tahad mind lüia? Oh ma palun - ma palun kogu elu ajal ei taha ma —" „Sina kelm poiss —" ~OH isa, sa lööd —« „Sa saad orymeti —" „Sa lööd mind surnuks —" „ÜMord aru. mis see täheydab." „OH mu käsi! mu käsi! Oh isa, jäta järele, ma ei taha seda iialgi eyam teha —" „Siis pane tähele ja waata ette." ~OH Jumal, mu käsi! mu käsi!" Tõinekorh soris Fritz üht pildiraamatut. Seal pidi 23 Sakala. 1884