„Auulik kaubanõuuniku emand," waStas Ellerhein, „mina ei ole ühtegi tänu teeninud, sest mis teinud olen, oli üksneS ligimese kohuS, mis iga üks rõõmuga täidab." „Nüid aga pian Teist lahkuma, sest sealt tuleb juba Shang wist ütlema, et tõld ukse eeS on. Loodame et tõbisel öö rahulikult mööda läheb." „Loodame", kostis Ellerhein wähe karedaste kõlawal toonil. Runensteini emand andis Meale weel otsaesise peale suud ja sõitis tõeste balli peale. Ellerhein pidi omas südames wäga imeks panema, kudas see õrna tundmustega naiSterahwaS nii rahuliselt oma tütre haigusest  wõiS mööda minna, aga ta ei saanud mitte palju aega selle ja mõne sarnase mõtte üle pikemalt järele mõtelda, sest korraga kuulis tema Meat paluma healega teda HÜldwat. (Järg jäeb tulema.) Natukene wnast kullasest ajast. vr. W. F. A. Zimmermanni järele J. L—n. 11. Selle järele ei olnud rüitlite kiidetud jõuud tõeste mitte palju suurem, kui seda meie talupoegade ja kodanikud?  poegade juureS ette tuleb, mis ta siis kull olema piaks, kui meie rüitlite sõjariistades wäsimata harjutuse peale waatame, mis juba lapse põlwest peale hakkas. Waatame nende keha suuruse peale, siis tunnistawad nendest järele jäenud raudriided selgeste, et nad mitte üks toll suuremad ega paremad ei olnud, kui meie aegsed inimesed. Arndt ütleb omas raamatus wana ja uue aja kohta järgmist: „Mina olen juba kaua elanud ja näen ka neid aja pimedaid ja musti asju ja märkisi, nagu teie neid mulle näitate, aga need ajad, millal teie meelest süita ja paradiislik olek walitses, ei ole minu arwamise järele mitte niisugused. TõeSte, kurjust oli enne nõndasama rohkeste leida, ja suuremate ja kõrgemate inimeste juures weel rohkem, kui nüid, aga kurjuse wari on nüid rohkem alamate inimeste seast leida. Ja kui meie aegasi ja inimese  põlwesi tõinetõisega wõrdleme, siis pian ma küll tunnistama, et ma olewikku minewiku wasta mitte ei wahetaks. „Kas ma ei piaks selle wale karjumise juures, mitte läbi meid võrqu oõbia loowjtaks?. mittf mrjatoode peale näitama, mis enne ette tull. Jmmesed ei ole mitte pahemaks, waid paremaks läinud; inimesed ei palu nüid mitte wähem, kui enne, aga nemad õpiwad ja mõtlewad rohkem, nad on paremine tööd tegema ja kauemine elama õppinud, kui enne. Kus enne kolmaSkümnes  inimene suri, sureb nüid kolmaskümnes wiies, kuS enne neljaskümnes suri, sureb nüid neljaSkümnes wiies! Mis wastate teie selle peale? Teie ei wõi mulle selle peale ühtegi mõistliku wastust anda. Et paremine  ja inimlikumalt elatakse, priimalt töötakse, rohkem õpitud ja mõeltud saab, sellepärast surrakse ka hiljem." Arndt on wanaaja kurjustest weel wähe nimetanud; kus jäewad wanemate ja sugulaste tapmised, mis iseäranis  Lõuna poolseiS maades igapäewane asi oli, kui keegi omast rikkast onust ehk tädist tahtis lahti saada, et tema warandust rutem enese kätte saada. Kuis koguni töiseks on see läinud, ka neis maades, kuS seda enne sündis! Kus kuuldakse weel praegu naesterahwaste wargusest, nende wägiwaldsest häbistamisest, süita laste teutamisest ja muist bäbitegudest, milles ennast wanaaeg kiitles? Suured õpetatud mehed, kui teaduse ja õiguse uurijad  ning Kristlased on suuri raamatuid kirjutanud, kuidas kõige kergem on nõidast ära tunda, kuidas neid tunnistusele  sundida ja karistada tuleb. Nõiausk kaswis juba ristiusu ajal wäga suureSte üles; suureks tueks oliwad temale püha sisuga laulud, millede sees kirjeldad!, et kurat paha naesterahwade näul ilmaS ümber hulkuda ja pühasid eksitada. Kurat ei olnud aga üksi sellega rahul, et ta pühasid kiuusaS, waid ta andis mõne naesterahwalle wõimuft, töiste inimestele kurja teha. Need oliwad nõnda nimetatud nõiad, kellede peal seaduse järele tule surm seisis. Neil ilusail „pnhtuse ja süitause aegadel" saiwad umbes üks miljon nõidast ära põletatud, keS piina riistade  peal tunnistanud oliwad, et nad kuradi wõimusega kurja wõida teha, ja eneste nimesid eneSte werega ühe suure muSta raamatu sisse kirjutanud, mille järele nad seda wõimu saanud. Nüid oleme meie nõidadest lahti, aga missugune aeg oli see, millal nii jäledad asjad sündisiwad ja kui rumal piab see inimene olema, keS seda aega kullaseks ja heaks kiidab! Kui inimlikud on meile antud seadused ja kui hirmsad  oliwad need enne! Täna päew otsib kohtunik, ilma et kaebduse alune ennast kaitsta püiab, kõik põhjused üles, mis süidi wähendaks ja kui mitu aSja, mis enne suur süld oli, süld enam ei olegi. Ka sõdade pidamine on nüid loguni töiseks saanud. Sõjamäed lähemad tõinetõise wastu, löömad paar ehk rohkem lahingid ja siis tuleb rahu, milles töise omandus wälja antud saab ja siis on jälle kõik nõndasama kui ennegi. Wanal kiidetud ajal oli Magdeburgi peapiiskop Havelbergi piiskopiga tülisse juhtunud, seal saatis tema 100 meest ühe pealiku juhatuse all mälja ja laskis kolm küla waenlase maal ära põletada ja elanikka, keS mitte maha löödud ei saanud, kes mitte tulesse ei olnud misatud,  oma maale tuua, et neid kõrbesse elama panna, ehk neid, mis palju lihtsam oli, nälja surma kätte anda. Sellepeale saatis jälle töine 120 meest wastase piiridesse ja laskis seal seitse küla ära põletada; siis tegi esimene töisele jälle kahju ja saatis 150 meest mälja ja laskis künni kaheksa küla maha põletada ja nõnda läks see edasi, künni mõlematel sõapidamisest himu täis oli, ehk kui neil raha otsas oli ja oma meestele midagi ei jõuudnud enam maksta. Kuis käiti ennisel ajal mangi langenud kuningatega ümber! Kui neid ka mitte, nagu seda Roomlaste juures sündis, rottide ja hiirte roaks ei antud, siis pisteti neid ommeti hirmsate wangihoonete sisse, kuS nemad ilma õhuta ja walguseta waese toidu juures enamast nälga pidiwad surema. Üksi Inglased katsusimad seda meel 1815 kuna töised rahmad häbi pärast seda enam ei julgenud  teha. Nüid auustatakse mangi wõetud kuningast nõnda kuidas tema seisus seda nõuuab. Ja kui mõnel Malitsejal ka tema maa kõik peaks käest ära wõetama, siis sünnib ikka auupaklikul miisil, mis ka palju wäärt on. Palju mõistlikum ja parem on üks Spaania maa rööw-rüitel, kes reisija käest rahakukurt ja uuri enese kaitsemise alla palub ja pärast wabandab, et ta on töist tülitama tulnud, kui Põhja-Ameeriklane, kes esite ja siis riisub, ehk Inglise surnukehade kaupleja, keS surmab, riisub ja siis ärasurmatud ühe arstile ära müib. Kus on need rööwrüitlid jäenud, kes hulgani kauba mooride peale langefimad, kõik käest ära riisusiwad, ja kelle mastu ka mägewad keisrid midagi ei wõinud; kuS on need mõisniku sugust isandad jäenud, kes macste käest röömimist eneste pea woorusekS pidasiwad, kus on nüid üks Götz von Berlichingen, üks Hans von Selbits, kelle rööwimiste üle isegi tugewad ja mägewad riigi linnad, nagu Heilbronn, Nürnberg jne igal aastal kaebdust tõstsimad,  nõnda et keiser ütlema pidi: „On need meel ini- Mfied? nn v/6 ninuH knü ,'«5? Mls tahaksite teie lttS teha, km neil mõlemil kaks katt ja kaks jalga oleks?" Kas piaks niisugust inimesi meel olema, kelledest meie ülemal tähendatud röömimist tõendada wõiksime? Saaksiwad suured linnad kahe rööwrüitli ja nende künni 24 poisi alla heitma rohkem kannupoissa, kui 12 kummagil, ei wõinud neil mitte olla ja endid riisuda laskma? Kas ei ole nende eessigusliste teerööwlite laste lapsed praegu kõige peenemalt haritud inimesed, kas ei ole nad mitte kõige auusam rahmajagu? Kas ei ole need seadlused, mis nende isaisade kurjetöösi walju karistuse  alla olekstmad pärinud, nendest wälja läinud? Mis on nüidjed Juutide tagakiuusamised endiste mastu? Mis on meite kurjad haigused katku, musta surma ja töiste hirmsate haiguste wastu, mis endisel ajal rahwast  laastasiwad? Kas ei olnud endiste riiginõuunikude ja ülemate suurem mure see, rahwa häda ja miletsust nii palju suurendada, kui iganes wõimalik ja kas ei katsuta  neid nüid igal miisil mahendada? ja ühel niisugusel ajal, kui nüid, ei häbene inimene mitte manast heast ajast rääkida! Edasiastuw kultuura parandab ja kautab wigafi, mis meie wanemad wigadeks ei pidanud ja mida mõned meite kaaöaegnikud suure igatsemisega tagasi soowiwad. Jumal ärgu lasku nende soomi mitte täide minna, sest siis astume meie hariduse tee peal suurte sammudega tagasi. Muidugi mõista kõigub inimesesugu nagu meres wesi, ta tõuseb ja wajub, laine mäed wahetawad laine orgudega,  mõnikord wõidab toorus ja rumalus kultuura üle, tõinekord mitte. Meie teame, et Roomlaste juures hariduse  õitsepunkti järele woorus täitsa kaduma näis, kus keiserinnad mitte ei häbenenud hullemaid tempusi tehes, kui seda tänapäew Pariisi kõige alatumate naeSterahwaSte juures mitte ette ei tule) aga meie oleme ka üht tõuusmist  paranduse poole näinud, mis samm sammult edasi aStus praeguse hariduseni, kus keegi enam ei karda õigust õiguseks, head heaks ja kurja kurjaks nimetada. Aeg paraneb, suured mehed sünniwad, kes endid rahwa kiitusest ja laitusest ette seatud tee pealt ei lase kõrwale eksitada. Ühe Kant'ile üeldi weel, see ei olla mitte hea, et ta niisugust kirjas! kirjutab, mis selle ehk selle mehe meele järele ei olnud; ka ühe Schillerile teatadi, see ei olla mitte Würtembergi hertsogi meele järele, et ta oma ..Waimude nägijat" edasi kirjutab ja Schiller ei olnud weel mitte prii küllalt, et ta ei oleks ennast mitte eksitada lasknud; ta jättis selle suure töö poolele. Kolmkümmend aastat pärast Schilleri surma aStuS julgeSte ja kõigist hoolimata Morwell üles. OmaS töös „Jesujitlane" nimetas ta ka kõik nimed täieste, millede esimesi tähtegi Schiller omaS märkis ei olnud julgenud nimetada, ehk need inimesed küll ammugi juba surnud olimad. Ja aeg ruttab siiski tagasi? on nüid kõik pahemaks  saanud, kui enne oli? Kui see mitte ebausk ei ole, siis ei tea meie mitte, mis meie nõnda nimetama piame! Aeg ruttab edasi ja tema järele aStuwad ka inimesed.  Mitte sellepärast ei töötanud Seume priiuse eest, et tema isa üks priiuse eest märatseja oli. Seume langes soldatite püidjate kätte ja sai Inglaste  kätte ära müitud, kus ta siis priiuse wastu sõdima pidi ja seal õppis ta priiuse õnnistust tundma ja see oli, mis suurt muutust tema sees sünnitas, mida meie igast tema laulust näeme ja mis mitu sada aastat meel meie järeltulewa sugu kõrwu saab kõlama. Mitte suured turnijad, keda Jahn üleskaswataS, ei ole ilma töiseks muutnud, neid on taga kiusatud, neid on kõige nende õpetajatega Mangi pandud, seal katsuti priiuse mõtet igal miisil ära surmata, aga see kõik ei aitanud midagi. Mõte ei lase ennast kuidagi wiisi ärasurmata ja aeg oy temale wäga hea ema, keS teda kaSwatab, kaitseb ja walmistab, ehk selleks küll palju aega läheb, ükskord sünnib see ommetegi ja ilm saab seda malmis wilja ükskord äratundma ja see oleks ilmasjata waew seda wilja, mis Malmis saanud, alla rõhuda, teda ära kautada; ta ei kuku mitte nagu mädanenud pirn, mis puu otsa jäenud, maid ta langeb kui tugema tamme mili maa peale maha, ajab juurest, hakkab haljendama ja ühe tamme ümber sünnib pia tamme metS! Sõua süda. Sõua süda särawalle Õite rikka aasale, Jõua rõõmu wärawalle Lõõri laulu ööpikuna Auuks waba maimudel. Sõua süda särawalle WaikuS rikka wainule. Jõua talu tanamaue Iga maja murule. KuS Sa mäng'sid hõisatenna Lõbust mangu lapsena. Sõua süda sügamalle Waimu riigi radale Jõua tema tugewalle Pühaduse tõdele! Tema maitse waiba alta Otsi warrju omale. Sõua süda sügamalle Waimu wara mäljale Mõistus' mäe arjaalle Seal on, mis mõid märgiks wõtta, Juhatuseks elule! Looduse ilu. IluS, ilus oled looduS, Kena kauni ehtedeS, Alati sa paistad rõõmus Iga filma hiilgades WaimusteS ma laulan sul!': Lehi kaua ilus mull'. Õnnetu, kes totral wiistl Sinu ilul wedeleb; Kelle süda tuju juhil Wale rõõmus aeleb: See ei tunne kunagi PäriS rõõmu poolegi. Onnis see, kel hinge olu PuhaS paha mõtetest; Sel jäeb finu selge ilu Südamesse igawest, See so rõõmu maitsta saab, Õnnelikuks ikka jäeb. Loodusest tall' rõõmu hallik Oowab läbi meelede' Iga metsasalk ja lillik Meelitab tad rõõmule: Ärksal meelel kiidab ta Loodus ilu lõpmata. 56 23. Sakala. 1884 Wastutaw: J. KSrw.