Käsk sai ruttu täidetud ja mõlemad wahid sammusiwad  kõrtsi uksest sisse, kuna woorimees hobuse talli wiiS, mis kõrtsi taga oli. Müüd on paras aeg," ümises Rüdeli. Kõhu peal roomates, külmast ja märjast hoolimata tikkus ta juba wankri tagumise ratta peale püsti, kui kõrtsi ukS lahti läks ja waht wälja astus. „On Teil külm, herra Brütel?" „Ei; olge head ja tehke rutem." Rüdeli puges ruttu wankri alla ja oli seal nõnda wagusi, et ka kõige terawam silm teda näha ei wõinud. Waht läks jälle tuppa tagasi. Waewalt oli ta ukse enese taga kinni pannud, kui Rüdeli juba wankrisse kargas. Herra Brütel, kes kurwa mõttesse wajunud oli, ei pannud teda enne tähele, kui ta juba enese jalgade peal rõhumist tundis. Omast viinastusest  üles äratatud tahtis ta juba „kes seal on," hüüda, kui üks weike käsi tema suu kinni sulgus. „St," sosistas Rüdeli, „mina olen — Rüdeli!" Töisel silmapilgul oli wang prii. „Jätke eneste mantel seia ja tulge!" Wang täitis ilma aja wiitmata seda käsku. Ta ei teadnud kaS see ilmsi ehk unes oli. „Tehke nõnda, nagu mina!" sosistas Rüdeli, noort meest pikali maha tõmmates wälgu kiirusel üle kõrtsi aknast paistwast tulest walgustatud lagendiku  minnes; waewalt jõuudis Brütel temale järele. ~Jumala pärast rutake," hüüdis Rüdeli wagusi tagasi, „nad tulewad, hoidge enam maa ligi!" Noor mees tegi, kuida kästi, ilma, et ta ise teadis, mikspärast. See oli tema õnn. Waewalt oliwad nad wõsastikku jõuudnud ja ülestõuusnud, kui waht ukse peal nähtawale tuli. „Tulge, tulge!" sosistas Rüdeli waewalt kuuldawa  healega, „ma tunnen siin teesid parem, kui need wahid." Suure rutuga tõmmas ta Brütlit ühe suure männa alla, mille alumised Paksud oksad maani ulatafiwad ja põgenejatele head warju andsiwad.  „Olge nii kaua siin, künni ma tagasi tulen; ma pean waatama, kuhu poole wahid lähawad.^ Nüüd alles hakkas Brütel kõigist aru saama, mis temaga sündis; aga kuis ta peasemine wõimalik olnud, see oli tal weel ikka aru saamata. Mudeli!" hüüdis ta tasase healega, aga keegi ei wastanud enam; üksi kõrtsi juurest kuuldi kisa ja kära. „Jumala pärast, kui ta ennast neile mitte kogemata ei näita." Ta astus mõned sammud edasi, üsna metsa serwa. Kui ta sinna oli saanud, tõuusis otsitud, kui maa seest nähtawale, üht wahi püssi käes hoides. „Wõtke see enesele; Teil lähab seda wahest tarwis ja nüüd edasi," ütles ta tasase healega, kuna ta ise noore mehe käest kinni wõttis ja nii julgel sammul edasi ruttas, kui oleks öö pimedus ennast ühe korraga päewaks muutnud. Kesk-öö oli kätte jõuudnud. Tuul puistas armetumalt wihma meie põgeneja isamaja aknate wastu ja hulus kaeblikuis toonides läbi tühja ruumide, kui tunneks ta ema suurt südame walu, kes omas magamise tuas akna all istus ja kibedaste nuttis. Suure walu pärast ei wõinud ta ise Aarau'sse minna, et poja saatust teada saada; ta saatis sellepärast ühe sulase wälja sõnumid tooma. Tunnid wenisiwad mööda, ta ei tulnud weel mitte tagasi. Praegu koputadi aralt hoowi wäraw« Pihta; tüdruk kargas üles ja kuulatas: koputadi jälle, aga natuke waljum, kui enne. „Elsbeth, Elsbeth!" Hüüdis ema, „mine tee hoowi wäraw lahti, Hans on wist juba koju tulnud." Trüdruk, kes wäsimuse pärast tooli peale magama oli jäänud, tuikus latri tulega treppi mööda alla, tuli aga pea jälle ilma Hansuta tagasi. Müha Jumal!" õhkas ema, „kes oli siis seal?" „Üks weike pois; ta andis selle kirjakese mu kätte ja jooksis ise kiirel sammul edasi." Suure rutuga kiskus Brütli emand tähekese tüdruku käest ära ja luges: „ArmaS ema, ära kurwasta  mitte, ma olen peaStetud. Pea saad minust rohkem kuulda." Kartliku näuga waatas ta kirja tähtede peale, kui kardaks ta pettust; aga see oli ta poja käekiri ja Paber tema kuldääredega taskuraamatu leht. „Ta on peastetud!" hüüdis ema ja langes woodi ette põlwili Jumalat tänades maha. (Järg jääb tulema.) Inimese tahtmine on tema taevariik. Wanemuise seltsi saalis 19. Detsembril 18K2 peetud kõne. J. Tülk. Kõik Ms meie omas elus tahame ja enestele soowime, selle järele nõuuame ja püüame ka meie. Kõik niisugused nõuudmised ja püüdmised oma enese soowi täita, näitawad meile meie mõistuse tundmise ees head ja kasulikud olewad, ja kui nad täide lähewad,  siis on meie meel lahke ja rõõmus. Aga ometegi  tuleb wäga sagedaste ette, et ka siis, kui kõik meie tahtmised täidetud saiwad, pidime meie nende täideminemise pärast kahjatsema. Mis läbi tuleb see? See tuleb selleläbi, et inimesel mitte seda omadust  ei ole, ette ära näha, mis kasu ehk kahju tema mitmesugused tööd, nõudmised ja püüdmised talle tuua wõiwad. Sellepärast peab siis iga inimene kõigis oma töödes ja tallitustes ettewaatlik olema ja mitte oma tulewikuga julget rehnungi pidama, keda ta jo sugugi weel ei tunne! Aga meie igapäewane elu nõuuab ometegi seda, et meie tulewiku eest igat wiist peame muret ja hoolt kandma, muidu ei wõiks mee sugugi läbi saada. Niisugune hoolekandmine lahkub kahte jakku: 1) lyomuliku elu üles pidada ja tema tõdeliku kohusid täita; 2) kasuliku püüdmistega oma elu lootusi  rõõmustada. Esimest hoolekandmist wõime meie tarwilikuks snothwendig), töist lvotuslikuks (s. o. speculativ)  nimetada. Kõik kes elawad, need peawad ja tahawad ka oma elu üles pidada, see on jo loomulik sund, selle kohta ei ole kellegil muul ütlemist kui sellel, kes oma seadusliku sunduste all elu algada ja elu kustuda laseb. Niisugused seadused aga, mis meie elule sthukesed  piirid on rajanud, kelle üle meie iialgi ei jaksa astuda, need on ka meile täiesti kõik ette ära määranud,  mis ja kui kaugele meie oma inimliku omadustega  wõime jõuuda, s. o. nendega omale kasu ehk kahju saata. Kui see meil nüüd teada on, et loomuse  poolest kõik ette ära määratud, siis on meil ka selge, et meie kõige mõistlikumad püüdmised niisugused  peawad olema, mis loomuliku seadustega ühte wiist edasi woolawad, mis nendega alati käsi käes käiwad.  Jõuame meie neist ikka aru saada, nende sügawust  enestele selgeks teha ja nende kasulikku juhtimist hoolsaste kinni pidada, siis astume meie tõenduse teed edasi, ja meie püüdmised ja nõuudmised on kõik eneste ja töiste kohta kasulikud ja rahulised. Meie wõime niisugust elutee kõndimist rõõmsaks nimetada, sellepärast et tema peal kõige wähem kahjatsemist ette tuleb. Sest igaüks, kes oma elukäigu üle kahjatseb, see on aru saanud, et tema soowimised ja püüdmised, ilmkahjatsemata  rõõmu leida, on tühja läiuud. Selle kohta ütleb üks kuulus wõera keele laulik: Minu soow on selge päikse paiste, Rohke ilmkahjatsemata rõõm, Üks weike urtsik laane all Seal elagu arm ja truu'us! Ja tõesti! kes armastuse ja truudusega oma Looja seadusi täita püüab, nende sunduste järele oma tööd ja talitusi juhib, see elab sügawas metsa ULtsikus  hoopis rõõmsam kui wägew kuningas omas uhkes palees, kelle ees küll tuhanded ja tuhanded endid temale meele rõõmustuseks kõiksugusid kiitusi ette puhuwad ja tema maapealsed inimlikku kõrgust nii wäga tähtjaks peawad, et selle sarnast siin maa peal inimeste hulgas mitte enam leida ei ole; sest temal olla meelewald igal ajal suurt armu ja heldust oma riigi kodanikudele awaldada; temal olla wäge ja wõimust oma alamid kõige halwuse ja ülekohtu  eest, millega hooplejad rikkad ja suured, nõdremaid  ja kehwemaid rusuda püüdwad, kaitseda ja nende ülekohut karistada; tall olla wõimalik eksijatele andeks anda ja neid oma teenitud nuhtlustest lunastada. See kõik on tõsi, aga siiski ei tähenda niisugused inimlikud kõrgused ja suured meelewallad wägewa loomuse  seaduSte ja nende awalduste kohta midagi. Olgu näitusi! Wäga pea astuwad kurblikud rasked rahwa rusujad kaebdused kõrge kuningliku trooni ette: nad räägiwad rängast rahwa hukkajast katkust,, kes kõikide elu lõpetada tahab; nad nõuuawad abi hirmsa wee uputuse wasta, mis nende wäljad, külad, linnad wee alla on pannud ja kõik ära raisanud. Siin näeb nüüd kõrge kuningas, et ka tema inimlik wägi niisuguse  loomuse surumise juures midagi ei maksa, ta saab aru, et ka tema ise nõder ja kehw selle ees on, kelle seaduste all tema elab: See kõik äratab tema mõtteid ja püüdmisi oma walitsuse toimetusi nõnda õiendama ja neid nõnda korrale seadima, kuidas tema wõimul lõbus on, neist sundustest ja määratud piiridest aru saada, millega Looja ja loomus tema enese üle walitseb. Mis nüüd iga inimene selle sõnaga Looja oma mõistuse arusaamises ürelda tahab, seda on wäga targaste kuulus katoliku piiskop Dupuis (Marles- Francois) järgmiste sõnadega, keda mina Prantsuse keelest ümber tõlgun, seletada püüdnud. Tema ütleb: „Sõna Looja on üks mõistuse tunnistus meie inimliku arusaamises sest ilmlõpmata wäest ja jõuust, mis igawesest  ajast saadik ilmrahuta taewas ja maa peal tegew on; tema seaduste wäge tunnistawad kõik maailmade liikumised taewa lautuse all; kõik loomad, kasud, wiljad,  rohud awaldawad oma elu ja mitmesugust wormilist  kaswamist korralikus imetlemise wäänlijes edenemises;  kõik lilled, wärwid ja lõhnawad õied tunnistawad  kenadust ja ilu ehitust loomuse templis. Ilm rahuta woolab õhk ja west, ilm rahuta katab ennast maapind kord rohelise ehtega, kord walge lume palakaga,  igal pool ja igal ajal on elaw jõuud ilm-arusaamata  wägewas ümbermuutmise töös tegew. Igawesest  ajast saadik on tema oma wägewad tööd igal pool ilmwäsimata teinud; igal pool ja igal ajal on tema näidanud, et kõik nähtawad kehad oma elu wormi ja liikumise poolest üht ja sedasama teed käiwad, et nemad kõik ühe töise liikmed, ühe töise abid ja toed, ühe töisega kenadust ja ilu omas nooruses ja kaswamises,  nödrust ja kehwust omas närrstwas wanaduses, alamast seisusest künni kõige kõrgema järjeni, awaldawad.  Aga sest nähtawast imest, keda see elaw jõuud oma wäega ilm arwamata endisest ajast seni kui meie päewini ikka uuesti laseb sündida, kaswada, õrtseda, närtsida sest ei ole weel keegi surelik aru saanud ja ei wõigi aru saada, sest et see aeg ja need ruumid, millel ja kus tema walitseb, igawesed ja ilmlõpmata on. Palju aega pidi mööda minema, mitmed kümned  ja sajad inimese soo põlwed sündisiwad elule ja kustusiwad igawese ööle, enne kui see mõtte küpseks sai: üks ainuke elaw jõuud olla see maailmade igawene  meister, kes oma imeliku ilmnägemata kätega alati igal pool ilm wästmata ja ilm puhkamata tööl on. Kõigist neist suurtest töödest hiilgawad meile selle meistri wägewad omadused, kes kõik oma sündust aja ruumi, wormi ja ilu poolest korraliku seisusesse on walanud. Seda ilm nägema melötert nimetame meie Looja ja tema ilmlõpmata wägewad tööd loomus! Sest lühikest tähendusest nende kahe tähtsa sõna: Looja ja loomuse kohta, oleme meie wisstst aru saanud,  et iga korralikus ja kenas meistri töös ka korralikud  töö tundmised ja osawad käed tegemas peawad olema. Ilu ja kenadus ei wöi mingisuguse töö läbi ennast töist wiist awaldada, kui üksnes seeläbi, et töö mehel ka rohkel mõedul oma töö kohta mõistust ja osawust peab olema! Kui meie nüüd need seletused ja tähendused kõik kokku wõtame, siis leiame nendest pea, missugused juhid need on, kes meie loomuliku  elu ülespidada ja tema tõdeliku kohusid  täitma õpetanud. Nad kõik on needsamad sundused, kellega elaw jõuud ise tööd teeb ja meid ka oma eeskuju järele tööd tegema sunnib, sellepärast ütleb siis Looja: Inimene olla tema näu järele loodud! Kõige nende tähendustega oleme meie täielikult näitanud, missugune hoolekandmine see peab olema, mis meid oma olewiku ja tulewiku elu tõdeliku ilmkautamata  kasu eest peab sundima alati wahwa olla! Sellepärast wõime meie nüüd oma töise küsimisele ligemale  astuda, kus inimesed kasuliku püüdmistega oma elu lootust rõõmustada tahawad. Meil on jo teada, et rõõm kahesugune on; esimene  on niisugune, kelle üle meie meel ikka lahke saab olema, kui meie seda meele tuletame, kus ja millal see rõõmulik elu awaldus meile sündis; töiseks niisugune  rõõm, mis meie meelt küll esmalt lahkeks ja rahuliseks teeb, pärast aga peame meie kahjatsema, kui meie aru saame, et niisugune rõõm mitte meie kasuks, waid koguni meie kahjuks ja wiletsuseks on sündinud. Niisugused kahtlased rõõmud tulewad sagedaste ette, näituseks kõigesugustes wõidu mängides ja wõidu loosides.  Kõik kasulik püüdmine on siin õnne peale põhjendud;  kus õnn seal rõõm, kus õnnetus seal kahjatsemine. Kõik lootused õnne kohta ei ole muud midagi, kui salajad inimese taga kihutajad selle kõikuwa kahtluse peale toetada: ehk on mul seekord õnn! See õnne lootus on inimest siia ajani palju petnud ja nende meelt wahest raskesti kurwastanud, ja saab ka edespidi weel palju kurwastust ja kahjatsemist inimese  soole tooma! Aga ka kurbdused ja kahjatsemised on õpetlikud elu juhid, kes meid, kui meie nende healt tähele panemisega kuulda wõtame, mitmest püüdmistest tagasi astuma sunniwad ja sedawiisi meid kahju ja kahjatsemise eest kaitswad. Hoolega kõik tähele panna ja kõigest arusaadawast tähendusest omale otsust nõuuda, on meile igale ühele üks wäga kaunis ja tulus toetus, kes salaja meie puhtamaid püüdmist