Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XIII. Aga onu, ehk küll juba ligi seitsmekümne aastane, oli ikka weel oma wanaduse kohta õige mees, et surmal julgust ei olnud teda koristama tulla ja riiwi katki murda, mille taga ihaldatud rikkus seisis. Ja nüid weel! KeS teab inimese südame saladust seletada? Ka kõige wanemaS, wintskemas südames õõgub wahest weel armastuse tulukene, mis enne surma maailma imestuseks weel ükskord leegitsema läheb, kui juba kõik sädemed arwatakse kustunud ja kolle külmaks läinud olewat. Aga peaaegu weel imelikum on, et niisugused wanakesed oma südame wiimsele lõkkele ikka weel õige wiisakaid kustutajaid leiawad kui neil waewa wäärilist warandust  on. Sell kombel on juba mõnigi rauk, kes töise jalaga juba haua ääre peal näis seiswat, oma pärijate suureks ehmatuseks õige jämeda kriipsu nende kenaste kokku seatud rehknungist läbi tõmmanud. Seda kibedat karikat pidi ka meie leitnandi isand nüid maitsma ja see jook oli temale maksa üle kopsu ajanud. Onu oli temale kirjutanud, et tema weel tõistkorda tahtwat abielusse  heita, mille läbi siis endine seadlus, et tema wennapoeg ta warapärija pidi olema, iseenesestki tühjaks sai tehtud. Et aga ükski kohus ka kõige wanemat meest mitte keelda ei wõi naist wõtmast ega teda niisuguse rumaluse eest wöormundrite alla panna ehk koguni hullumajasse  saata, sai leitnant peagi aru, kui ta weri nii kaugele jahtunud oli, et ta oma mõtteid koguda ja setitada  suutis. Nüid seisis tema wiimne lootus üksnes weel kosja õnne peal. Kui ka selle ankru kõis katkes, fiiS oli karta, et tema elulaewakene marust warsti kaljude waSta saaks aetud. Leitnant oli ennast riidesse pannud. Tema oli ikka weel pahas tujus, aga wiha lained ei käinud enam nii kõrgeste. Külm west, millega tema oma pead ja rinda oli pesnud, oli omal wiifil nagu arsti rohi mõjunud. „See on ka arusaamata, kuidas ma eila jälle nn palju kautasin," pomises von Dornheim oma juukseid suure peegli ees weel ükskord üle kammides, „auusõna peale, koguni aru saamata. Aga tasutud peab see wõlg tänase päewa jooksul weel saama, selle eest olen ma oma auujõna pandiks pannud. Waga paha lugu, seesamune.  Aga ehk saab mulle seda parem Snn armastuses  Sitjema muidugi seda loodan ma ka kindluste, auusõna peale." Ta kõlistas kella ja tecnder astus tuppa. „KaS hobune on sadulas?" „ Sadulas, washe blagorodie." „Too minu kindad stia!" „Siin nad on. Aga eestuas ootab keegi, kes washe blagorodiega tahab kokku saada." „Kes see on?" „Seesamune juut, kes juba paar korda ennemalt siin on käinud." „OH sina sarwik elajas, kas sa temale ei ole utel  nud, et mina ratsa tahan sõitma minna ja mull sellepärast  aega ei ole ennast tülitada lasta." „Utlesin küll, aga tema sunnik ei taha wälja minna, muidu kui wii krae pidi. Ütleb omal hädalist asja olewat. Kas pian wälja wiskama?" Leitnant tõmmas kulmud kortsu ja mõtles silmapilk järele. „See on wana Benjamin," pomises tema iseenesest,  „wõib olla, et temagagi kaupa saan, siis pole muialt otsimist. Lahing saab wift küll raske olema, aga kui püssid ei wõta, siis toome suurtükid platsi." „ Kutsu teda," ütles ta siis denshtshikule. „ Kuulen." Silma pilgu parast astus Benjamin, wanaldane, kuimetanud juut tuppa, teretas kaks korda alandlikult kummardates, jäi siis pool küiras seisma, ja silitas pahema käega oma pikka halli habet, kuna ta paremas käes oma mütsi weeretas. Ta kawalad silmad weeresiwad niisama rahutumalt peas, kui müts peus ja nende läbi tungimast pilgust ei jäenud wift küll ükski nurk tuas puutumata. „Mis sa käid?" hüidis von Dornheim kurja healega. „Käin ikka oma asju ajamas. Kuidas waene juut muidu ennast elatab?" „MiS sa õiete mõtlesid, et mind tülitama tuled, kui mull parajaSte maja on kodust ära sõita?" „Minu ikka metlep, et auulik leitnandi isand maksab waese juudi raha ära. „Kas sa oled kannatama õppinud?" „Oi, oi, mikS minu ei olep mitte kannatamine õppinud." „Noh, siis kannata!" „Auulik leitnandi isand teewad ikka mana Benjaminiga  sihukene nali. Aga minu ei Meip enam mitte kannatada, minu jeep ise puupaljas." „See ei puutu minusse. Mine aga oma teed ja tule töine kord parajal ajal." „Mis on parajal ajal? Iga kord ei olep parajal ajal) aga kui tuleb leitnandi isand ja ajab süda öö wana Benjamin wälja unest, ja Benjamin piab ise weel minema töise käest raha lamama, et ohwitseri isandat  hädast aidata, sest et tema meie maad kaitseb." „Ära lorise juut, sina wana kitsehabe, selle tarwis olete teiesugused loodud." „Meie aga mitte ei olep loodud iksi raha lamama, waid meie olem loodud raha ka tagasi tahtma. Kust muidu saab wetta teine kord jälle andma?" „Aga minul praegu ei ole, pealegi tarwitan mina warsti weel kaks tuhat rubla ja need piad sina minule täna ehk hiljemalt homseni muretsema." „Hoidku mind Jumal, kust waene Benjamin wetap nii palju raha! Ei weip, ei weip!" hüidis juut käsi lautates ja nagu kohkudes kaks sammu tagasi astudes. „Tühi jutt," wastas leitnant, „fina piad wõime ja wõid ka. Wõi arwad sina ehk, et ma mõne töise käest ei saa? Siis wõid sina aga oma suu puhtaks pühkida. Selle pärast, kui sa tark mees oled, kes oma kasu tähele panna ja asja toimetada mõistab, tood sa minule weel täna õhtu nimetatud kaks tuhat rubla." „Heidke armu, Benjamin weip mitte raha pühkme kastist wötta." „Wõta kust tahes, aga too. Mina kirjutan sinule uue weksli ja maksan tuttawad protsendid. Wõi ei ole mina sinule mitte kindel küllalt?" „ Kindel, oi, miks leitnand'i isand mitte ei piap kindel olema? Temal on ju rikas onu, kelle wara ta pärib, kui onu ära surep. Aga onu weip ka weel kaua elada, weip wetta noor naist, weip teha, mis tahap!" hüidis juut luurates leitnandi otsa waadates. Leitnant sai neist sõnadest walusaste riiwatud, sest ta teadis ju liig selgeste, et juut tõtt rääkis. Aga kas temal oliwad kindlamad teatused, ehk rääkis ta ka umbes nõnda? Kes wõis seda teada. Kasnwõtjad walwawad terawamine kui keegi politsei nende üle, kes neile raha wõlgu on. „Seda ei wõi ilmaski olla," hüidis ta karedaste. „Kõik juba on maailmas nähtud, itlep tark rabbi Ben Akiba," wastas juut kawalaste. „Wana Benjamin teab palju, tema olep palju suurtsugu isandaid hädast aidanud, aga tema suu seisap lukus. Temal olep hea süda, sellepärast tema annap head nõuu. Miks tahap Teie olla rahapuuduses, kui Teie weip saada ometi palju raha, kui Teie aga tahap. Kui leitnandi isand wetap rikas pruut, teeb warsti pulmad, saab suur kaaswara, stis on raha küll, jeep waesele Benjaminile ka meni ruubel.  Waat', on kellelgi, kus leitnandi isand tuttaw on ega mina nimi ei nimetap, Jumal hoidku! iks noor titar, iks ilus titar, iks kattis titar, ja isal olep raha, oi, oi! Kui leitnandi isand metlep järele, siis wetap tema see titar; kui tema aga mitte ei olep kärm, stis wetab iks teine see kullane lind, aga leitnandi isandal saab olema kahju." „Kuule, sina wana sokubabe, oma hea nSuu wõid stna soola panna, et tema mitte haisema ei lähe," hüidis  leitnant, ehk ta küll põncwusega juudi juttu oli kuulanud.  „Aga nüid ütle, kas tahad täna õhtuks minule raha muretseda wõi mitte?" Mõlemad waidlestwad selle üle weel mõnda aega. Juut tõrkus küll wasta, lubas wiimaks siiski von Dornheim'i  tahtmist täita, kes selle peale oma tusase tuju lahutust  otsima läks. Mõni päew pärast seda näeme meie von Dornheim'i oma säramas mundris uhkeste mööda uulitsat ratsuwat, nagu oleks tema terme Mõskma linna omanik. Mõnegi neiu silmad waatawad ihaldama pilguga nägusale ratsanikule  tagalt järele, kes nii toredaste oma kalli hobuse seljas istub, aga see ei pane neist tähelegi. Praegu pöörab tema selle uulitsa sisse, kus kaubauõunik Runenstein  elab ja laseb hobust sammu käia. „Kell on juba üks mõned minutit ainult meel puuduwad" pomiseb tema iseenesest, „ja sellega on silmapilk kätte jõudmas, kus ma oma kirja peale suusõnal  wastust pean saama. Saab näha missugune mõjudus  temal fiiS on olnud. Noh, sellepärast ei wõi palju kahtlust olla Mana mees oli ju päris minu nöuus, muidugi oli wist ta parem pool teda tubliste käsile mõtnud  ja oma sõnadega wintsutanud ega siis ka Mea enam tema tahtmise masta panna ei suuda. Aga mana Benjaminil oli õigus selle märguga, mis tema mulle andis, ma pidin oma awaldusega ruttama. Rauda on waja taguda nii kaua, kui ta alles soe on." Ta oli kaubanõuniku ukse ette jõudnud, kus jootrahaga  harjunud dwornik tema hobust wasta wõtma ruttas.  Leitnand wiskas oheliku tema kätte ja astus kiireste  trepist ülesse ja tõmbas kella, mille järele tuapoiss Shang warsti ukse lahti tegi ja kätteantud nimekaartiga ära kadus. Kuna von Dornheim tuapoisi tagasi tulekut oodates oma mokahabemele peegli eeS weel wiimase kunstliku  keerutuse andis, ütles aga jälle nähtawale ilmuw Shang harjunud „palutakse" asemel õige sügawalt kummardates:  wabandada, et wõimalik ei ole wasta wõtta." Leitnand ei suutnud oma kõrwu uskuda. „Mis?" küsis ta sellepärast. „Palutakse wabandada, et wõimalik ei ole auulikku leitnandi isandad wasta wõtta," kordas Shang jälle oma nosisewa healega. „Kas sa siis minu nimekaarti ei ole sisse wiinud ja kätte andnud?" „Wabandage, andsin küll kaubanõuniku enese kätte kaubanõunikunna oliwad ise ka seal. Paluwad wabandada."  (Järg jäeb tulema.) Külgehakkawaist haigustest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne N. Sõrd stuä. meil. 111. Nüid oleme meie seda seltsi külge hakkawaid tõbefi tundma õppinud, kes puutumise läbi külge hakkawad ja läheme siis nende haiguste juure, kes maapinnast inimese külge hakkawad. Tutwustame ennast kõige enne külma tõbega ja siis kõhu tõbega, kooleraga ja katkuga. Külm tõbi on hakkaw haigus, kes mitte edasi kantud saada ei wõi. Tema kihwtine  seeme sünnib maapinna sees, ja nimelt niisuguses maas, kes taimedest ülejäenud ollustest rikkas on, ajalikult  wee all seisab ja siis jälle ärakuiwab. Selle maa sees sünnib kihwtine iwa siis kõige parem, kui kange palaw on. Kuiwa wõi weega üsna kaetud maa peal ei tule külm tõbi nutte ette, ja enamiste walitseb tema soo kohtades. Siin juures ei ole mitte just tarwis, et need sood madalate kohade peal on, nad wõiwad niisama ka kõrgustiküdes olla. Knlmtõbi ei walitse seal, kuS tema kodu on, mitte kõik aasta otsa, waid üksi mõnes kuudes, ja ilmkahtlemata mõjuwad aastasajad niipalju tõbe tekkimise  peale, et nad wihma ja sooja läbi maapinda niisugusse  olekusse ettewalmistama peawad, kuidas kihwti sündimisele tarwis on. TroopikuS tuleb külm tõbi nimelt wihmasel aastaajal ette, paraswöö lõuna jagudes nagu Wahemere raunades walitseb tema kõige rohkem sui ja sügise, kõige kardetawam on siis külmtõbi, kui niiske palaw sui on. Mitmed näitused õpetawad meid, et külma tõbe kihwt, nagu ka üleüldse selle seltsi haiguste iwad, kui ka mitte järgest, siiski kõige rohkem hingamise õhuga inimese ihusse sattuwad. Küll on ka jutustusi, millest wäljapaistab, et kihwtine  seeme joogi weega kõhusse, ja kõhust weresse üleSwõetud  saada wõib, aga siiski wõime meie arwata, et see ennem kopsu kui kõhu läbi sünnib, sest et tingimised, mille järel haiguste iwad were sisse minna wõiwad, kopsu juures kergemad on kui kõhu juures. Külma tõbe juures näitab haiguse sünnitamiseks palju rohkem kihwti tarwiS olewat, kui töiste hakkawate haiguste juures, ja tema iwad ei hakka nii kergeste inimese peale kui töiste haiguste  iwad. Sest tuleb siis ka, et haiguse kihwt, kui ta õhu woolamiste läbi eemale kantud saab, juba I—21 —2 penikoorma kaugusel üksi arwa weel tõbe sünnitab; laewade  peal, kes külma tõbe kohtade rannale üsna ligidal on, jäewad inimesed enamiste terweks. Üksi wäga arwa tuleb ette, et iwad tarwilisel hulgal tuule läbi ka kaugemalle kantud saawad, seal aga ei sigine nad mitte, waid teewad üksi mõningaid inimesi haigeks, kuni sinna weetud kihwti ollused ära tarwitatud on. Ohu sees saawad külma tõbe kihwti ollused ruttu arwakS tehtud,  millest ka tuleb, et maja alumistes korrades elawad inimesed, kes kõige enne maapinna ja temast tulewa õhu külge puutuwad, sagedamalt haigeks jäewad kui ülemate kobrade elanikud. Külm tõbi wõib seeläbi ärakautatud saada, et maapind  kuiwaks tehtud ja haritud saab, misläbi ülemad maapinna kihid enam, wahel wee all seista ja wahel jälle ärakuiwada ei wõi. Mitte aga ei tohi ettewõetud tööst ennast ärhirmutada laska, kui peale esimest kultuura katset tõbi koguni hirmsaste weel möllama hakkab, sest see möllamine  on enamiste siis, kui maapind kuiwaks jäeb, wiimane. Kõhu tõbi ja koolera on oma sündimise ja wäljalautamise  tingimiste poolest ühesugused ja mõlemate juures ei sünnita haige oma ihu sees kihwti, kes kohe terwe inimese  juure wiitud, temale seda haigust anda wõiks. Selleks on meil mitu näitust: haigete tallitajad, keS sooja tõbe ehk rõugete juures kergeste tõbe saawad, ei jae siin mitte kergemalt ega sagedamast haigeks, kui töised ini- 2O. Sakala. 1884