Saarlane M 43. Teisipäewal, 14. Nowembril 1889. VI. aastakäik. maksab: pook . . . . t „ Ä3 „ Ilmub igal ksisipäsrvttk. Kuresaares kaudnuulitsaS nr. 17. Saarlase toimetusele. Knresaares Kuulutuse rida ehk sclle ruum —ch.— Kltiildine Mlitika eialkst «,»>>- ja limmahiiuilc. Põllumeestele äratuseks. Armas põllumees! Sinuga tahtsin ma ka paar sõnakest kõneleda, ega sa seda siis pahaks ei pane. Waata: Sinu põllu töö on kõikide teiste tööde ema ja tema najal seisab kõik riik ja rahwas, kõik saksad kui ka sandid. Kui sina põllumees nüüd seda tööd tegemata jätaksid, siis ma arwan, jääwad kõige tulisemad auuru massinad, mis küll kiwi süte ja wce abil jooksewad, seisma. Kui sa põllumees juhtud linna minema, sääl näed sa suuri ja uhkeid, kõrgeid ja mitme kordseid majasi, uhked poed ja palju, palju uhkes riides inimesi; sa jäed neid nähes kohe mõtlema ja ei teagi, kelle abil need uhked majad ja uhked poed on üles ehitud ja kelle najal nad ülewel seisawad. Kõik põllutöö on teiste põhi! Need majad, mis sa sääl näed, need on kõik põllumehe kui ka kõige riigi ja rahwa kasuks ehitatud ja neis on ka igaS ühes oma töö ja mitmesuguseid töö tegijaid; aga kõige nende töötegijate ülespidaja oled sina, armas põllumees! Kui sa nüüd aga jälle linnast maale oled sõitnud, siis waata korra ka kodust elu ja olu järele ja mine esiteks põllu pääle, suwe ilusa wilja kaSwu ajal, sääl näed sa suwe ja talwe wilja, ühe põllu pääl on ta parem, teise pääl sandem. Aga armas põllumees! Millest see peaks siis tulema? Ka on wahest mõnel 'teisel peremehel jälle kõik põllud lihawad -ja head. See tuleb maa-r ammust! Sa pead oma põllu tööd heasti tundma õppima! Kui hea wiljaga  põllumees omcu põllule on rohkest sõnnikut pääle pannud ja tema juures hoolsasti  tööd on teinud, ' siis saab tema sest ka rohkem wilja ära müüja ja ka rohkem raha. Kui sa nüüd oled põllult ära tulnud ja jälle kodu pools pöörad, siis lähed karja aida, sääl näed omad hobused, lehmad, lambad ja sead kõik lahjad ja waewased olema; aga juhtud oma naabri õue minema ja näed, et tema loomad kõik hästi lihawad ja ilusad on. Naabri peremees on jo omade loomade eest wist rohkem muret kannud kui sina ja ära müües saab ta ka nende eest rohkem raha kui sina oma lahjade  loomade eest. > — Sääl näed ka meel oma naabril ilusa rohu-aja silma paistwad, kus kõik ilusad wilja- ja linnu-puud sees seisawad. Naabri peremees saab säält ise suhu pista ja mis üle oma tarwituse on, wõib ta ara müüa, mille eest ta jälle raha saab. Selleparast põllumees! Waata hoolega oma naabri peremeest järele ja õppi terasemalt põllu tööd. siis saab sinu küsi niisama hästi käima, kui teiselgi. Ära ole hooletu ja ütle: Kelle kasuks ma seda pean tegema, kes teab kui kauaks mind wõib siin olla!? Ükskõik kui kaua sa sääl oled! Lähed sa ära, tuleb jälle teine, kes sind sinu hoolitsuse eest rohkest tänama saab. Kui sa talwel linnas käid, wiskad ikka ma' puu kõtsi ree pääle, sest muidu ei maksa tulla; kui sa linnast ära lähed, pane siis jälle sõnniku koorm pääle ja mii põllule, juba kaswab see koht jälle paremine. See ei kuluta palju waewa! Kui sa nõnda kõige talwe läbi oled teinud, siis wõid juba teisel suwel selle kasu näha. Siis saamad sinu põllud ka nii heaks, kui sinu naabrilgi ja möid rõõmsa meelega päält waadata. Niisama on ka sinu loomadega: kaswata, sööda ja jooda neid hoolega, ega fee siis ime pole, kui nad silma nähes kosuwad ja lihawaks lähemad. Ka on aiawiljaga seesama  sugune lugu: istuta puid igal aastal, puhasta neid, pane uut mulda neile ümber, maata kui nad kosuwad, maata kui sa ise süüa ja wiimaks ka müüja wõid. Ei ole sellest midagi, kus kohas sa elad! Nii kui praegus mõnes kohas räägitakse: Me' oleme ka küll katsunud, aga ei need puud taha meie aidas ühtegi kaswada, kükap see ikka mulla wiga on! Pole tõsi! Kaswab igaS kohas, kui sa aga hästi hoolt ise kanda tahad. Lõppeks ütlen siis meel põllumehele: „Korjake kõik sõnniku raasukesed kokku, et ühte raasu raisku ei saa minna!" Siis edeneb põllumehe töö ja tegemine. Lume all. 10 Sääl oli korraga üht imelist lohisemist kuulda. Ei see oli meel palju kõwem, see oli, nagu oleks kaugelt hirmust kõue mürinat kuulda olnud, millele igalt poolt lumega kaetud mägede ladwad wastu kõlasiwad. Halli heljuma udu asemel wajus korraga külm lumi ülewelt maha ja matis karjase ja urtsiku sügama pimeduse sisse. Kristjan, kes sees pool oma urtsiku lahtist ust istus, sai äkitselt parandale maha wissatud,  kus ta tük aega minestuses maas oli Kui ta wiimaks jälle ülesse ärkas, oli kõik mait tema ümber, aga ka kottpime. Isegi kolde tuli, mis enne ergusti ja lustilikult  põles, oli nüüd ära kustutud ja küdis aga mähe weel. Paks suitsune, lämastaw  õhk ähwardas hinge kinni panna. Kristjan ajas ennast üles ja läks ukse juure järele waatama, mis see kõik tähendama pidi, sääl puutusiwad tema käed wastu lund ja jäed, millega ukse auk kõwasti kinni kaetud oli. Kui wälgust trehwatud tuikus ta tagasi ja tema käed wajusiwad nõdralt kaudu külge. „Elawalt maetud!" hüüdis ta surma ahastuses ja püüdis siis kõige oma keha jõuga lund ja jäed, mis ukse auku kinni matsiwad, eest äratõugata ehk läbi murda; aga kindlasti ja liikumata, kui kalju sein, mis iga katset trotsis, jäi see paigale. Meelt äraheites püüdis ta nüüd omale teed sest lume ja jäe müürist läbi kiskuda ja tõukas wõimatumas wihas senna wastu. Siis aga heitis ta põlweli ja käsi taewa poole sirutades, palus ta meeletumas hädas ärapäästmist. Hirm ja häda oliwad teda meeletumaks teinud ja ta mõtted läksiwad ahastuse pärast segaseks. Wiimaks kargas tema ülesse ja ruttas kolde juure. Tema puhus meel õhkuwate sütte sisse, et need ivalgemine õhkuma hakasiwad.  Aga tuld põlema ei saanud ta mitte, sest kõik maja oli lume alla maetud ja ummukses. Kristjan süütas praegus ühe piiru põlema, mis aga ka wüga waewalt põles ja nüüd walgustas ta seega wäikcst akent ja ust, et näha, kas ta siis tõesti täiesti lume alla maetud oli. Aga ta kohkumine ja arwamine oli paraku tõsi. Üks suur lume wecre, nagu neid kewadesel ajal, kui ilmad järsku kenaks lähemad, sagedasti mägedelt alla rulluvad, pidi teda alla matnud olema ja see oli weel üks ime, et see tema wäikcst urtsikut mitte rusuks muljunud, seltsi kiskunud ja alla orgu ei wiinud. Kalju sein, mille najale urtsik ennast toetas ja tiikmaad üle katuse ulatas, oli ilma kahtlemata seda õnnetust keelnud, nõnda, et see lume meere tema üle weeres ja ainult muist senna järele jättis. Kristjan wõttis nüüd täis uut lootust kirme kätte, mis tema piiru walgcl ühest nurgast leidis, ja hakkas sellega kõigest jõust müüri lõhkuma, arwateS, et see ainult üks õhuke kerge kord maja ümber on, mis teda wälisest maailmast lahutas. Aga kuidas tema ka töötas ja ennast waewas, et higi suurtes pisarates üle palge weeres, müür ei kippunud ega liikunud siisgi mitte, maid rõhus kui raske mägi urtsiku pääle. Korraga lendas üks mõte tema peast läbi. Mis siis, kui see lumekogu selle põrutamise läbi, mis tööst tõusis, jälle uuesti liikuma hakab ja siis urtsiku kõigega seltsis alla kisub? Ahastus ja uus hirm wõtsiwad tema käe rammu, mis uueste löömiseks ülesse oli tõstetud, ja hinge kinni pidades kuulatas Kristjan, kas ta juba mitte seda kardetawad liikumist ei kuule. Aga ei, kõik oli weel waikue nagu enne. Uut raijumist ei julgenud  tema siisgi mitte enam ette wõtta, maid heitis ennast lootuseta oma asemele, et süäl oma koleda seisukoha üle järele mõtelda. Üksikult ja lahutud kõigest maailmast, nagu see urtsik oli, wöisiwad küll terwed pilkad päewad mööda minna, enne kui seda orgus teada saadi. Karjase poiss, kes mõni kord siia tuli, oli päew enne seda siin olnud ja nii wõis juhtus ainult mõnda kogemata kombel warma siia saata. Aga kui kaua wõis see elusalt maetud siin külma jäe waiba all wälja pidada? KaS ei rõhu