Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jürißeinwald. VII. Regina luges ja luges, jumi jooksis ta põskedel ja hingamine oli tormilik. „Wõi ta soowib seda siiski," pomistasiwad kahwatanud  huuled, „aga mul on ommeti sellestki hea meel, et ta otsekohene on, tema kirjutab minule, et ta mind ei armasta —" ta hakkas waljuste naerma, „noh seda ma tean juba ja et ta mind iial ei saa armastama, see on mul koguni armas, peale selle tuleb ta oma soowiga  minu soowile wasta. Melitta, kallis Melitta, olgu S>nu Maim mulle sellel tunnil abiks —? olgu siis liisk on langenud, otsus tehtud, hea küll, Melitta, mina saan Sinu Eberhardi naeseks! Andku Jumal, et ma seda iial taga ei kahetse!" Ta tuetas ilusa pea kate wahele ja seisis kaua sügalvais  mõttis, siis ajas ta ennast uhkelt sirgeks, lükkas juuksed kiireste näu eest kõrmale ja hakkas kirjutama: „Auus isand! „Minul oli juba nõuu Teile kirjutada, enesele lubatud parandust ühes selle külge köidetud tiugimistega tagasi lükata, kui Teie kiri parajaste siia jõuudis ja mind Teie kosimist mastu sundls wõtma. „MiS mind mu armsa Melitta testamendi nõuudmisi  täitma sunniwad, on nimelt Teie soomimised meie tulemase ühenduse kohta, mis minu omadega maga ühte käimad. Kui Teie tõeste soomite, siis tahan ma ilma ees hea meelega Teie abikaasa olla, tahan ka Teie koduses elus maja perenaese kohut täita  suuremat  kohust ma siiski enese peale ei wõta. Ma olen wäga rõemus, et Teil täitsa seesama soow on. Et meie loomulik lugupidamine ja tundmused puutmata jäeksiwad, sellepärast soowin ma, et Teie peale ühe wälimise elu järgu, nagu nimelt laulatamine meie wahel saab olema ennast minuga mingisugusel wiisil ei püia tutmustada; mina tahan meid mõlemaid nende piinliku silmapilgude eest eemal heida. Laulatamise päewal ootan ma Teid altari ees. Regina Tessendorf." Ta tõmbas kergemalt hinge, kui ta selle järeldusraske  kirja kinni oli pannud ja ärasaatnud. „Minu tulemase elu kohta on otsus tehtud," sosistas ta tasakeste, „terwe meele ja teadwa tahtmisega olen ma eneselle tulemit» kammitsed sepitsenud; ma saan käed neis köidikutes meriseks õeruma ja peaga wastu isicnese ehitatud  tulemiku wangikoja müirisid tormama; mina olen naeseks liig isimeelne siiski on see ainukene segaduse lahutamise tee! Mina pian oma maese isa süidi äratasuma!  Waene isa! Kas Melitta paremine ei oleks teinud, kui ta selle sui asja minu eest marjul oleks hoidnud? Melitta, miks Sa minule seda tegid?!" Hektor Reynuald laskis ennast teatada ja Regina läks teda wõeraste tuppa wastumõtma. Isand Reynuald, seesama noormees, keda Eberhard Jnterlakenis weekoskede juures noore neiu seltsis oli näinud ja selle peigmeheks pidanud, astus kiireste Regina juure, tema silmad läikisiwad iseäralikult, kui ta neiut teretas ja südamlikult selle peenikest sõrmi omas peus pigistas. „Hektor, Teie olete juba pealinnast tagasi," küsis Regina osawõtlikult, „kasTeie ka oma õemehega kokku saite?" „Ei, isa on ju peremees, mina õiendasin sellega asjad ära!" „Aga Teil oleks ommeti himu wõinud olla, seda meest tundma õppida, keda Melitta nagu Jumalat armastas  ja auustas!" „Ja sedasama, keda Teie nii kurjaste wihkate! Minul ei ole temaga midagi tegemist. Melitta oli nõnda kaswatatud, et ta igat ühte meest nagu Jumalat oleks auustanud, kellest temale oleks üteldud: teda, see on Sinu kohust" ..Ei Hektor, Teie ei oska Melittaft õiget lugu pidada, mina olin maast madalast tema sõber, ma tundsin Teie õde paremine! Aga Teil oli wist pealinnas suur rutt, Teie ei olnud seal kuigi kaua." ~Kuigi kaua?" kordas Hektor iseäraliku rõhuga, „minu arust oli see aeg otsata pitk. Laske mind rääkida, Regina, kuulge minu lugu, ärge tehke tagasi tõrjuwat nägu, Teie piate mu juttu kuulma. India naese pojana ei arwanud ma ennast iial Euroopat näha saawat, aga saatusel oli töine tahtmine. Teie teate, et kodumaa ihaldus, ihaldus kodupinnal surra, minu isa mu weikse õega Indiat  sundis maha jätma; mina jäin suurde Tayroli kaubamajasse maha, knS ma oma õpiaega tahtsin lõpetada; isa oli rohke kapitali sinna majasse minu jaoks jätnud, minu õnn oli hea, ma rvõisin lühikese ajaga oma käe peal kauplemist alustada, minu kauplus õitseb ja minul on nüid warandust naesewõtmise ja ülespidamise jauks küllalt!" „Pidage, Hektor!" hüidis Regina, „laske mind enne enesest kõnelda!" „ Pärast, aga Teie piate minu kõne enne otsani ära kuu! ma! Kui minu isa kahe aasta eest nii raskeste haigeks jäi ja Melitta mind tungiwal palwel tema surmawoodi  juure kutsus, juhtusin ma Teid haige juures nägema; kõigest walust ja murest hoolimata, mis mind kallist tõbist nähes, kelle otsa peal ma juba surmawarju nägin, maha rusus, tõmbas minu südant siiski Teie kõrge, kallis kuju wagewa wõimuga enese poole; Teie olite minu meelest nagu walguse ingel tumedas haige tuas, oma hoolitsemist isa ja tütre wahel jagades. Regina, ma armastasin Teid juba siis; Teie tulite minule eeliku armastusega wastu, ah! Teie ei aimanud mitte, et Teie waba lahkus, Teie warjamata ladusus metslikud leegid minu sees põlema õhutasiwad. Kui Teie suwcl oma seltstlasega üksi Shweitsi maale lätsite, tahtis kahetsus hiuge mu rinnus kinni matta, mina pakkusin ennast mitmesugusel põhjusel Teie kaitsejaks, Teie andsite luba, sest Teie pidasite mind aina enese wenna tikuks sõbraks, aga mina, Regina, panin Teid südames oma mõrsjana tähele, waatasin Teie nagu enese omanduse peale! Regina, kas Teie teete mind otsata õnnelikuks, kas Teie tulete minuga, minu naesena, Indiasse kaasa?" Ta oti neiu mõlemad käed oma kätte wõtnud, teda oma südame kohta rõhunud ja wahtis ta kahwatawa palgesse. Tasa lahkusiwad paar kuuma pisarat küllalise, siidise silma laugudelt ja weeresiwad kahwatanud põski mööda alla. «Hektor, Teie sõnad teewad mu südamelle otsatu waiu," sosistas ta saiakeste, «kui minu rahulisest õe armastusest Teile mõjuks, siis lähaksin ma hea meelega Teie kaasa, ka üle Maailma mere, Teiega armsamine, kui kellegi muuga, aga suuremat armastust ei oleks mul iial Teile anda ja seegi oleks nüid liig hilja!" „Negina, mis Teie kõnelete!" Noormees kargaS püsti. «Rääkige täielikumalt, ma ei saa Teie jutust aru?" Regina tõuusis ülesse, kahwatult aga kindlalt rvaatis ta nooremehe otsa ja ütles siis rahulikult: «Hektor, mina olen kihlatud, mõne tunui eest sain ma mõrsjaks!" «Regina!" kisendas Hektor waljuste. «Õnnelikuks mõrsjaks?" küsis ta' meel suure ahastusega; ommeti hatas ta selle peale koledaste naerma, «naeruwäärt küsimine, minul ei ole ju enam muud teha, kui noorele paarile õnne soowida!" „Ja Teie ei kusi sugugi, kellele ma ennast eluks ajaks ära olen annud?" küsis neiu mahedalt. „C'i", ütles Hektor järsku, „mina ei taha sellest midagi teada; kas Teie isi aru ei saa, et ma oma kaasarmastaja  ära piaksin surmama!" Hektari kindlast näust käis häkiste metslik äritus üle, nii leegitsew ja kvhutaw, et Regina tema sätendawaid silmi nähes kohkudes sammu tagasi taganes. Hektor nagi töise häkilist kohkumist ja astus, ennast rahule sundides, neiu poole. „ Andke andeks, Regina," ütles ta sügawa wärisewa healega, „et ma walu kihutusel nii ülemäära läksin, ma olen Teid kaks aastat teraselt tähele pannud, Teie ei awaldanud ühegi mehe wastu soojemat tundmust kui minu wastu, kas see siis imL oli, kui mina Teid omaks harjusin  pidama, ja ma ei jõua seda praegugi arwata, et ma Teid olen kautanud!" „Kas keegi Teile Teie õe testamentift ei ole jutustanud?  Teie ei taha sellest, nagu ma arwan, meelega midagi küsida, et Teid omakasu püidjaks ei arwataks; sellel testamentil ei olnud Teie kohta küll midagi tähtsust, seda enam aga minu kohta, sest Melitta kinkis oma waranduse  selle tingimisega minule, et ma tema abikaasale Eberhard Wellenheimile mehele pian minema!" „Siis olete Teie sellel tingimisel minu õemehe mõrsjaks  saanud?" küsis Hektor põhjatu waluga, „oh Regina, raha eeft äramüitud, äramüitud!" „Pidage, Hektor!" hüidis neiu ja tema põskedel õhendas uhkuse puna; „Teie ei tohi mind mitte hukka mõista; ammetliku testamenti kõrwal oli üks Melitta kinnine kiri minu jauks ja see salatestament tegi minu elusaate kohta otsust! —. Minn wõimusses ei ole selle sala seadelduse mõju Teile teada anda, üks pitser hoiab mu huuled lukus, see on ühe, minule kalli, surnu saladus! Aga mina ei tohi, ei wõi tõisite teha, mina saan Eberhardile  uaeseks!" Za rõhutud heale! lisas ta juure: „Meie saame hoopis uutmoodi abielu elama, selleks käiwad meie tingimised  täitsa ühte!" „Kas Teie siis juba ette ära ei näe, et Teie wiletsale elule wastu tõttate, et Teie elu üksik ja igaw saab olema, Teie suu tumm ja süda külm piab olema; on see eluõnn?  Ihkate Teie rikkust ja toredust ma panen neid Te,ie jalge ette maha aga mõtelge seda sammu weel enne hoolega järele, mis Teie astute, ma palun Teid sellepärast, palun Teid Teie enese pärast. Teie tahate selle teuga suurewaimulist, auulist tegu ära teha, Teie tahate ennast ohwerdada, wõib olla ühele kõrgele paleusele,  ja see paleus olgu Teie õhkuwa waimu taoline aga kõige põnewama teu kannul käib waSta oksaline järeldus ja kõige paleuSlikum mäss põgeneb loomuliku kaineuse eest ära!" Regina oli nooremehe waimuStatud sõnu kuuldeS tooli peale tagasi wajunud, ta kattis ?ahel käel silmad kinni, tasane luksumine tõuusis ta rinnast ja selged pisarad weeresiwad walge sõrmede wahelt wällja. Küll tundis ta töise sõnade tõsidust, aga ühtlasi ka seda, et ta alustatud  teel wankuda ei tohtinud. „Teie nutate, mu Jumal, Teie nutate," hüidiS noormees ägedalt, „oh minul oli täitsa õigus, Teie olete õnnetu!" Aeglaselt ja niiskel silmil wahtis Regina ülesse ja kostis wagist naeratada katsudes: „Waene Hektor, Teie kahetsete mind ja ei ole isi ka mitte õnnelik! Meie asi on nüid lahkumine ja meie piame nurisemata oma elusaatust kandma' mis mina aga oma kauge pimeda elusse kaasa soowin wõtta, on Teie. sõprus, Hektor; kas Teie tahate seda minu jauks tallel hoida?" „OH naesed," naeris Eberhard kibedalt, „palawa õhkuwa armastuse juurest jaheda sõpruse juure on Teie arust üks ainus sammu, ei, Regina, täna ma seda sammu küll weel astuda ei jõuua; ma reisin ära, ma lähen Indiasse tagasi ja alles siis, kui aeg ja kibe töö minu südamele nii palju rahu tagasi on toonud, et mina seda ära kannatada suudan, Teid ühe töise mehe kõrwal naha, siis tulen ma tagasi, siis tahan ma Teie sõber olla, Regina! läege senniks Jumalaga! Mina ei saa Teid iial unustama!" Ta kummardas kurtja neiu longu lastud pea kohale ja andis ta juukse lokidelle hellasti suud. Silmapilkmise äritusele järele andeS, lautaS Regina käed nooremehe kaela ümber ja HüidiS südame waluga: „Hektor, Hektor, kui õnnetu ja mahajäetud olen mina! Jae terweks ja mõtle alati minu kui oma trui õe peale!" Kindlaste ja palawalt wiibisiwad neiu huuled nooremehe suu peal, siis kiskuS ta ennast lahti ja ruttas kambrist wällja. Hektor oli mõne minuti aega nagu uimane. Noore neiu shkuw muisu oli tema terwe armastuse wägewal wõimul leekiwa tulena loitama pannud; ta tundis oma südant arutu piinas wärisewat ja läks majast wällja. Kolmandal päewal jättis ta Eüroopa ranna waluga Jumalaga ja purjetas esimese laewaga Indiasse tagasi. (Järg jäeb tulema.) Wene keelest. Paluge, siis piab teile antama,  otsige, siis piate teie leidma, koputage, siis piab teile lahti tehtama. Matt. ewang. 7. p. 7. s. Wene keelest on käesolewal aastal Eesti ajalehtedes palju räägitud, palju selle kohta kõneldud ja mõtteid awaldatud. Pragu on see tuhin ajalehtedes juba matkinud  ja mitmed lugejad saamad wististe mõtlema: mikS toob ta niisugust aSja meel ette, kelle üle juba küll on räägitud. Ast on mäga tarwitaw, ja mis hädaste tarwiS on, seda ei pia mitte unustuse sisse jäetama. Meie Eesti rahwas elame suure Wene riigi marju all ja kui meie õnne, rahu ja rõõmu maitsta tahame, siis piame truid riigi alamad olema, piame auusaste oma isamaa ja suure Wene riigi õiguse ja kasu eest wälja astuma. See on meie kohus. „Aga", ütlemad mitmed, „Eestlane wõib ju ilma Wene keeleta riigi kohusid auusaste täita ja tubli alam olla." See mõtte on osalt tõsi, aga kuS kohas ja kelle juures? Waadake! Sina mana taadike, kes sa põldu künnad wõi nurmel niidad, külmad ehk lõikad, sina wõid oma töö juures ilma Wene keeleta tubli kodanik olla. Aga, on sinul üks poeg ehk meel rohkem ja sa piad neid riigi kaitsmise teenistusesse saatma. Mis ütleb sinu süda seal juures, missugusid pisaraid malad sina! Oh see on kole ja hale mõtelda, sulg ei suuda kirjutada! Poolegi ei oleks sinul nii raske oma poega wälja saata, kui sa ise, kui temagi mõne sõna Wene keelt mõistaks. Mid astub ta teenistusse, seal ei ole ema armu maid maljud kohused piamad täidetud saama; wõeras, koguni tundmata keel, ta on kui loom, ehk kui kädkist wälja astunud maeti laps. Ja, uue keete õppimine maksab waema, surmahigilist waewa. Sellepärast kahetsewad kõik teenistusest tagasi tulnud mehed meie praeguse seisuse üle ning ütlemad: „OH oleksin ma Wene keele tähedgi mõistnud,  mull oleks teenistuses kuldne põli olnud." Imestusega  piame nägema, et mõned sellkombel teenistusesse harjujad Eesti mehed endid meel koguni liht soldatist weidi kõrgemale teenimad. Ast ja lugu seletab ainult 45. Sakala. 1884