werega pealt waatab. sest tema tundmise wõim saab üksnes efiteks liig suure ärituse läbi nõrgestatud. Seda aega oodaku tema ja nõnda pia, kui ta seda märkab, wõtku ta oma reifipaun ja mingu ära. Riagara ei wõi temale enam midagi pakkuda, ning tema püidmine piaks ikka see olema, kõige sügavamaid ja elawamaid tundmust temast enesega üheS wõtta. Need tulgu ikka ta filma ette, nendest nähku ta ikka und, ärgu käändku aga iialgi enam finna tagasi; töine teekond wõiks üksnes efimese teekonna tundmust ümber lükata ja alandada. Peale selle alaneb iga aastaga meie õrrnus, ning kes tahaks hea meelega külma südant ja närtsinud luule wsimu niisuguStelle aSjadelle soovida? Baikali järw, Siberi tee Irkutski linnast Kjahta poole wiib üle Baikali järwe, keda Wenelased Morje, Burjätlased aga „püha järw" kutsuvad. Järw on enam kui 440 meeteri ehk jalga merepinnast kõrgemal ja mõõdab 263 penikoormat  ümbert ringi. Ta on 52 ja 66 põhja laiuse kraatide vahel. Tema kõige pitkem koht on 86 penik., kõige laiem koht aga paljalt 15 penik.; ühe koha peal keskpaiga poole jookswad kaldad kuue penikoorma kaugusel ükstõise wastu. Arwamised selle suure mageda-wee järwe kohta on mitmesugused; ranna elanikud arwawad teda ilma Põhjata olewat ja ühe maa-aluse kaanali läbi merega ühenduses seiswat. Töised ütlewad teda Angara jõesuu ligidal 1600 meetrit sügawa olewat. Kõige enam wõiwad  aga nende tõendamised tõega ühte minna, kes arwawad,  et La sedamööda kui lähidal ehk kaugel kaldast, 40,300 meetrit sügaw olla. Randade ääre kliima on sealse mägelise oleku pärast kare ja muutlik. Mägede nägumood, keS seda järwe ümberpiirawad, annab selget tunnistust, et seesama mõne maawärisemise ehk vulkaanilise  tegewuse läbi sündinud on. Kalda äärsed kaljud näitavad sagedaste nõnda häkiliselt lõhestatud olewat, mida ainult sarnane kange ja häkiline põhjus korda saata wsinud. Ärakustunud vulkaanide asemed ja need hulgad palawa wee hallikad, kui ka suured kogud wcina laawat, mida tema ligikaudselt leitud, kautawad kõike kahtlust. Kunagi ei tõuse selle järwe vest üle oma kallaSte ja iseäralikul wjisil tõuseb west sügisel, mitte kewadel, kui lumi sulab seega koguni ümberplördud, kuida muidu lugu jõgede ja järwede juures on. Hädaoht, mille läbi laewasõit Baikali peal sagedate tuulepööruste ja raskuste pärast ankrusse «heitmise kohta leida, raskendatud saab, saab seega weel suurendatud, et Veepinna all alati vulkaaniline tegewus näitab walitsewat.  Laened on iseäranis korratumad ja käiwad mõnikord  õige kõrgelle; haruldasemal wiisil ei sünni see aga mitte, kui kange tuul puhub. Tõinekord tõusewad koguni waikse ilmaga, üksikute kohtade peal häkitselt mäe kõrgused  lained liikuma, kuna pisut kaugemal selle lainetamise koha ümber west täitsa Vaikne on. Järwe west on wäga pehme ja iseäranis läbipaiStaw, isegi külmetanud olekus. Tema sisse jooksewad 170 jõge 600 hallituga, kellest Angara, Bargufin ja Selenga kõige tähtsamad on. Järw külmeb harilikul wiifil alles üks kuu hiljem kinni, kui sealt maa kõige käredamad jõed. Baikali weelinnud on luik, metöhani, leinapart, kajakas, merekaarn j. m. Järwe west kihiseb hulga kaladest, kellest tuur- ja salme kalad wäga suureks kaswawad. Omulist, üks heeringa sarnane wäga h:aSte maitsew kala tõuug, on ülearugi olemas, ka püitakse fiin iga aasta palju hülgest kinni. Neljajalgsetest elajatest on Baikali järwe ranna maadel wäga sagedaste karu leida; peale seda elab seal palju oravaid, hirwest, moshuS elajaid, kitsest, rebasid, hunta, ilweSfid ja põtru. Ülemal nimetatud Burjätid on Baikali ümberkaudse maa päris rahwas. Nagu tõisedgi harimata rahwasugud, on ka Burjätid kõikuwa loomuga ebausklik rahwas; neil on hulk muiste jutte ja jutukest, mis „püha järvega" ühenduses seiSwad ja awaldawad nad oma tundmust hulga kangelase lauludes, kelledes kurjad waimud, keS tormist mässule neawad, tegewad on. Peale nende on weel hulk endiste asunikude järeltulejaid,  keS Burjätistd nende elukohtadest wälja ajanud ja nende naistega abielusse heitnud oliwad. Nende hulka on weel kurjatööde pärast Siberisse saadetute järeltulejad ennast seganud. Nende näust ja mustakaist juuksetest wõib ära tunda, et nad TatarlaStega segatnd on saanud; oma elukombete, riiete ja ülespidamise poolest on nemad enam Burjätide wi Wene naabrite sarnased. Burjätid on üks perekaS rahvasugu; nemad langewad neljasse suguharusse, on enam ehk wähem kolijad karjakaswatajad ja saawad „Taishast" (peamees) walitsetud, keda rahwas walib ja riigivalitsus kinnitab ja keS maksust (Jassak) wabad on, mida rahvas nende eest tasub. Selenginski ! ja Korinski Burjätid on Buddha usku, töised suguharud j on ikka weel Shamanni usulised. Wäga wisad on need suguharud oma usust lahkuma, kes neile hädas palju hõlpsamat abi tõutab. Kui telgi ! ukse ette kahe teiwa vahele kirju riide närtsude ja paeladega  ehitatud nöör jumalate- auuks üles on riputatud, j fiis arwatakse ilma et palvetamist tarviski oleks, juba ! küllalt tehtud olevat. Kardetavate maeteede ehk jõe ülekäimise kohtade juure on kivi hunnikud „Obo'ks" nimetatud,  kellede peal mööda minejad kaitse-waimule ohvrit toovad, kuna ühe kivikese, ühe oksa ehk mõned karwatolgad  oma hobuse lakast kivi hunniku peale viskavad. Mõnes kohas riputatakse sarnased ohvri annid mõne puu okste külge. Wäga vastu meelt laskvad tähendatud rahva sugud poissa ja tüdrukuid ristida, sest et üks ristitud  tüdruk mehele minemisel mitte enam äramüidud ei !või saada. Ja „kalim'ist" (ostuhind) ei taha nemad ! mitte hea meelega ilma jäeda. Eestistanud Jr. L. Uus raamat Wenemaa üle. j „On kõige suuremad raamatud Wenemaa üle ilmunud,  kes tema tähtsamate eluawalduste üle rääkida katsuwad.  Ommeti ei ole nende Väljaandjad Wenemaal käidud,  ega tunne nad selle maa keelt, ning mis nemad ikirjutawad, seda on nad osalt halwast allikatest kokkuforjanud,  osalt ümberhulkujatest rändajatest enesele jutustada  lasknud. Et need teadused täis ebatõde ja suuri stlmapaistwaid wigafi on, ei ole imekspanna." Nõnda irjutab üks Väljamaalane Fr. Meyer von Waldeck, kes olmkümmend aastat ülikooli õpetajana ja ühe suure Poiitika  ajalehe juhatajana Wenemaal elanud ja kelle sulest ninewa aasta uus raamat Wenemaa üle ilmus. «Siis ohin mina seda," ütleb ta, „mis ma annan, kartmata Seks Wenemaa üle nimetada ja loota, et minu raanat  selle suure riigi tõsiseks tundmiseks ligi saab aitama." Räägitama raamatu nime on: „Rustland. Einuchtungen,  Sitten und Gebräuche" ja on üleüldise kirjaikgu  „Das Wifsen der Gegenwart" sees ilmunud. Raa- Aatu estmene jagu räägib «riigist ja tema elanikudeft." Ehk ta küll need maakohad, kus mitte Wenelased ei ela, nii kui Noolamaa. Koomem-in. Vnlti kubermangud ja Kaukasuse, oma elanikudega laiemalt kirjeldamata jätab, siiski on seal. kõigist Wenemaa rahwaStest natukene räägitud.  Meile on sellest muidugi see kõige tähtsam, mis ta meie rahwast kõneleda teab. Tema kirjutab Eestlastest muu seas: „Ehk nad küll, aastasajad aega Saksa rüitlite orjad, järjest oma isandatega ük,.s elasiwad, on Eestlased oma rahwust, oma iseloomu, keelt, eluwiisa ja kombeid nii kindlalt alalhoidnud, kui wähe rahwaid peale nende. Lätlane oli alati saksastamisele walmis, Eestlane iialgi. Kui wäga isewiisi mõlemad rahwad tegumoe ja iseloomu poolest on, üksnes ühes asjas on nad taieste ühes meeles,  umbusalduses Sakste wasta. Eestlane on loomult lõbus, omaksete wasta õrn, looduse «aatlemises sügawa tundmisega; tema on õpetuse wõtja, osaw ja kerge arusaamisega. Näitab ta täna kare ja järsk, tagafihoidja, isegi parema wastupaneja olewat, siis ei wõi aastasadade pikkusest orjapõlwe rusumisest mingit paremat kaswatuse järeldust oodata." „Aastasajad naabrite Wenelastega ja Lätlastega läbikäieS, on Eestlased üleüldse aga wähe nende eluwiisist enesele wõtnud. Otse wastupidi nende eluwiisid ja kombed näitawad palju rohkem kaugel elawate Soome sugudega sarnadust, kui nende rahwastega, kes nende läwe all elamas on. Luulet armastab Eestlane elawalt ja on tal selle peale palju osawust ja annet. Lätlaste rahulise, waikse lyrika luule wasta on Eesti luule tugewat epika loomu. Nii kui nende ligematel sugulastel Soomlastel, on neil arwamata suur rahwalaulude ja juttude rikkus, mis uuemal  ajal mõistlikudest õpetatud meestest kogutud ja awaldatud  on. Nagu Soomlastel suur rahwa-epos Kalewala,  on Eestlastel Kalewipoeg." Eesti-Svome keelt kiidab raamatu kirjutaja wäga ilusaks ja paneb teda kõla poolest Itaalia keele kõrwa. Wenemaa rahwaSte poliitika seisukorrast kõneldes, räägib raamatu kirjutaja, kuidas riigi wastastega Võideldes  Wene rahwuse tundmine suuremal mõõdul ärkanud ja ütleb selle kohta : «Rahwuse ühisuse all arwati aga nende maakohtade ümberrahwastamist ja täielikku Venestamist  riigis, kuS mitte Wenesugu rahwad ei elanud. Usk, keel, seadused, eluwiisid ja kombed, kõik mis need rahwariismed enese omandusest alale oliwad hoidnud, pidi nüid ühise Weneriigi üleüldises segaduses otsalõpma ja ärakaduma. Niisugune rahwuse ühisuse mõte sünnitas muidugi wiha ja wõitlust kõige wasta, mis riigis mitte Wene ehk Slaavi sugu ei olnud." Sellest, kust Wenelaste  viha Sakslaste vasta tõnSnud, rääkides, ütleb raamatu kirjutaja Sakslaste kohta, ehk ta ise küll Sakslane  on: „Ja kui õige tahad olla, ei või seda mitte tähelepanemata jätta, et Sakslased teadawa jameda viist läbi, oma suuremat vaimu osavust maksvaks tehes, sagedaste  küll Wenelaste vaenulise olekulle mõjuvat Põhjust on annud." Olgu niipalju sellest raamatust. Raamat on hulga piltidega kaunistatud ja maksab ilusaste köidetud ainult 60 kop. Teda võib igale Saksakeele mõistjalle soovitada. ä. I-lk. Mõndasugust. Lutikad piavad kohe ära kaduma, kui maja seinad keeva maarja jää veega pisardatakse. Ja kui hoonete lagede ja seinte lupjamise juures maarja jääd lubja sekka pannakse, fiiS hoida kärbsedki sealt hoonest kaugele. Seda proovi wõiksiwad igaüks katsuda, sest maarja jää ei ole kallis ja ei riku mitte inimeste tervist, kuna mitmed muud putukate surmajad asjad tervisele kahjulised on. Tahab keegi wanat õli wärrwi selle ehk töise asja pealt ära võtta, et uut peale panna, siis võtku ta '/s naela soodat, naela rohelist seepi, naela kustutamata  lupja ja toop puu-ädikast, keetku need aSjad segamine ja määrigu sellega keevalt puhastatavat aSja. Sagedaste tuleb ette, et asjad liimist lahti löövad, kui nad päeva käes ehk mujal soja koha peal seisavad, et selle eest hoida, piab natukene edlor kultsinmi  liimi sekka pantama, see ei lase liimi mitte pudewuseni  ära kuivada. Klaas nõuude kokku panemiseks kõlbab ka Araabia gummi piirituse sees ära leutatult. Head ja odavat ratta määrust võib igaüks  isi valmistada, kui ta puu õli ja graphiti ühepaljuselt  segamine keedab. Higi plekkisid võib ütlleriga ehk puhastatud paberist välja võtta. Nahk asjade määrimiseks vee vasta on kõige parem elaja rasva ja linaseemne õli ühe paljuselt segamine  keeta ja sellega kuiva nahka mitu korda määrida. Kostus.*) Jah, küll mind waikse waarikute warjus Weel leiab Eesti heale hüidja helin; Kuid minu kalli kodupinna kõlin On läinud põhuks aja tuule sarjus! Mind kutsusid sa kohtu wõera wasta Ja saatsid sõtta ülekohtu pärast, Nüid targad nutwad sinu keele kärast, Ei wäsi poisikesed kurni lasta! Sull ööpik hüitku? Kas sa pole köitnud Ei ise teda jae ning talwe taha? Kui mehed sinu orjust jätwad maha: Mis laulu hinda äbarikud wõitnud? Oh ära kutsu surnuid walge ette, Mu Eesti rahwas kes sa iseennast Ei oska lahutada wale kännast Ja õigust usud ülekohtu kätte! Usk, loows läind! Lesk armastus kuid nutab, Ja wangis linnukeselt sina nõuad, Et ta find kiidaks, mis sa jõuad Ja Mene tekel lähemal' ju ruttab. Emajõe Ööpik. Waata Sakala N 14 Emajõe Ööpikule. Taewa tuuled üle wete Wiige heali haledaid Linnukene sinu kätte Kantke palweid palawaid! Kolista weel kandle keeli, ..Wangis" linnukene saa; Mõlguta weel meie meeli Oma lahke lauluga? Kui sul kurbtus rõhub rinda Leina walust waikib keel Et on kallist kodu pinda Roojastanud kerge meel: Healitse siis leina lugu Walu wiisi weereta! Küll lööb kallis Eesti sugu ..Walekännust" lahkuma. Kui su ainus õrna heali Igaweste waiki jääb. Kui su kuldne kandle keeli Helinata hauda laab? Siis ep Eesti tütred, pojad Haledaste leinawad. Siis ep kastwad nutu ojad Eesti pinda ilusat? Siis ka mina ärdast nutan, Walan walus pisaraid. Leina lugu laulma hakkan Ema kaldal sedamaid! J. Eha ZH 31. S a k a l a. 188 S Wastutajad: J. Kõrv). Jaan Lipp,