Õnnetuseks, ehk minule ja Leenale õnneks, ei leitud aga tänine kedagi, kes selleks kõlwuline ja seda aset soowinud oleks. Siis panin oina herrale ette, tema prauale oma tütart tuua. Esiteks naeris tema mind wälja ja ei tahtnud  uskuda, et minul üht tütart oleks, keda praua tormikada  «võikS. Wiimaks oli see aga nenda tema «neete järel,  et kohe ära reisima pidin, asja korda saatma, ja nüüd on Grafi-praual nii suur igatsus Leena järel, et mina ilma temata oma herra silma alla astuda ei tohiks ja oma kohta kantama piaks. Noh, mis nüüd ütlete?" ,Mina ütlen, nagu juba sagedast enne," «vastas Khristof,  ,et kui ka meie isa koht, ja koguni Sinu süü läbi, pidi ära müüdud saama, siiski ikka «veel ka Sinule aset ja tööd meie majas on, ja et Leenake, kui ka kõik ««enda oleks, kujda Sina arwad, õluietii oleks kõikis ilus ja uhkuses,  mida tema ei igatse. Tema edaspidise elu eest saame meie muretsema, nii palju kui inimesed seda suudawad  ja nii heaSte see neil pahail aegil «võimalik on." ,Kena tõutus, !« siis, kui Teie kallis pojuke mitte enam tagasi ei tule," naeris Luithart pilgates ja lisas, kui wend seda kuuldes malliga «värises, eksitamata juure: ,Nüüd olen aga «vaidlemisest «väsinud ja ütlen «veel ainult: nii pea kui «ninu mehed puhkanud on, lähen inina oma tütrega ära. Sellepärast hakaku perenaene ruttu kokku panema, mida tütar kaasa «võtta tahab, ja kui weel wastawaidlemist  kuulen, siis annan ratsameestele luba Sinu tuwikojas ja teistes paikades otsida, mida nemad himustawad.  Kõik järgmised sõnad ja palwed ei teinud muud, kui et Luithart ikka «vihasemaks sai, millest kõige majale ainult häda tulema kippus; seal astus Magdalena sisse ja kiunitas  julgest, et tema malmis olla isaga minema, onu ja tädi andku temale aga oma õnnistust. 4. Lahkumine ja teekond. Ja selle õnnistusega lahkus Magdalena teisel homikul raske südamega, aga kindla julgusega sellest majast, mis tema kallis kodupaik oli olnud. Isa oli teda kõige «vagasema  hobuse selga tõstnud, waljaid tallitas tema ise, nii palju kui oskas, oma kurwastuse lahutamiseks. Külas, millest nemad esiteks läbi sõitfimad, nägiwad nemad «vaenlaste  jälgi maha põletatud majades ja küünides, ja hirmuga  peitis ennast rahwas ratsameeste salgu eest; maanteel  kargas üks tropp põgenejaid laiali, kes ennast natukese  peastetud «varaga pealinnas peita tahtsiwad. Magdalena  mõis oma kaasalastega kaks tundi sõitnud olla, kui järsku ühe tee käänu juures neile üks suurem salk Prantsuse  soldatid wasta tuli. /Hollah!" hüüdis nende pealik Luitharti wasta, „isand tuleb ühelt crakäigult tagafl, ja kuida näen," ütles tema, häbemata silmaga Leena peale waadateS, harjunud õnnega. Aga see juhtub parajal  aeal, «vana seltslane; selle kangekaelse pesa, Schorndorfi  linna, fissepiiramine on igaw asi." Luithart kärgatas: „Seda mina Sinule ütlen, Fran- HoiS (Frangsoa), kui hea Meelega ja sagedast mina Sinuga ka saaki olen, siin piad rahu pidama, minu tütre piad rahule jätma." Teine wastas kõlama naeruga ja püüdis wärisemat neiut maha kiskuda. „ Tagane!" hüüdis Luithart wahutawaS  wihas ja tõmmas mõega wälja. hoo, kas nii?" karjus teine lõkendama näuga, ka mõeka tõmmates. »On ka hea, wsime siis ka kohe mõnda mana asja õiendada!"  Ja ruttu oliwad need mõlemad wihases wehklemises,  teadmata, kes teisest üle saaks; Luithart oli tugewama  kehaga, teine aga mõegaga rohkem harjutatud ja teda aitafiwad tema kürasstrid, kuna Luitharti ratsamehed ennast Khristofi talus oma pealiku üle pahandanud oliwad  ja tema kitsikust mähe osa wõtsiwad. Juba oli tema mitmest kohast haawatud, kui üks kürassir mõeka tema pea wasta tõstis. Seal kargas Magdalena kõige jõuga waStase käewarrest kinni, mis hoopi kõrmale aga wästnud wõimuga tema enese käe peale juhtis. Magdalena tundis sooja werd oma kätt mööda jooksma, siis läks pimedaks tema silmade ees. Weel nägi tema nagu läbi udu, kuida isa hobuse seljast langes ja kuida tema mehed, kes nüüd ometigi wihaseks saanud, wastaste peale tungisiwad; pärast  tundis tema iseennäst ühest tugemast käest ülesse tõstma ja ära wiima, siis langes minestus tema peale. Kui üks külm õhk ja walu käe sees teda äratasiwad, siis tundis tema ennast ühe kõwa laudpõranda peal maas olema, ainult peaga pehme aluse peal, teadmata, kus tema oli, kuida tema senna saanud ja kui kaua seal maas olnud. Waewaga filmi lahti teheS nägi tema läbi ühe tühja augu seinas taewa peal mõnda tähte ja mälestus hakkas tagasi tulema. Waewaga ajas tema ennast üles ja tahtis järel mõtelda, mis nüüd peale hakata, langes aga ehmalufe-kiilatusega  tagasi, kui pimedusega harjunud silmad üht mehe kuju nurkas üles tõusma nägiwad. ,Ärge kartke!" püüdis üks nagu tuttaw heal teda waigitlada, »siin ei ole «vaenlast. Mina olen Dieh, kes kõiki seda head, mida Teie temale Khristofi talus teinud, mitte ära unustanud ei ole." ,Aga kus mina olen, ja kuida Teie minu juure saite?" küsis Magdalena, ikka weel kartes. ,Mina olin peitus Teie elumaja ligidal, kuna rõöwlid seal tallitasiwad; mina arwasin, et Teile ehk abiks olla «võiksin, kui Teid ära wiima nägin, neitsit Leena, et kõige parem oleks Teie järel tulla! Juba arwasin  kõiki kadunud olema, kui «võitlemine tuik. Küll oleks isale appi tulla tahtnud, sest mis tema ka on, neitsit Magdalena  isa on tema ikka; aga mina olin kõiki tähelepanemist  Teie peale heitnud ja kui nemad wihaselt üksteise peale tormafiwad ja Teie miueStmmd maas olite, siis leidsin parajal silmapilku, Teid põõsastikku kõrwale kanda. Seal sidusin Teie haawatud kätt Teie rätikuga kikini ja jooksin, kuida jõudsin, Teiega ära." ,Ja minu õnnetu isa?" küsis Magdalena. ,Mina nägin, knida üks seltslane  temale appi tuli ja temaga teed mööda Stuttgarti poole kihutas; rohkem ei «võinud «nina näha. sest Teiega pidin peidupaiga poole ruttama. Prantslased, keS siin igal poolel  hulkumas ja «varitsemas on, oliwad oma seltslaske «võitlemist näinud, oliwad kõiki teesi täitnud ja iseäranis teed Teie kodupaiga poole kinni pannud. Seal olin rõõmus,  et see talu minule meele tuli, mida Prantslased paari pääwa eest põlema pannud ja wälja röõwinud oliwad,  nenda et elnrahwas ära põgenema pidi. Arwasin, et rööwlid seia nii pea tagasi ei tuleks, sest neil on hea hais ninas, kas kusagilt saaki leida on, wõi mitte. Mina olin aga eksinud; juba kaks kord on nemad siit mõõda läinud, ja ainult selle läbi «võisin neid eemal hoida, et ennast neist nagu kogemata kinni «võtta lasksin ja neile teed rikaSte talude juure näidata lubasin, kus head saaki leida olla. Mõlemal korral peasin nende käest, aga hoobid lapiti mõegaga walutawad ikka «veel seda rohkem, et neid katte tasuda ei «võinud, sest mina olin üksi kahekümne wasta ja pidin oma nahka hoidma, et Teid peasta «võiksin. Minul oli suur hirm, kuida seda täita «võiksin," lisas tema takistama healega juure, ,mina tegin, mida Teie käskinud olite, kui minule kena raamatu kinkifite; tegin kõigest südamest palwet Jumala poole, tema ise tahaks minule õiget teed juhatada, kuida Teie kaswu-wanematele sõnumit saata «võiksin, ei Teid siit ära tuna lasekfiwad, sest üksi jätta ei «võinud miua Teid seia, Prantsusmaa rõõw-kaltsakate sekka. Seda palwet ei ole Jumal küll mitte kuulda «võtnud, on ehk aga ühel teisel «viisil aitanud. Kuna siin ümber «vaatasin, nägin seda kommissioni, keda Stnttgartist SchorndorsiSse saadetud on käsku audina, et see linu Kindral Melal'i kätke autud saaks. Mina palusin kommissioni ülema!, ei lema Teid ka senna «viiks ja Teie tädi hoole alla annaks, aga lemal ei olnud muud nõuu, kui et mittd senna kus pagan, minna käskis. Õnneks tundsin üht ratsameest ära, kellega ühes «nõnda näinud ja teinud olen; sellele ütlesin, et Teie tädi juure läheks ja teda paluks, sel ööl meid ühest weikest wärawast sisse lasta. See on ju üks hakkaja naeslerahwas ja oskab korda saata, mis «võimatu olema näitab. Endine feltsilane  naeris mind esiteks wälja ja arwas, et emand Katharina  seda üheks Prantslaste kawaluseks pidama saaks ja teda ennast äraandjaks. Siis andsin temale selle ilusa palweraamatu, milles enne rääkisin, mida Teie minule kinkinud ja ise sisse kirjutanud olite, et Teie seda kodumaata  poisile tema parandamiseks annud. Selle juure panin weel oma wiimase «vara, selle tähe-thalri, mida Herzog Friedrich aaSta! 1680 suure sabatähe mälestuseks oli lüia lasknud pealkirjaga: „Täht kurje asju kuulutab. Küll Jumal ikka awitab." Tädi saab arwama, et see fee thaler on, mida tema Teile annud ja mida Teie ükskord minule kinkida tahtsite." »Aga kust Teie. üks wõeras, seda Würtembergi mälestuse-raha saite, ia kuda «võisite teada, et Schorndorfi tädi minule üht seesugust annud on?" küsis Magdalena seesuguse imekspanemisega, et üheks silmapilguks kõiki oma muresi unustas. Jutustaja oli rõõmus, et öö pimedus lõkendawat puna tema näul kattis ja tema «vastas ettewaatamata : ,Tema on ju ainus selles perekondas, kellel «võimalik oli, kaht seesugust rahakükki omale toimekada." Aga enne kui Magdalena imeks pannes weel midagi küsida jõudis, lisas Diez rutuga juure: ,Miua ei kahtle, et endine seltslane sõnumit toimetab, sest tema on truuw poiS, kas Teie tädi aga sõnumit usaldab ja kaS temal «võimalik on «neid flsse laSta, see on teine asi. Aga inina arwan. et julgem on, selle lootuse peale Prantslaste «vahtide keskist läbi saada katsuda, kui pilkemad teed kaudu Teie kaswu-wanernate talu poole minua, kus neid ka «varitsemas  on, sest meie oleme maakonna teiseS otsas. Aga," lisas tema juure, „enne kui meie keele lähme, peate natuke sööma, Teie olete ju kõige pääwa söömata olnud. Wõtke. Mina sain oma endise seltslase käest tüki leiba ja natuke wikna. Katsuge ometigi," ütles tema, kui Mqgdalena wastawõtmisega wiiwitas, ,Teil läheb jõudu tarwis, ja paremat ei ole mul anda." Magdalena kallas pudelist mõned tilgad leiwa peale ja sõi, sest tema tundis, et nõdrus teda jalgel seista ei lasknud. Enne kui tema oina peastjat «veel tänada jõudis, kuulsiwad nemad oma peidupaiga  ees Prantsnskeeliseid sõnu. ,Weel on aeg!" hüüdis Diez. ,Enne kui ümber «vaatama läksin, kogusin kõiksugust  risu ja puru ukse ette, mida ««emad nüüd pimedas nii kergest ei leia. Ronime läbi akna-augu ruttu wälja." Tema abiga peasis Magdalena läbi augu, mis wäga kõrgel  ei olnud. Wiiwida ei oleks enam wöinud. Kohe pärast seda kostsiwad meestehealed nende peidupaigast, nemad nägiwad tuld lööma ja tõrwakate paistel nägiwad nemad mitmeid Prantslaste salrusi. 5. Edaspidine teekond. Õö warjul saiwad nemad nägemata eemale ja osawalt leidis Diez teed Schorndorfi poole; aga mida rohkem nemad liuna ligemale jõudsiwad, seda raskemaks läks, nägemata edasi saada. Juba mitu kord oli neid hüütud, ja ainult noore mehe osawad wastused oliwad neid peastnud.  Raskemaks läks edasi-saamine, kui ümberpiirajate ridade juure jõudsiwad. Käte ja jalge peal roomafiwad nemad edasi, ikka wiiwides, sest igal minutil pidiwad nemad kuulatama, kas neid tähele ei panda. Ja nende aeg oli kallis! Kell üheks oli Diez nende tulemist «viimase  wallikraawi juure teada annud. Kui asi heaste oli läinud, tädi Katharina sõnumit saanud, wärawat lahti pidada ja üht weuet ü.e kraami «viia lasknud, ja kui nemad siis õigel aeal senna ei jõudnud, kas ei pidanud tädi Katharina siis kõiki peituseks pidama? Pärast saaksiwad  siis kõik wärawad kahewõrra walwamise alla pandud  ja fissepeasmine läheks raskemaks. Seesugused kartused  käisiwad nimelt läbi Magdalena hinge, kuna tema waewaga oma juhataja järel roomas. Üks kuiw oks raksus Diezi jala all. waewalt kakskümmend sammu neist eemal kostis Prantsuse «vahi heal: „Hn« virs?" ,Kes elab?" (KeS seal on?) ,Jääge Jumala pärast «vaikselt maha!" sosistas Magdalena juhataja. Seda käsku kuulata  ei olnud lemal raske, sest ehmatus oli tema keha tarretama pannud, kätt ega jalga ei «võinud tema liigukada.  PüSfl-haamred raksusiwad, Diez wajutaS oma kaasalase  weel madalamale maha, paar kuuli wihisesiwad nendest üle. Soldatid näifiwad kuulatama ja ei näinud ennast hea meelega tülitada lasta tahtma: „ve n'est risa!" (»Ei ole ühtigi!") kuulsiwad põgenejad neid ütlema, ei julgenud ennast aga liigutada, kuuni ühest linnatornist selgest üks lööma kuuldi. ,Nüüd on aeg!" sosistas Diez. pNüiid piame jooksma, mis wõime, tähendatud paiga poole walli-kraawil. Kui meie kümne minutiga senna ei jõua, fliS oleme kadunud; tagasi meie enam ei pease." Nemad laisnstwad nii «vaikselt kui «võimalik maast üleS tõusta ja edasi rutaka, aga juba jälle pani „Hui vivo!" neid kohku,na. Püssid paukufiwad, kui «vastust ei tulnud ja «vahtide keSkiS tõusis kahin. Kõigest «võimust kiskus Diez kiwa külmetanud maast üles, mille wasta tema jalg tõukas ja wiSkas neid kaugele eemale. See kamalus oli tulus. Kiwide mahalangemine eksitas tagaajajaid, .kes neid nüüd teiseS kohtas olema arwafiwad. »Weel kord koguge oma jõudu kokku!" palus Diez, „ja paluge Jumalat!"  kisaõ teinu takistatud healega juure. Oö oli nii pime, et neil «võimalik oli, ligi nelikümmend sammu wallikraawi  ligi saada. Weel ei usaldanud nemad loota, sest tornist kvStiS kell. mis «veerand kahe peal lõi. Juba arwaS Diez oma teraiva silmaga tähendatud paika kraami ääres nägema, mis linna müüri weikese wärawa wastas oli. Seal ohkas Magdalena sügamast: ,Diez, jätke mind «naha ja põgenege, mina et wõi enam!" ja sellega langeS tema maha. 6. Kindla müüride taga. Schorndorsis oliwad senni õige imelikud aSjad sündinud.  Ülemas Stuttgarlis oli nende mõte «võimust saanud, kes arwasiwad, et Schorndorfi kindlus wasta pauna ei suuda, ja ka pealinna kaitsemiseks oli sõeameestest puudust; neid eemale appi saata, selle peale ei olnud mõtelda; ainus mõte pidi selle peale käima «vaenlastest laenetawa «naa õnnetuma rahwale «võimalikult kerge kaubaga rahu saata. Nenda anti Prantsusmaa Saadiku ähwardamistrle Skuitgartis järel ja saadeti käsku Schorndorfi linna waenlaSte kätte anda. Kui aga üks jagu sealislest Naeherradest seda täsku täita soowis, siiS seisis ikka mõnda selle «vasta. Esiteks o!i üks teine käsk Herzog-walitseja ja Herzog Eberhard Lud«vig'i poolt, keS seda Regensburgist saatnud oliwad, linna mitte waenlaste kätte anda. Teiseks oli seal wapper kommandant Krummhaar,  kes ennast linna äraandmiseks hirmutada ega rahaga