Saarlane Altiil tz illil bjabht «aa- ja linnarahvalt. N° ÄI. Teisipäewal, V. Juunil 1889. VI. aastakäik. maksab: Saaremaal aastaS .... 1 rbl. Sv kp. Saaremaal pooles aastas t „ „ Ilmub igal tsifipÄosv»k. Kxresaares xr. 17. Saarlase toimetusele, Kxresaare. Kuulutuse ehk selle ruum -H Paar pilku minewiku rüppe. AuuStatud „Saarlase" lugejad! Kui teis nõnda head oleksite ja minuga täna mõne wana-aja ehituste ja tööde juure tuleksite ja mõnda pilku nende pääle paneksite, siis ma usun, et teil wist seesama küsimus keele päül oleks, kui praegus minul ja see on: Millest see tuleb, et ennewanane töö tuhat kord tugewam ja kindlam on, kui praegune? Jah, see küsimus nõuab küll head waStust! Waatame  meie Kuresaare linnas mõnda manad maja ehk ehitust, kas kiwist ehk puust: kui tugewad ja kindlad need enamisti meel on. Niisama ka meie linna kindluse torni, mis juba mõni sada aastat mõnda elu-tormi on ära kannatanud; kas need müürid pole praegus meel niisama sirged ja tugewad,  kui oleks alles mõne aasta eest ehitud. Ja kui mitu põlwe need meel wõiwad ära elada, ennegu langema hakawad! Waatame esiteks nüüd neid majasid, mida praegusel ajal ehitakse; hea on kui nad mõnikümmend aastat manaks saamad ja see peab ka suure parandamise abil olema. Ma olen paar niisugust maja näinud,  mis wiie aasta eest ehitati ja selle kewade juba uued alumised palgid pandi. Ei tea, kas on ehitajad ise oma töödega süüdlased!? Wõtame meel näituseks ühe uuema ja suurema töö pääle maata: Wiie aasta eest hakati meie linna uulitsaid parandama, sest manad oliwad auklikuks läinud. Kui nüüd need uued uulitsad .ar käime, siis näeme et need praegus juba hullemad on, kui wanid alles wiie aasta eest. Kui häda waewaga peastd need meel wiis aastat tüürima, siis on selge, :t peab jälle uuest tehtud saama, mis muidugi paja omanikudele suureks meele pahaks saab olensi, aga mis senna parata! Kui kaua ja millal wjnad uulitsad tehtud on, seda ei mäleta praegus nõni mana inimene enam; kuid see on aga selge, et peawad mõnikümmend aastat elanud olema. Ka oliwad manad lelle poolest paremad, et kesk uulitsas laiematest jiwidest wiirg tehtud oli, et igaüks oma maja jäo ära nägi. Nüüd on alati uulitsa pühkijate k-skis tüli, et teine omalt poolt luua täis wähem juhtub pühkima kui teine. Nii on siis praeguS kõige ehitustega lugu! See on küll tõsi, et kõik praegused ehitused manadest  ilufamine ja kaummine saamad walmistatud; aga ega siis uhkus ja ilu ehitusele kõwadust ei anna! Nii saab praegu parkis ühte suurt lõbu-maja (KurhauS) ehitud, mis muidugi ainult sume majaks peab olema, aga kuida näha, on ta tõeste selle suuruse kohta wäga nõrk. Kas see maja wiiekümne  aasta pärast meel nii näha on, on teadmata,  üksnes suure paranduse abil iga aasta, wõib wmmalik pati-sakste tarwis saamad ehitud, on enamist kõik ilina ahjuta ja seisawad talwel inimestest tühjad; noh, kas see tühi seismine peaks aga ka ühe majale terme olema? Sääl mõistan ma ka maja peremehele süüd, sest kui see tühine ehitus iga aasta head parandamist nõuab, siis on kibe käes. Kui see raha iga aasta kokku panna oleks olnud, siis oleks seda küll suur hulk olewad, millega oleks wõinud kohe heaks teha, nii et oleks mõni hea aasta ilma ehk ka wähe parandamisega mööda minna. Ka talu meestel ja puude raiujatel arwan ma süüd olewad, mille juures? seda tahan tulemas numbris ära seletada. Mööda läinud Mai-kuu ja meie kõrge keiserlik perekond. See möödaläinud kuu on nagu iga aasia meile kaks tähtpäewa toonud, mis iga Wene riigi alamale tähtsad on ja iga ristiinimesele iseäranis ühed eestpalwe päewad peaksid olema: 1) 6. Mai, kõrge auujärje pärija sündimise päcw, 2) 15. Mai, suure keisri herra kroonimise päew. Esimene neist pühadest oli see aasta iseäranis suur, sest meie riigi auujärje pärija Nikolai Alcksandrowitsch sai nii täisealiseks, et keisri majesteedi isalik nõuu teda riigi ülema nõuu-kogu (riiksraadi) liikmeks kutsus, kus tema nüüd nende meestega, kelle kätte riigi seaduste kinnitamine Mud. .on, kg. riigi kasuks peab oma nõuu ja teuga oma armu ja tarkuse maimu, et ,kKI luure walmistatud saaks selle aja waStu, millal ta ise Jumala tahtmist mõõda krooni peab kandma ja suure riigi üle walitsema. Mida suurem amet ja auu Jumalast antakse, seda raskem on ju Jumal aitab. 2 „Kas see ei ole aga mitte hea ja kristlik," küsis selle wastu alandlik Juuli, „ühe nii waesel, järeljäetud mehel abiks minna?" „Jah muidugi, kui küllalt wara on. Sull aga ei ole mitte kopikat, ning temal niitte enam, kui see mis ta igapäew oma hädaohtliku kalapüüdmise läbi teenib. Saab ta kord tuulest meresse wissatud, siis jääd sa suure perega üksi järele ja pead wõeraste ukse ees leiba kerjama." Need põhjused mis mana ihnus temale ette pani, kohutasiwad küll noort tüttarlast, ometigi ei wankunud ta mitte omas armastuses  waese kalamehe wastu. Selle juures trööstis teda ka Jaen ja ütles temale, ta olla selleks küllalt mana, et ilma wana ihnuse lubata mehele minna; ka näitas ta sellepääle, kui ülekohtune wana tema wastu oli olnud, et ta mittu aastat ilma palgata lossis teeninud oli. Nii heitis Juuli kui küll raske südamega tema nõuuse ja nende südamed kihlasiwad endid. Herra luba ei olnud teenijale ka mitte tarwis selleks paluda, sest nii pea kui see nägi, et Juuli omaS tahtmises kindlaks jäi, käskis ta Juulit lossist wälja minna. „Ära mõtle," lisas ta weel juure, „et sa ialgi, hädas, tohid minu ukse wastu koputada;  see jääb sull kinni igaweseks ajaks." Noortel armastajatel tuli aga ilma ostmata meel teine takistus, ja see tegi nendel suurt muret. Jaani mana ema ei sündinud seega mitte kokku, ja wihastas wäga, kui ta poeg oma pruuti tema ette wiis ja tema õnnistust palus. „Seda olen ma siis ära teeninud kõik oma mure ja waewa eest, mis ma nüüd sinu ja laste pärast kaks aastad kandnud olen, küsis tema wihase näoga. Oleksid sa ometigi meel pere-tütrc kosinud, keda ma sull ikka soowisin  ta oleks sind wastu wõtnud; nüüd aga tood sa siia majasse üht tüdrukut ilma nimeta ja ilma rahata; tema wend on üks ära jooksnud inimene. See on ju üsna selge, mikspärast ta sind omale tahab; ja maimus näen ma juba, kuida see wõeras ema waefeid lapsi saab piinama." Waljuste nuttes wajus ta hall pea renni pääle. Lapsed seisiwad kohkunud tema ümber ning Juuli läks häbi pärast punaseks. Täis wiha tõusis Jaen üles, aga waikse Juuli silmad waigistasiwad teda jälle. „Hea küll ema, rakis ta siis, ma tahan neid sõnu, mis sa praegus rääkisid, ära unustada ja sulle andeks anda, kuidas minu kui poja kord ja kohus on; aga minu tahtmises jään ma kindlaks; ma tean, et mull õigus on, ning pea saad sa ise seda ka ära tundma." Ta tahtis Juuliga kohe õpetaja juure minna, aga Juuli ütles: Mitte nõnda, armas Jaen. Nii kui ema praegus minust mõtleb, ei wõi ta mitte meile oma õnnistust anda; ilma selleta aga ei taha ma mitte sinu naiseks saada. Ootame; ju aeg muudab tema mõtted ning ehk on mull see õnn tema armastust omale ära teenida." Ning sääl juures jäi Juuli kindlaks. Jaen pidi päält waatama, kuidas Juuli enesele ühes urtsikus korteri üüris ja pesemise,  kedramise ja kudumisega enesele leiba teenis, tema maja jäi temale nii kui enne igawaks ja koleks. Nii pidi waene mees kaua aega ootama, ilma et tema ema meel ennast muutis; jah sagedaste läksiwad poeg ja ema järsku' riidu, nii kui seda sääl enne mitte nähtud ei olnud. Pojal oli ema kange meel, ta ei tahtnud mitte järele anda ning nii moodi tõusis nende hea inimeste wahcl sagedaste tüli ja riid. H. peatükk. LAsidelt oleme juba ühest peremehest rääkinud, kelle poeg Juulit kui küll ilmaasjata, kosida tahtis. Treieri puumaakoht  seisis natukene külast eemal ja oli kõige suurem ümberkaudu, mis küll nii waeste inimeste kohta mitte palju ei tähendanud. Enne oli see talu ühe iseoma külamehe käes ja tema käest oli Treier seda, kes teab, mis moodi oma kätte kiskunud. Mitu aastat tagasi oli Treier, üks waeseks