Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XX. 8. Sõja laatsaretis. Türgi sõda oli lahti peasenud. Imeliku kiirusega oli meie vägi Donau jõest üle läinud, enne kui weel sõja kuulutuse sõnum aega oli saanud juurde jõuda. Wahvaste  tungisivad meie isamaa pojad vaenlaste maal edasi, künni koguni ootamata kombel weikene Plewna, keda ennem vaevalt keegi kuulnud oli, Wene vaenu wankri käiki takistas ja waper Osman pasha oma kindlate kantside tagalt meie väe hulkadele üks „stoi!" vasta hüidis. Weikene, kindluseks ümber muudetud Plewna, oli korraga werisema wõitluse kesk punktiks saanud ja tõmbas, mitte üksnes Eüroopa, waid terwe maailma silmad enese peale. Simnitsa linna all näeme meie sõja laatsareti telgi ees mitu isandat jaust istudes, jaust jalgakeste kaupa püsti seistes töine töisega elawalt juttu weftwat. Neil kõigil on mustjashallist kalewist kamjoni moodi kuued seljas, mis tagalt piha pealt kokku on kroogitud, ja pahemal käevarrel  walge side punase ristiga. Nagu sellest mundrist naha, on nemad punase risti seltskonna liikmed, kes oma tarkust ja tööjõudu hädaliste vendade awitamiseks ja rawitsemisekS on pühitsenud. „Meie seisame nüid juba kaua aega ilma tööta, ei ole weel ühtegi haavatut meie silmad näinud, ainult palawiku ja ksHutõbe põdejad saawad meile toodud. Säherdune  lugu läheb ju viimaks igavaks," ütles keegi noor isand oma arstiriistade avatud kogu fllmitsetes ja seda ja töist, mis iseenesestki juba haljas oli, veel üle puhastateS  ja pühkides. Mõnelgi ara verega inimesel oleks juba neid õigeid ja kõveraid nuge ja nuakesi, käärisid, tangifid ja näpatsid nähes jubedus peale tulla võinud. „Ei tea, peagi wsib ehk rohkem tööd tulla, kui sinule ja meile kõigile armas võiks olla," vastas üks vanem punase risti kandja. „Kuulge, kudas praegu Plevna pool kõmmutatakse. Seal on kibe käes, ja ega kõik Türgi kuulid luhta ei lähe! Mis sina sest arvad, Bob?" „Arwan, et sinul küll õigus wõLks olla. Tänane laskmine näib ikka tõsisem olewat. See on niisuguste suurtükkide kõmm, kellega kindlust piiratakse. Tõeste just kui pikse müristamine kaugelt kuulda. On mulle juba kaunis tuttaw; olen seda juba Serbia sõjas kaugemalt ja ligemalt kuulnud. Wist katsub Osman pasha oma kindlusest wälja tungida ehk ka meie mehed seda wana rebast koopast wälja suitsetada." Selle waötuse andjaS oleks lugeja warSti meie Bob Ellerheina wõinud ära tunda, nii wähe oli tema ennast sest ajast saadik oma wälimises muutnud, kui ta Runenstein'i  majast lahkudes Serbia sõjasse oli abitohtriks läinud,  nagu ta hea soowija Dr. Balsam temale nõuuks oli andnud. Tema nägu ja silmad oliwad weel niisama lahked, ainult tema habe oli paksemaks ja pikemaks kaswanud,  tema keha wähe tugewamaks kosunud ja tema üleüldse weel mehisemaks läinud. „Aga Krambulla! on siiski õigus," algas üks töine noor abitohter, „kui tema seal oma uusi lõikamise riistu waadateS, mis temale punase risti poolt kaasa on antud, aja igawuse üle õhkab. Kõik riistad ott alles nii haljad, nagu praegu Wünsch'i juurest toodud. Pealegi oleme meie nii ligidal wõitluse Platsist, aga siiski ei saa meie sõjakäigust mitte wähematki selgemat sõnumet, kui seda, mis meie kaunis wanaks läinud ajalehtedest loeme. Näe Tartuski," lisas tema juurde ühe ajalehe peale näidates, „ oleksime meie, eht küll see weider kuulda on, rohkem ja kindlamaid sõnumeid saanud." „Juba haigete woor tulebgi," hüidis korraga Dr. Ellerhein. „Nüid, sõber Krambulla, wõid sa ehk waröti oma kuulitangisid tarwitada, miS sinul näppude wahel on. Palun Teid, minu härrad, et igaüks oma kohale aStub, sest meil saawad warsti kõik käed talitust täis olema!" Mäe tagalt nähti juba ühte härgadest weetud woori waukrit ilmuwat, siis töine, kolmaS, neljas ja ühtepuhku tuli tõisi weel järele. Sell nähtusel tõusis korraga koguni töine elu ja waim laatsareti ees seiswate tohtrite ja nende abiliste sekka. Nii pea, kui pealt nähes otsatu haigewoori  esimene ots oli laatsareti juurde jõudnud, saiwad kergemad haawad welskeritest ja wagadest õdedest puhtaks peStud ja kinni seutud, kuna tohtrid ja nende abilised raskemate haawade kallal töös oliwad. Mitmetel isamaa poegadel pidiwad käed ehk jalad maha wõetama, mis pommide kildudest ära oliwad purustatud. Igal pool oli oigamist ja ägamist kuulda ja selle wahel kärises luust läbi lõikaw saag, mis iseäranis öö aegu kõige haledam ja jäledam kuulda oli. Krambulla, nagu teda sõpradest pandud nimega hüiti, ei kaebanud sugugi enam aja igawuse  ega töö puuduse üle. Tema nägu oli kahwatannd, sest et kõik see suur õnnetus, mis tema täna esimest korda niisugusel mõedul nägi, temale südamesse lõigaS, aga siiski pidas tema wahwaste ja osawaste oma ammetit. Siin sai tema paari päewaga rohkem suuri haawu ja liikmete mahawõtmist näha, kui Tartu haawakliinikus wast terwel aastal. Ehk küll igale haigewoorile üks täielik tohter ja kaks welskerit ehk abilist kaasa on antud, kes hoolega haawatute järele waatawad, kellest enamiste neli meest ühe wankri peal on, juhtub siiski mõni aja puudusel  pandud ehk pika reisi lodewaks läiuud side ennem lahti pea seda, kui tohter appi jõuab. Nõnda oli ka praegu tulnud haige woori peal üks noor mees suureS hädas. Suurtüki kuul oli tema kõhn pealt riided kõige nahaga sootumaks ära rviinud, side tee peal kogemata  lahti peasenud, nii et wälja jooksnud sooled wankri redeli wahelt rippusiwad. Kinniõmblemisest ei wõinud niisugusel 100 l enam juttugi olla, seal ei olnud enam muud abi wõimatik pakkuda, kui ainult teaduse teel ja lubal tema walu waigistada ja sellega tema wiimast wõitlemist  kergitada. Pea oliwad kõik sealkaudsed Wene sõjalaatsaretid haigetest täidetud. Näituseks tuli Putineisse ühe õhtuga tuhat wiissada haiget, kellest küll pool vsa kõhutHbelised ja muud, töine pool aga haawatud pliwad. Frateshtis oli ükskord laatsaret nõnda täis, et mees mehe kõrwal lamas, just kui reatyd räimed. Sellepärast pidi siis üks mees, kellel praegu käsi õlast saadik maha oli wõetud, ühe telgiposti najal terwe öö otsa püsti seisma, sest et mitte nii paljugi ruumi ei olnud, et tema ennast oleks põlwili lasta wõinud! Palju wiletsust ott lahingu platsil näha, aga laatsaretideS nähtaw hädaoht wõib küll ihu karwad püsti ajada. .Ja siiski! Kui kindla meelega ei kannata Wene soldat mitte kõige suuremat walu oma isamaa,  usu ja keisri eest! Näituseks tahan ühe weikese 100 jutustada, mis küll wäärt oleks, et tema ajalooliseks saaks. Tirnowo linna hospitaaliö käis õnnis Keiser Aleksander  11. sagedaste ise haigeid waatamas ja isalikult nende tarwituSte eest muretsemas. Wahest wõttis Tema siis ka ise mööda tõbiste ridasid käieS, leeme kausikene ühes, lusikas töises käes, kõige raskemalt haawatuid toiduga  kosutada. Nõnda astus Tema ka ühel päewal jälle haawatute hulka, kelle seas ka ükS mees oli, kell niihästi mõlemad käed, kui ka jalad nõnda oliwad ära wõetud, et temast muud midagi üle ei olnud jäenud, kuid ainult weel üks tomp. Keisriliku Majesteedi küsimise peale.- „Lapsed, kudas on terwiö?" püidis ennast see inimese tomp weel oma woodi peal püsti ajada, et Kõrgele küsi jale kummardates auu anda, ja wastas: „Hea on küll!" Keisri süda oli sellest nähtusest nõnda liigutatud, et ta waesele mehele wiissada rubla kinkis, et see siis enesele ühe tohtri ja welskeri iseäranis wõtta wõiks. Seda on mehed tõendanud, kes seda lugu pealt on näinud, kahju aga, et pärast enam kuulda ei ole olnud, kas see wahwa mees elusse on jäenud. Ka Semnitsa laatsaret oli peagi haigeid nõnda täis, et neid enam ära ei mahtunud ja kes kergemalt haawatud ehk wähe paranemas oliwad, ikka jälle raudteega edasi saadeti, kus nemad Wene linnades hoolikat põetamift leidsiwad. Seal toodi ühel õhtul jälle uus woor haigeid. „Kuhu meie neid paneme?" hüidis seda nähes murega laatsareti ülem. „Ei ole muud parata, kui piame neid aga jälle warsti edasi saatma." Kui wooriga ühes tulnud noor tohter laatsareti ülemat teretanud, oli ka tema esimene küsimine, kas ruum weel jätkub; kui aga tema ammeti weud kahetsetes õla nukke kehitas, palus tema siiski weel: „Ehk wsite ometi kõige wähemalt seda surmakandidaati weel oma hoole alla wõtta. Ma kartsin juba, et tema tee peal minu käte wahele ära sureb. Tema haaw on küll wäga raske, aga lootust wõib siiski ehk weel olla, et elu küinal ära ei kustu, kui tema warsti rahulisemat puhkamise paika leiab." Sellega näidas tema ühe noore unterohwitseri peale, kelle näemoest ja kätest, kuõ ühe sõrme külles wäga kalli kiwiga ehitud sõrmus hiilgas, warsti ära oli tunda, et tema oma koduses elus wist küll õige jõukaste elaS. Weri nirises peahaawa sideme alt tema kahwatannd palge üle ja ta ise oli minestuses. „Waatame, ehk leiame weel pisut aset, kuhu teda mahutada saame," hüidis Bob haige juurde astudes. „Teil on wist täna küll õige kibe ja palaw päew olnud?" lisas ta siis wõerast ammeti wenda teretates juurde ja silmitses teda terasemalt. Töine, Ellerheinaga peaaegu ühe wanune mees, oli lahke näuga ja sirge ja tugewa kaswuga. Pealmise  moka peal tärkas noor kollakas habe ja kuldsete prillide tagalt waatasiwad terased silmad tehtud teekonna wäsitusest hoolimata elurõõmsaste Bobi otsa. „Pagana päralt," mõtles Bob „seda meest nende lahkete silmadega olen mina juba ennem kusagil näinud!" Korraga aga hüidis tema rõemsa healega: „OH, sa jagaja! Köler, wana sõber! Ja mina pian praegu isienesega aru, kus ma sinuga küll waremalt juba kokku olen juhtunud." „Aga seda on nüid ka juba mitu aastat tagasi, armaS Bob," waStas Köler'iks nimetatud sõber Bobi kätt pigistateS. „Ka minul ei olnud mitte kerge sind otse esimesel silmapilgul ära tuuda." „Jah, wiimate saime weel lühidelt enne seda kokku, kui sina StrasSburgi linna studeerima läksid. Jah, tuuled on meie elu laewukesi lahku pillanud, aga siiski jälle siin wõeral rajal kokku ajanud. Sa jäed ehk nüid mõneks ajaks meie juurde, wõi läheb sinu teekond warsti jälle edasi?" „Kahju, et minul pikemalt wiibimist ei ole, kui waewalt  hommikuni. Minu kohus oli haige woori siia maani saata, kuS mulle asemik tuleb. Siit pian siis aga otse kohe Putineisse ruttama, kus praegu suur tohtrite puudus on," wastas I)t. Köler. „Ehk saame siiski weel mahti paar sõnakest kõneleda, aga nüid tule meie laatsareti waatama, ehk leiame ka sinu prvtege*) jauks weel natukene ruumi." „Minu protege ta just küll mitte ei ole," wastas sõber, „sest et ma tema nimegi ei tunne. Aga tema haaw on suretaw, kui ta weel wintsntada saab. Pealegi paistab kõigest tema olekust wälja, et tema kõrgeste haritud seltskonna liige on." „Waatame siis, mis meil tema heaks wõimalik on teha." Kui mõlemad sõbrad haiget laatsaretis õnnelikult nõuutatud asemele talitada lasksiwad ja Bob selle juures tema nägu ligemalt silmas, mis taretanud werest wahe ajal juba pealtkaudu puhastatud oli, põrkas tema nagu tagasi. „Mis sinul wiga on?" küsis seda nähes tema sõber osawõtlikult. „Wist on minule weri sellest kummargil olemisest päha tõusnud," waStas Bob jälle õige rahulikult, ehk küll sõber nagu usutates tema otsa waadas. Et meie auuStatud lugejad ülemisest etendusest õiete aru saada wõikflwad, pian ma neid alandlikult paluma paar sammu minewikuSse tagasi astuda, mis ju jutus ikka wõimalik, kui ehk ka natukene tülitaw on, nagu iga tagurpidi astumine. (Järg jäeb tulema.) Kodu-loomade tõuugudest. Kõne, mis päriskohaomanik J. Juust Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis 29. Aprillil 1334 a. pidanud. I. Kui inimene midagi wäga kiidetud asja ilmast kuuleb, fiis luuletab tema ka omale suuri plaanisid ja loodab ühelhvobil, et tema neist kiidetud asjadest ja omaist plaanidest  suuri kasusid saab. Aga kõik kiidetud aSjad ei ole mitte head ja kõik luuletud plaanid ei lähe mitte iga kord soowi mööda. Seal kuS üht asja kohaliselt kiidetakse,  wõib ta ju ka küll kuduwäärt olla, aga kui seda kiidetud asja töise paika wiiakse ehk seal üleS saetakse, wõib temale wigasid saada, mis enne sugugi mõteldagi ei teatud ja need wiad wõiwad asja koguni halwaksgi muuta; sellepärast on fiis efite tarwis aSju enne põhjalikult  läbi katsuda, enne kui asja toimetust ehk plaani kordasaatmist suurel mõedul ette wõetakse. Meie seltsis sai kord minewa aasta lõpul wäga tähtis küsimine koduloomade  tõuugude pärast päewakorrale pandud, ja ka ühelhoobil juba pikemalt räägitud, kaS neid piima- wõi lihaloomadeks kasulikum on kaSwatada. Tõuugude üle tahtsin ka mina täna oma mõtteid ja katseid kaasseltsilastele  ettepanna. Kui põllumees oma karjapidamise järge parandada tahab, siis piab tema ka selgeste teadma, mitt wiisil seda korda saata tuleb, ega ei tohi ta uisapäisa ümber tallerdama  hakata. Muutmised karja parandamises on wäga pikaldased ega ei lase ennast ruttu ega kergeste ära seada ja nimelt weise tõuugude juures. Läheb afi halwa poole, siis wõib sellest ütlemata kahjn sünnitud saada, millepärast  ikka tarwis on, asja enne kõigiti hoolega läbikatsuda,  kui midagi ette wõetakse. Selle küsimise peale, mis tõuugu loomad meil kõige kasulikumad pidada on, tahan ma oma katsumiSte järele siin wastust anda ja täna iseäraliselt weistest kõnelda. Arwamise järele on wist enne wanast meie koduweised  ühestainsamast tõuust siginenud ja üle maade laiali lagunenud. Oli uus koht, kuhu weis elama sai, tema esimesest asupaigast isesuguse õhuga, kas niiskem ehk kuiwem,  soem ehk külmem, siis muutnes ka weis selle järele ja sai aegamööda koguni uueks tõuuks. Sellel wiisil on weise tõuugustd wäga palju saanud ja mõnede wahed on märksalt wäga suured. Wõtame näituseks Lõuna-Wenemaa  steppi weise ja jälle Hollandimaa weise, siis näeme kohe, et nende tõuugude wahe niisama suur on, kui nende maade kliimagagi lugu. Lõuna-Wenemaa stepideõ on õhk wäga kuiw, seal sadab koguni kasinaste wihma, mille- 5) Kaitsealune 5K 27. Sakala. 1884