pääl on. Teie olete ju rahwa seas sool. Kill rahwal -veel palju niäda kohti külgeS on, siis on teile sool ehk lahja olnud. Aga mis peab siis see waenc koolmeistergi tegema, kui tema oma soolamise eest mähe hoolt kantakse. Äee ei ale ju mitte üksik koolmeistri  parem omadus kui ta hästi waga mees on, maid temal peab ka hea julgus olema, umbrohu kallale kitkuma minna, kus tarwis, kui see ka tema näpudele -vahest haiget teeks. Waatke ka argdus on haigus, ja sellepärast olen ma seda haiguste sekka üles tähendanud. Ehk saab seks korraks -võlujate ja sõnadega aitajate kohta ütlemistest,  teine kord tahan teitele muljujatest ja nabade asemele panijatest jutustada.. Ka needgi arstid käi-vad oma haigetega mõistmata ja toorelt ümber. Haigete arstimise  jutu lõpuks tahan ka weel rääkida, millest niisugune ebausk arstimiseks wälja on kaswanud. 6- M. Jutustused Piibli wäärtusest. Piibli raamat on kõikidest raamatutest kõige ülem. Aga kaS ta ka meile igaühele tõeste kõige tutwam ja armsam peaks olema? Meil Eiv. Luteruse usulistel on ju küll, Jumal tänatud, püha kiri igas peres leida. Selle eest tuleb meil pääle Jumalat kõige enam onnist Luterust tänada, kes piibli rahwa keele ümber pani ja ütles, et iga ewangeliumi usuline peab ise ewangeliumi ka lugema. Sest Rooma katoliigi usus oli enne Luterust ja on täna päewagi meel nõnda, et paapst ja preestrid ei luba mitte, et rahwas tohiks piiblit lugeda. Nad sest omcti aru ja taganeb wiimati wecl ehk katoliigi asust ära!'Ete, see hirmus piibli keeldus ole aga muidugi sellepärast, et rahwas ci peaks axu saama, kui kaugele paapst oma õpetustega piiblist on kõrwule eksinud. Kristusest: ei tea nemad mitte palju kõnelda, seda- enam aga pühade inimeste  elulugusi, mis läbi küll paapsti aun saab tõstetud, aga mitte Kristuse auu. Kui aga meie EwJLut. usulised keelmata Jumala sõna tohime pruukida, oh siis tarmitagcm omcti seda luba ja õppige igaüks oma püha kirja tundma. Mis kallis ma randus piiblis olemas on, seda õpetagu meile järgmine lugu. Kui Wene riigi keiser Aleksander I. kord Jekaterinoslawi kubermangust läbi sõitis, pidas ta ühes jaamas kinni. Sääl nägi ta laua pääl ühe Üue Testamendi ja küsis jaamapidaja käest: „Kas sa loed ka palju seda raamatut, mu poeg?" „Loen igapäew,  majesteet," kostis mees. „See on õige kus s sts praegu lugemise järjega oled?" Malleuse ewangeliumis." „Noh, loe sus oige hoolega, kes oma hinge õnnistust otsib, leiab sellest raamatust ka oma ajalikku õnne." Kui jaamapidaja ära läks, pani keiser salaja osajarublalist paberit Matteuse chamatu wiimse peatüki wahele. Mõnesaja pärast reisis keiser jälle sedasama teed, pidas jälle säälfamas jaamas kinni ja küsis jaamapidaja käest, kui kaugele ta nüüd oma piibli lugemisega olla jõudnud. „Luka ewangeliumist saadik," kostis mees. „Noh, waatame järel too raamat siia!" Need paberi rahad oliroad aga alles puutumata säälfamas  lehtede wahel, kuhu keiser neid pannud. ütles keiser jaamaplvaMe, reo häbi pärast oleks maa alla wajunud. „Sa pole Jumala riiki taga nõudnud, nüüd pead sa ka ajalikust warast ilma jääma. Olgu see sulle õpetuseks!" Kõik see raha lasi keiser waestele jagada. EkS tee see lugu meile seda sõna tõeks: Nõudke esite Jumala riiki/ siis peab teile kõik muud wcel päälegi antama. Et piibel nii kallis warandus on, siis on see iseenesest mõista, et meil selle järel suur himu peab olema. Seda näitab järgmine lugu. Enne manast polnud piiblit mitte nõnda iga rahwa keeles olemas nagu praegu. Kõige wanem Eesti keele piibel polegi wanem kui 150 aastat. Nõnda siis polnud ka liri rahwal Inglismaal oma keeli piiblit. Kord kuulis üks talupoeg, et ühel mõisnikul ometi olla üks liri keele Uus Testament, aga ainult kirjutud, mitte trükitud. Ta läks mõisniku juure ja palus luba seda enesele ära kirjutada. Mõisnik andis luba ja ka tuba kirjutamiseks. Iga õhtu pärast päewa tööd tuli talupoeg ja kirjutas suure hoolega, künni tal wiimati oma käega, oma pale higi sees kirjutatud liri keeli Uus Testament oli. Waata, mis waewa tema nägi, et enesele püha kirja muretseda! Meile pakutakse pool muidu püha kirja, aga mähe on neid, kell nälg ja janu on selle elu wee järele. Mis tarwis on aga püha kiri meile antud? Selle tarwis, et ta meile meie pattu peab näitama. Kord tuli Lõuna Ahwrikamaal ühel õhtul hilja üks Betshuaanlane ühe missionäri juure joostes. See must mees oli juba risti usku wastu wõtnud, sellepärast oli tal Uus Testament 2. peatükk. Hukka läinud poeg. Enne kui teisel homikul jõulu püha kella hääl kiriku tornist helises, oli lesk Baumann see teaduse saanud, et tema poeg ära läinud, oma sureja isale antud tõutuse murdnud ja teda kurjal kombel maha jätnud. Tema oma kirjutatud sõnad oliwad seda kõik temale ütelnud. Homiku koidu ajal, kus ema ikka meel kolde ääres istus ja ootas, tuli temale korraga meele, kuidas Willem iga kord siis, kui ta ema keelu masin ööseks kodust ära jäänud, teinud oli. Ta oli siis ikka salaja ilma tähele panemata koju tulnud, oma kambri läinud ja magama heitnud, et ema noomimisest pääseda. Nõnda oli ta teda siis iga kord magamast leidnud. KaS tema ei ole ehk seekord ka niisamuti teinud? Ema pani imeks, et ta alles nüüd selle pääle tulnud oli ja ütles ise eneses: „Kui ma teda leidsin nõnda kartliku lapse wiisil koju tulnud, siis olin ma iga kord nii tänulik, et mulle meele ei tulnudgi enam teda noomida. Kui ta nüüd ka sääl on, siis ei saaks ma mitte teisite tegema. Ma saaksin teda suu andmisega üles äratama ja tema põsed rõõmu pisaratega niisutama." Tasakesti ruttas ta treppi mööda poja kambri. Aga oh, see oli tühi, woodi oli ilma kiputamata jäänud! Waene ema! Ta heitis ennast oma poja woodi kõrwa põlweli, palus palawate pisaratega ise oma ja oma huka läinud poja eest. Wiimaks tõusis ta üles ja waataS otsides enese ümber, kas mitte kusgilt poolt midagi leidagi ei oleks, mis Willemi nii kauaks ärajäämise üle wõikS otsust anda. Paraku sellest oli et ta ära karganud oli. Mitte ainult kõik tema riided, maid ka tema wäärt asjad oliwad kadunud. Wiimaks leidis ta ühe kirja. Ei ole ime, kui seda lugedes kõik tema silmade ees mustaks läks ja tema waljusti karjatas! See oli ju külmal ja aupakumata toonil kirjutatud! See kiri ütles, et enne kui ema teda lugeda, olla tema poeg juba kaugel omast kodu paigast; tema minna mere pääle ja olla omale ühe Inglis laewa pääle koha wõtnud. Et isa temale mitte midagi pärida ei jätnud, siis tahta tema omale ise oma elu ülespidamist teenida üks kõik mil wiisil, kas ausal ehk autumal kombel. Pääle selle oliwad weel mõned read, mida ema aga kellegile ei näitanud. Nendega ühes hoidis tema ka üht teist nurjatumat tegu, mida ta leidis, omas sügamas südame põhjas marjul. Nagu Lks lahti tõmmatud ja tühjaks tehtud sahtel wäga selgesti tunnistas, ei läinud Willem mitte tühja küttega kodust wäha. Oma kirja wiimastes sõnades wabandas wõi õigem ütelda, kostis ta oma marguse töö eest häbemata wiisil seda wiisi, et see natuke, mis ta seltsi wõtta, ci olla midagi selle summa wastu, mis tema osaks tuleks, kui wanemad temaga olcksiwad õigust teinud. Pole ime, et waene ema, kirja käes pidades, kaua aega uimaselt istus, ilma et ta oleks mööda minewaid tundisid, ehk lahkelt sisse paistwat jõulu päikest, mille kiired tema kahwatanud näo pääl mängistwad, tähele pannud. Oh, kui palju oli Willem temale juba enne muret teinud, aga siisgi, see hoop oli üle kõige, see oli kui wälk ootmata selgest taewast! Ta mõtles selle vääle. kus ta oma pojakest käsiwarre pääl kandes uude maailma oli astunud ja Jumalat tänanud, et kui ta ka nii palju armsatest oli pidanud walusal kombel lahkuma, et temal siisgi need kõige armsamad, see on: mees ja lapsed oliwad kätte jäätud ja nendega mõis ta omale siin uut kodu maad asutada. Ta mõtles kõige selle armastuse pääle, misga ta seda poissi oli armastanud ja see oli nüüd kõik selle ots! Mitte ühte ainust armastustega  tänusõna selle wastu, kes teda ist ennast ära saigades nii wäga oli armastanud, oh see oli liig wali! Tüdruk, kes sellest midagi ei aimanud, et tema perenaine kõige öö walwanud, pani seda iseeneses imeks, et ta kallil Jõulu homikul nii kaua magab ja tahtis praegus üles minna teda äratama, kui perenaise tütar Liisi oma wäikse poja Antoniga sisse astus, ja ema terwise järele päris ja seega oma wäiksele wõimalikuks tegi, et see jälle oma jõulu salmi wanaema ees ära lugeda wõis Wanaema ei olla eile õhtul mitte õieti kuulnud, armas wäike punaste põskedega, teraw poiss. Kui ta kuulis et ema ei ole meel alla tulnud, läks ta kohe õhkades wäikse Antoniga treppi mööda üles ema kambri. Senna jõudes leidsiwad nad omaks suureks ehmatuseks ema moodi üsna puutumata,  nõnda samma kui ta eile õhtu jäänuud oli. Siit läks ta otse kohe wenna kambri. KeS wõib ta ehmatust ära mõista, kui ta ema säält leidis liikumata ühe laua ääres istumas kiri käes ja nõnda minestusse ja mõtetesse wajunud, et ta sisseastujat tütart ja selle wäikest hüpajat poega tähelegi ei pannud. Esiteks siis, kui Liisi ema käest kinni hakanud ja temale armastuse sõnu kõrwa