Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Neinwald. Vill. M. linna Jumalakoda oli, otse niisama kui esimeselgi  korral, puupüsti täis. Cberhard WelLenheim pidi nüid töise naese, oma surnud naese HHxa koju wiima. Aruldani! tMnmendi sugi», millest iga mees midagi kõnelda teadis, oli himuliku waatajate südamed suure põnewusega täitnud. Et kadunud noor naene, kes meest armastas, oma paranduse üksi sette tingimisega omale mehele lubas, kui mees jälle töise naese wõtaks, see oli igal ühel arusaiMata asi ja imelikud weidrad jutud liikusimad  selle kohttz rahwa suus. Taga selja. kõneldi, et Cberhard iseäraliku puuduse kitsikuses sunnitud olnud, oma naese pärandust enesele pindina, mida naene sellepärast omale sõbrale olla lubanud,  et mees chmale eluajal palju ülekohut on teinud. Sellele sõbrale plla nüid ka Cberhard käe annud, ilma et ta teda tundagi ehk tutwaks saada soowinudki, et ta temast midagi lugu ei pidada ja alles altari ees esimest  korda näha saada. Armati siis ka kindlalt loomuliku olemat, et nii ilus ja kõrge waimuannetega ehitatud neiu, nagu Regina oli, seda meest oli sunnitud omale kaasaks wõtma ja et nende tulewane abielu seesuguste aruldaste tingimiste all tõeste õnnetu pidi olema. Ja neiu Redner oli omast wagadusest hoolimata, neile jutudele omalt poolt kaunis mõjusad lisandused juure pannud, mida laimujutuline rahwas hea meelega masta wõttis ja suure tuhinaga laiali lautas. Neiu Redner arwas aimanud olewat, et noore mõrsja süda üksi omale surnud sõbrale soojalt oli tuksunud ja et see süda muidu tuim, auuahne ja tundmuseta, täis waene olla. Pitkemalt  arutas ta, et neiu Regina oma kätt üksi sellepärast lesele mehele oli annud, et siis tulewases abielus seda kurja kõik mehele kätte tasuda, mis see eluajal tema surnud sõbrale, kallile Melittale oli teinud ja nõnda saada Regina omale tulemase mehele üksi karistuse witsaks olema. Kuna Jumalakojas nii elaw Masin suust suhu käis, istus Eberhard Wellenheim ühes wõerastemaja kambris ja oli oma walge, laitmata kinnaste nööbide kinnitamisega nähtawalt ammetiS. Kaubanõuunik käis kambris edafi tagasi; temal oli juba kübar kaes ja wahtis wahete wahel kärstdult poja peale, kellel millegi muu asjaga tähtsamalt tegemist ei näinud olema, kui oma kinnastega. „Sina oled alles päris taielik peigmeeste eeskuju, Cberhard," ütles ta minnaks waikust lõpetades, „mõni minut enne oma elu tähtsamat järku, wiidad Sa tühja aSjadega rahulikult oma aega, ma arwan, Sinu mõtted rändawad Jumal teab kus illma mööda ümber!" „Ega see just male ei ole, isa," ütles Eberhard ja wahtis tõsiselt isa otsa, „minu mõtted wiibisiwad siit kaugel ära; nad nõidusiwad minule ühe elustama, ihaldatama  pildi maimu ette; oma tulemase naese jauks ei ole mul südant ega mõttid tarmis kulutada, tema ei jõua mind kummatki pidi enese külge tõmmata, ja see on just minu joom meie saame koguni uut moodi abielu elama, seda lugupidamist, mis emand Wellenheim minu, kui oma mehe käest õiguse poolest wõib nõuuda, ei saa mina temale keelma, aga kõik, mis üle selle käib, ei puudu meie lepingusse." „Ma panen imeks, et Sina ühest neiust enesele seesugused  seadused ette lased kirjutada, see on koguni Sinu kasmatus-teaduse maSta, ma kardan, et see Regina Sinu põhjusõpetuste jauks juba liiga täieealifeks ja winskeks on kaöwanud!" Eberhard wiSkas uhkeste ja põlgawalt käega. ara unuSta ara, et mina see olin, kes temale selle tingimise meie kahe wahel kõige estte ette pani; tema oli seega nõnus ja et ta seda tegi, käib kõik minu soowidega  täitsa ühte. Et meie töine töist ei tunne, see kergitab mõjuwalt meie wahelisi toimendusi!" „Sa oled tema naesterahwa õrnust raskeste haawanud,  kui Sa selle tingimise temale ette panid; keegi naene ei anna seesugust tegu andeks, iga üks soowib, et teda tema enese pärast piab ihaldatama; kas see ei oleks mõistlikum  olnud, kui Sa enne temale loomulikult olekstd püidnud läheneda?" „Tühi taga, Sina waatad liig tähtsalt selle asja peale tagasi; oleks see asi temale liiga meelehaiget teinud, nagu Sa arwad, siis oleks ta mind ära wõinud põlata, mina tunnen naesterahwast palju paremine peale see mäletan ma weel nagu läbi une seda Melitta häkilift sõpra, meie endisest pulmapäewast saadik. Tema kalg heal on mulle meele jaenud. Emand Wellenheim Töine saab inetu ja kõhn olema!" KaubanSuunik ohkas ja waatas uuri. „Aeg on käes," ütles ta, „lähme minema!" Isa ja poeg astusiwad kirikusse, wasin ja sumin jäi silmapilk soiku, auupaklikult anti mõlematele ruumi; tasa sammul, mida vähemgi äritus ei kiirustanud, läks Eberhard isa käekõrval pitkuti kirikut rahva hulgast läbi, künni ta paremalle poole altari kõrvale seisma jäi. Uhke pslgtuse joon liikus ta huuledel, kui ta külmalt  ja teraselt ümberseisja rahva peale vahtis. Häkiline liikumine rahva seas sundis teda ülesse vaatama. Tema kõrval seisis oodatud mõrsja. Neiu Redner, kellele see auuwäätt ammet osaks oli saanud, mõrsjalist vaestlast ema asemel tulevase kaasa juure viia, puudutas.tasakeste Eberhardi käevarre külge ja pani Regina käe temale pihku. Noormees vaatis ülesse, nii üksluine kui ta seiemaani  oli olnud, nii häkiste muutis ta nägu nüid korraga  töiseks; koguni ootmata häkilise ärituse läbi lõi ta nägu häkiste kuumama, tema käsi värises, kui ta neiu peenikesed sõrmed peus tundis olevat ja ta katsus neid tasasel pigistamisel kinni pjdqda, aga külmalt ja uhkelt tõmbas mõrsja käe tagasi. Nagu kinni naelatud wiibisiwad Eberhardi silmad oma mõrsja peal ja nagu läbi une kuulis ta preestri sõnu, kes nende elusaatused' elus ja surmas Jumala nimel kokku söllmis. Alles flis ärkas ta sügavcpst mõtetest,  kui noore neiu .Jah" ta kõrvadesse kõlas. Kui jääkülm oli see sõna, mis teda igaveste töise külge köitis. Eberhardi kehast käis külma-värin läbi! Hullud pöörased mõtted keerlesiwad ta peas ja ähvardasivad otsaesist puruks lõhkuda. Laulatamine oli mööda; .nagu läbi udu nägi Eberhard  oma sõbrade kogust juure tungivat, kuulis nagu kaugemast kaugusest nendt! õnnesoovist. Noorik oli aga tema isa juure astunud ja sellele nõiduslikul naeratusel  oma weikest kätt pakkunud. Eberhard nägi isa sügavaid liigutusi ja kuidas ta oma uueöte võidetud minijalle  õnnistuse sõnu sosistas; -tema südames põles ja õhkus nagu elav tuluke, ta astus Regina juure, aga enne kui tema weel sõna sai lauusuda, palus töine, et ta teda vankri juure viiks, mis kiriku ukse ees oli. .Kava järele," ütles Regina rahulikult, .sõidame meie otsekohe pealinna. Teie annate minule küll veel poole tundi aega, et ma oma laulatuse riideid ümber võin vahetada; ega ma Teid kaua ei lase oodata!" Ta kummardas uhkelt ja külmalt Eberhardi poole; teener võttis vankri ukse lahti ja Regina sõitis neiu Redneri saatusel oma elumajasse tagasi. Kui Eberhard temale veidikese aja pärast järele läks, tuli töine temale juba valmis reisiülikonnas vasta, Eberhard tõstis ta sõnalausumata vankrisse ja nad sõitsivad  raudtee jaama. Tummalt istus noor paar töine töise kõrval, ja ka vagunis ei tahtnud jutt kuidagi viisi joonele minna. Eberhard katsus mitu korda Reginaga juttuajamist alustada,  aga et viimased vastused ikka lühikesed, kalgid ja wastameelsed olivad, jättis ta viimaks asjata katsed maha ja vahtis selle asemel üksisilmi oma nooriku muutmata ilust nägu. Oh, kui väga tuttav oli see nägu temale! küll tundis ta selle imeilusa näu vähemat joonekest ja liigutust. Tema heale puhas, natuke sügav helin kostis uue võimuga Eberhardi kõrvadesse. Jah, ta nägi teda jälle Jnterlakenis vcekose ääres; peenikesed veepiisad olivad hõbeloori ta kuju ümber kudunud;  päikese kiired maalisivad kullased sädemed ta uhke juukste sisse ja ilustasivad kalli, uhke pea pühaliku paistusega.  Aga häkitselt kaswis töine kogu, nagu maa seest Eberhardi vaimu ette, ilusa neiu kõrvale tuli ühe nooremehe  must pea nähtawalle, kes nagu vanaaja jumalate uhke raidkuju wõrgitawa õrnusega neiu otsa vahtis. Kas ta nüid oma naese kaest selle asja üle aruandmist pidi nõudma. Kas naese kohus ei olnud sellest aruanda? Ta pidi seda tegema! Nad olivad koju jõuudnud. Terve maja oli tuledest valgustatud; lehkavad kasvud, alalhaljendavad palmid ehitastvad suurt majaesist, mis trepi juure käis. Eberhard  viis töise trepist ülesse. Regina astus suurde toredasse  wõeraste saali. Täitsa rahulikult ja lahkelt silmitses Regina üliuhkeste  kaunistatud ruumis ümber. „See on võeraste wastawõtmise saal?" küsis ta üksluiselt. .Ta oli küll seni ajani," vastas Eberhard, .aga kui Teie —" „OH mina palun," ütles Regina ruttu, kalgilt ja tagasi tõrjuvalt vahele, .mina olen seega täitsa rahul, kõik on kenasti korras, mina ei soowi midagi muutmist! Ja siin kõrval?" Eberhard viis teda kõrval olevasse kaheksa nukelise kambrisse, millele valgus ülevalt sisse paistis. .See on söögisaal," ütles ta, .paremat kätt uks käib minu kambrideSse ja pahemat kätt on Teie omad. Kas ma Teile oma wastawõtmise kammert tohin näidata?" Regina oli mantli seljast ja kübara peast ära võtnud,  Eberhard tahtis teda aidata, aga Regina astus kiireste sammu tagasi, nagu oleks ta tsise ligiStamist kartnud ja andis riided juure ruttaja teendri kätte. Lihtne mustjas siidi kleit, mille üle valged juuksed maha rippusiwad,  kattis ta ilusaid liikmeid. .Kas Teie ei soovi silmapilku siin viibida?" küsiS Eberhard, kui nad ühte kudemise kambrisse oliwad jõundnud,  .tulepaiste on nii armaS ja sojendaw." Ta lükas madala istme ahju suu ligidale, noorik iStuS maha ja ta isi tuetas liigutud meelel simsi najale. „Regina, meie ei ole töine töisele enne tundmata," alustas ta äritud healel juttu, .mina nägin Teid juba Helweetsia metsa orgudes ja Teie tunnete mind ka vist juba enne; kas Teie mäletate weel seda päewa, kui Teie weekose juureS oma käele haiget tegite ja mina Teile abi pakkusin, mida Teie nii karedalt tagasi lükasite?" .See oli wist mõni maga weike äpardus, ma ei määleta seda enam!" Eberhard pigistas huuled kokku. „Wõi nõnda," büidis ta äritult, „aga mina ei ole seda juhtumist mitte ära unustanud, minul on selle noore, uhke naesterahwa nägu veel selgeste meeles, kes vaenulikult,  nagu mõni uhke vihastaja kuningana —" .Isand Wellenhcim, Teie möttekujutus hakkab Teile pussi mängima, ärge meie lepingut ära unustage!" Ta ütles seda rahulikult, mõnitava! toonil. .Teie olete nüid minu naene!" hüidis Eberhard ägedalt. .Muidugi! Töiste inimeste nähes! Ja mina saan munde ees alati neid kohusid täitma, mis Teil oma abikaasa  käest õigus nõuuda on, aga kui meie kahekesi oleme, siis võib see vale kate langeda, mis tarvis meie endid asjata vägisi sunnime?" .Regina, kas Teie ikka seda loomuwastalift sõna tahate tarvitada?" küsiS Eberhard pehmelt. .Miks mitte?" küsis töine naeratades, sünnib üksi neil paarirahvil tarvitada, kes töine töist armastavad, ja meie ei armasta ju töine töist!" .Ja siiski —" ütles Eberhard vahele, .siiski —" Regina ajas ennast sirgeks; uhkelt ja sirgelt seisis ta mehe ees, ta silmad waatasiwad ähvardades töise otsa. .Ja siiski?" küsis ta. „Teil näis meelest araläinud olema," ütles ta kalgil, lõikaval healel pitkamisi edasi, „et see minule meelehaiget teeb, kui Teie meie vahel tehtud ja Teist enestest nii meisterlikult välja mõeldud lepingu piirist üle püiate astuda. Et suusõnalist arutust tarvis ei oleks, sellepärast saatsin ma kirjaliku otsuse Teile kätte, kas Teie siiski ikka weel suusõnalist seletust  nõuate?" „Jah, mina nõuan seda!" hüidis Eberhard waljuste; ta sai Regina wastuse peale pahaseks. Mina püidfin oma soowidega sellepärast Teie ette jõuuda, et ma Teid ei tunnud, mina ei teadnud mitte, et ma Teid juba näinud olin, ma ei oleks seda õnnetumat paberit iial allakirjutanud!" „Ia mis see siis nüid meie asja juures weel muudab? Teie ei wõtnud ju waewakski, mind ja mu olu ligemalt tundma õppida' et juhtuS mind enne ükskord  Teie lähedale juhatas, ei tähenda midagi! Teie panite minule mu tingimised ette, mitte minu inimliku oleku pärast, millest Teie midagi lugu ei pia, waid sellepärast,  et Teie Melitta waranduse, mis minule oli lubatud,  nõnda wiisi kõige hõlpsamal teel kätte saaksite; mina wõtsin Teie tingimised sellepärast wastu, et Teie minu pärast omast warandusest ilma ei jäekS, mis minu tundmuse  järele Teie oma on, ja Teie oleksite selle tõeste kautanud, kui ma Teie käe tagasi oleksin tõuganud! Mikspärast piaksime siis seda tõsidust salgama, mikspärast mitte auusad ja õiglased olema, kui meie isekeskis oleme! KaS sellest kommetist küllalt ei saa, mis meie töiste nähes mängime?" „Mina pian seda etteheitmist wait olleS waSta wõtma, et üksi omakasulikud põhjused mind meie ühendamisele sundisiwad," ütles Eberhard kurwalt, „sest mina ei annud arutul kerglusel Teile meie ühendamise põhjusest pitkemat seletust, wõib olla, ehk läheb mul edespidi korda Teile tõeks teha, et mina seesugune ilma südameta enese armastaja  ei ole, kelleks Teie mind nüid arwate; kaS Teil siiski soojem tundmine minu jaukS hoopis wõimatu asi piaks olema; kas ka mitte Melitta pärast?" „Otse kõige halwemal silmapilgul tuletate Teie minule Melitta meele," ütles Regina ägedalt ja ta silmis hiilgav ärituse leek, „Melitta mälestus äratab metslikku tundmust  mu südames ülesse, põlewat wiha Teie wastu, keS selle noore, tasase naese oma hoolimatusele ohwerdafite! Melitta kannatas Teie armuta woli all, ta ei kaebanud millaski, aga ta surn; mina aga olen wihkama õppinud, wihkama, kui ma ta kahwatanud nägu ja walus wärisejaid huulesi nägin, wihkama, kui ma ta pisarniiske silmadesse  waatasin, wihkama, kui ta sügawaid armaStuse sõnu, liigutawaid tru'use sõnu ühe kõlwatuma heaks ära raiskas! Ja see wiha on tõsine wõimnS, mis Melitta ZH 47. Sakala. 1884