Saarlane UW Kleiildiit pilitilm njalcht maa- ja liauarahwale. UM Teisipäew, 7. Webruanl 1889. VI. aastakäik. maksab: Ilmub igal toisipäsiVcrt. lluresaares nr. 17. Saarlase toimetusele, Kuresaare. Mis takistab koolmeistri töö mõju. Minewal aastal Saarlase Lii. numbris kõnelesime  seisuse ja ameti mõju st rahwa elukorra  parandamiseks, kus meie tähendasime, et ilma mõjuta midagi teha, on nii, nagu taoks sepp külma rauda ehk raiuks puusepp puukerwega. Üks kui teine wõib küll waewa näha ja ihu higistada aga ta ei wõi midagi head teha. Sääl lubasime ka näidata, kuida ametid ja seisused rahwa elukorra  parandamise töös oma mõju kaotawad. Täna wõtame selleks koolmeistri seisuse käsile. Koolmeistrite kätte on üks ülitähtsas toimetus usaldatud: nad hariwad rahwa noort sugu, ning selle läbi kõik rahwast. Vt aga meie rahwaja  nimelt meie noore rahwa elukombede kohta wäga palju nurisemist kuulda on, sellest on siis märgata, et see harimise töö, mis meie rahwa ja tema noore sugu juure» tehakse mitte mõjuw ei ole. See peaks aga igaüht tõsidusega mõtlema ja sääl juures kohkuma panema, kui ikka ja ikka tööd tehakse, aga sellest ei tule kasu! Ühel koolmeistrite koosolekul, kus ka selle üle soijuti, et koolmeistrite tööst soowitawat wilja näha ei ole ütles üks kaua aega teeninud koolmeister. „Jah peame ikka tööd tegema, kas sellest kasu tuleb ehk mitte." Sarnane mõtlemine ja ütlemine on wäga kõikuma põhja pääl. Maailmas ei ole ühtegi tööd ega toimetust, mis nii ütelda õnne pääl tehakse üks kõik kas sest kasu tuleb, ehk mitte. Jumal on iga tööle ja toimetusele oma õnnistuse juure annud, kuidas siis mitte selle kõige tähtsama ja tarwilikuma tööle, see on: mis Tema riigi kasuks tehakse? Koolmeistrite tööl ei ole mõju! Ons selle kaebamisel ka põhjust? Ons see tõsi? Meie rahwaS on ju nagu see iga ühele teada on enam haritud rahwas, kui mõni teine talurahwas . . . Seda haridust wõi rahwa keeli ütelda: tarkust on rahwas kõik koolides koolmeistrite läbi saanud, ning selle kohta peab küll tunnistama et meie koolmeistrite tööl mõju on olnud. See on kahtlemata tõsi, et koolmeistrite töö ilmaliku tarkuse poolest meie rahwa juures mõjuw on olnud, aga meie palume ome lugejaid seda tähele panna, et meie oma tänases kõnes rahwa hariduse (tarkuse) tema elu-kommetest ära lahutame; meie tahame üksnes sellest kõneleda, et koolmeistrite tööl rahwa elu kommete parandamiseks pole mitte mõju olnud. Mis aitab rahwa tarkus, kui ta ajawoolul elukommete poolest halbduse poole langeb. Kui koolmeister ome ameti kohuseid auusaSti ei täida, kui ta omas ametis mitte truu ei ole siis ei ole iseenesest mõista tema tööl ka mitte mõju. See on aga nii lihtne põhjus, et sellest kõneleda lapsik oleks; sest igaüks, kes omas ametis truu ei ole ei wõi ka mitte kasu saata. Meie tahame täna aga nuMuseid takistusi tähele panna, mida meel siia ajani ei ole tähele pandud, mis aga ometegi kõige tublima koolmeistri töö mõju wõiwad rikkuda ning need on nimelt: I)Kuikoolmeister wäga rahwa meeleline on. Uuemal ajal on see moeks saanud ja soowitakse et koolmeistrid ja muud waimulikud seisused rahwa mehed peawad olema rahwaga igal pool käsi käes käima ning selle läbi rahwast oma sõbraks wõitma: See on eksi arwamine. Meie rahwas tarwitab äratust, juhatust,  õpetust ja sündsal kohal ka noomimist. Kes igal pool rahwaga käsi käes edasi elab peab ka tema kommete osaline olema ja astub rahwaga ühel teel edasi, olgu ta ka, kes teab kui tubli kõne mees. Koolmeistri tööl ei ole mõju: 2) Kui koolmeister ennast rahwa kätte annab. Ennast rahwa kätte andma, on peaaegu niisamuti, kui rahwa meeleliseks saama, aga snäl on siisgi see wahe, et koolmeister rahwa halbadest kommetest mitte osa ei wõta. Kui koolmeister ennast nõnda rahwa kätte annab, et ta oma ega rahwa seisuse wahele midagi wahet ei tee, siis kaotab ta oma ameti auu ja ühes sellega oma rahuliku elu ja töö mõju. Arusaadawamalt ütelda: Kui rahwa» koolmeistri majas igal ajal ja nii kaua kui ta tahab kõneleda, lobiseda, naerda, piipu suitseta, sülitada jne. wõib, see alandab selle maja ja koolmeistri seisuse auu ja takistab tema töö mõju —: selle eest hoidku iga koolmeister! 3) Kui koolmeister oma walla ehkko gudus e m e e § on, siia ei ole tema tööl mõju. Rahwas ei anna oma piirimehele mitte tema seisuse kohalist auu ja kes seda mägise hakkaks rahwa kaest kiskuma, see teeb meel suuremat kahju. Põhjused/ milledest siin punktis kõneleda oleks, on tähtsad, aga need on ka igaühele aru saadawad ja tuttawad. Ka pühakiri annab selle Onu ja õepoeg. k „Tema magab igawest und, ta käsi on kange ja külm, see käsi, mis kakskümmend aaStat minu eest tööd teinud! Leena, Leena, sa truu hing! Jah, tema ei wasta nüüd mitte enam! Ta silmad on kinni, ta suu on mait! Sul on rahuline, waikne surm olnud, päris õigete surm!" Nuttes kummardas ennast hall õpetaja, andis tema külma käele suud ja pani siis teda tagasi rinna pääle. Siis jäi ta rahuliste  seisma ja laskis omad silma pisarad priilt woolada, mis kui perlid tema musta kalewise westi pääle langesiwad. Leena nägu, kuhu pääle õhtune päike paistis, näis leinajatele troosti waStu naeratawat. Tema nägu tunnistas täieSti seda, et ta ilma wõitluseta  ja ühe parema elu lootusega seda maailma oli maha jätnud. Konsuli meel oli ka üsna hale ja liigutud; mürisedes pööris ta oma palge ära ja astus akna juure. Sääl nägi ta surnuaidas ristid ja haua kiwid. Ta astus surnu kambrist wälja ja tuli õpetaja tuppa, kust ta lilleaida näha mõis. Pea tuli ka õpetaja tema järele. „Nüüd olen ma üsna üksi maailmas," ütles ta, „see wiimane truu hing on minust lahkunud. Minu maja saab tühi ja igaw olema, sest truui Leena toimetaw käsi puudub. Nii kaduwad kõik üks teise järele, kuni wiimakS kord ka minule tuleb." „Õpetaja herra, ma tunnen teie walu suurust, sest nia olen lahkunud õde ja tema wäärtust tundnud. Teate ma olen nõuks wõtnud ka temale midagi pärandada, aga kahju, et ta nüüd surnud on." „Ta on ikka suure armastusega teist rääkinud  ja iga kord kui teie tulite, on ta ennast kui laps rõõmustanud." „KaS Leena oli teie sugulane, õpetaja herra?" Õpetaja näis surnust rääkimisest troosti otsiwat. „Ei, tema ci olnud mitte mu sugulane, ma ei tunnegi ta sugukonda." „Aga kuidas on siis tema teie juure saanud?" küsis konsul. „Teile, armas herra, wõin ma seda jutustada  ; siit saadik ei tea sest asjast üksgi inimene. Wötke platsi, minu süda läheb kergemaks, kui ma ennast wälja rääkida wõin. See sügise saiwad sest ajast kakskümmend aastat, kui ma ühel õhtul oma abikiriku (kabeli) juurest tagasi tulin, kuS ma kauemine, kui muidu ühe lapse rõõmsate jooduliSte seas wiibinud olin. Mu tee wiis mind postijaamast,  mis sääl all maantee ääres on, mööda. Kui jaama pidaja mind nägi, hüüdis ta eemalt mulle wastu: Õpetaja herra, minu majaS on üks wõeras naisterahwas raskesti haige; ta on oma reisi pidanud käsile jätma ja siia jääma. Arst tunnistas tema haiguse kardetumaks ja ka naiSterahwaS ise tunneb wist oma otsa ligi olewat, sest ta igatses ühe õpetaja järele. Ma teadsin, et teie siit täna tagasi koju sõidate ja olen teie pääle ootanud." Ilma aega wiitmata lasksin ma ennast haige juure wiia; tema oli nmbeS kolmekümne  aastane, kahwatanud, aga siisgi ilus. Naeratades sirutas tema minule oma palawikust  kuumawa ja wärisewa käewastu ja ütles: „Ma tunnen, et ma surema pean, seepärast  palun ma teid minu wiimasel tunnil minu juures olla ja üht saladust kuulda ja minu käest wastu wõtta, mida ma mitte ei taha hauda wiia. Kõige päält pean ma aga teile, et teie Luteruse õpetaja näitate olewat, tunnistama, et ma katoliiklane olen." „ArmaS õde," ütlesin ma, meil ei ole siin ligidal mitte ühte katoligi õpetajat, aga kui teie soowite ja mind usaldate, siis olen ma malmis teid Jumala sõnaga teie surma waStu walmistama. ~Mina olen üks waene õnnetu naisterahwaS/'  algas ta nuuksudes, „kellelt üks südametunnistuseta mees wara ja last on ära kiskunud. Wõib olla, et ma seda õnnetust ära teenind olen, aga Jumal nuhtleb mind siisgi liig köwasti." „OnS teil misgi sugune eksituse wõi langemist koorm südame pääl?" küsisin ma