Terwituseks Sakala pidule 16. zcr 17. 1884 ole kaua aega sellest mööda, Kõik saawad alles mäletama seda KuS kangelane meie hulgas käis; j Siis oli aeg, kus hakkas hommik koitma, ! Kus lõiwad lausa rahwa tunded loitma, Et uueks pidi saama elu-seis. Üks kindel tahte täitis iga rinda, Kõik oli walmis tooma seda hinda, Mis nõuudis kodumaa ta laste käest. Siis tõttis kokku kellel süda palaw, Kell' armastus weel oli selge, elaw, Ning täide saiwad tahted ime wäest. Nüid kangelane hingab kalmul juba, Ning leseks jäenud Kalewite koda Weel ohke-hüied täitwad kodumaad. Kõik kangelase ettewõtted kängus, Ning rahwa waprad pojad seiswad longuS, Ja lahku lööwad mehed, paremad. Oh Eesti neiud, peiud, isad, emad, Kõik tutwad, sõbrad, sugulased, omad: Kes kangelasena meil juhiks jäeb? Kes wiib meid elumerest rahus üle, Kes saadab tundel wõimsalt selle teele, Mis õnnerohke rõõmu randa lä'äb? Ei kangelast kõik aastasajad kanna, Ei Uku wägiwõimu jõutul' anna, Kes ekslik hällist künni hauani. Niisugust wägimeest ei praegu leida Kes suudaks wõimsalt kogu koormat kandu; Seepärast heitkem ühte hulgani: Te' saate kuulda healte kanget kõla, Et pitkse mürinal just kostab sala, Weel wastukaja kaugelt iluga. Sa küsid: kellel wahwal heal nii kõwa, Kell kannel hüiab hiigla jõuul nii kaua, Nii waimustawalt wõitja wõimuga? Ei ole kangelast fiit mitte leida Kes wõidu pikretaadiga wõiks hüida, Et taewad kaugelt waStu kajawad. Siin ühendus on hea li wõimuStanud, Siin kokkukõla huid jäid waimuStanud: Seepärast healed wõimsalt kõlawad. Siin sajad hüidjad endid kokku liitnud, Healt üheks laululõngaks ühendanud, Nii armsaks, waljuks, kauniks, lõbusaks. Kuis täidab südant, meelt su ime wõimul, Kui hüiaks Wanemuine muistsel waimul: Saa rahwas, luuleline, wägewaks! Nii ühendus teeb ainult kangelaseks Ka nõrka küllalt hiigla jõuuliseks, Kes lahku jäeb see aga hääwitab. Seepärast, kellel waim jo ärkand unest, Kes lahti peasnud pimeduse sülest: See ühendagu, see meid wõimustab. Sest kõla hulga! Eesti laulu heli Ja täida hüiel, Eesti-kannel, meeli: Siis Wanemuine meile rõõmu loob. Nii saagem ühenduses kangelaseks, Siis meie puid ja tahted saawad teuks Ning Kalew, kallis, meile õnne toob. Neli pühapäeva. Eestistanud H. Rinck. I. Kesk öö lambi tule walgusel studeeris Emmanuel Oige omas weikeses kambris magusalt, tuba oli kütte nõude puuduse parast külm, aga sellest hoolimata, aurastwad theologia (Jumala tundmise) studendil higi pisarad otsa ees. Wist mõis sell õppimisel üks isiäralik põhjus olla, sest, nagu näha oli, ei mõinud enam ilma higistamata läbi saada. Oma pahemakäe küinarnuku oli õppija laua peale toetanud ja pea seisis tal peupesa peal, paremas käes sulge hoides, parandas ta, üht sõna maha kustutades  ja töist juure kirjutes, oma ees seiswat enne kirjutatud  kirja. Waewaline näitas töö küll olema, aga oli ometegi seda unewõlga wäärt; sest ta polnud muud ühtegi, kui jutlus, mida noor kanditaat tulewal pühapäewal Kaastkmäe  kirikus tahtis pidada. Jutlus pidi siis, nõndanimetatud  „proowi-jutlus" olema. Oige oli ülikooli auusaste läbi teinud ja selle tunnistuseks head tunnistuskirjad saanud; aga kõige oma teaduste kiuste oli ta loomu poolest arg ja kohtlik. Igakord,  kui ta oma proowi jutluse peale mõtles, kais tal' wärin läbi ihu. Oma pärast oleks ta proowi jutluse, kus seda ja töist jätnud, aga mitmesugused põhjused ei lubanud talle seda kallist priidust. Tema pruudil sellest ei olnud ta enam ilma oli ammugi juba himu oma kolde peal küpsetada ja seda kallist nime „õppetaja proua", kuuldi Seal kõrwas weel tema sõbrad neid oli kolm ei annud talle koguni rahu ja waewasiwad proowi Atluse pidamisega waeft kanditaati, nagu haigus oma kaÄjat. Kõige sagedam waewaja oli tohtriisand Kaljuwald, keS sagedaste temale Leewiti raamatust lubas lugeda. Ka töised sõbrad, nimelt mõtte-tark Täht ja seaduse tundja Kiusakas ei annud talle rahu. Esimene neist, tohter, oli umbusuline (materialist), mis Õigel aga mitte teadmata ei olnud. Sellepärast ütles ta nüid kanditaadi waStu: „Ma tahan ennast sinu käe läbi lasta ilma pattust lahti teha ja sind Kaasikmäe õnnistama  sülle wastu wõtta; sest sinul, kui minu sõbral, on üksi wõimalik minu kiwi-kõwa südant soendada ja muuta." Ka Täht ja Kiusakas arwastwad sedasama ja kiitsiwad,  et Oige koguni kõrgema waimu andedega olewat, kui wana aegsed Roomlased. Nõnda naljakeele! kiites, püidsiwad  nad temale julgust sisse asutada. Täna oli Neljaspäew, ning seega lähenes kardetud „jutluse" päew ikka ligemalle. Uuendatud jõuuga tõttas Oige oma töö kallale ja oli seal juures nii oma ihu ja hingega, et ta sugugi ei kuulnud, kui tema selja taga ukse peale kopputadi. Kopputajad, kui nägid, et neid ei kuuldud, tulid ilma kärkimata uksest sisse; muidugi teada, põlnud tulejad wõerad, waid kanditaadi Oige sõbrad. Walju jala astumist oma selja taga kuuldes, ärkas Oige oma töö tujust ülesse ja tõttas sõbradelle wastu. „Oi, mis ilus!" hüidis arst, „fina weel nii hilja tööl, see on kiidu wäärt!" „Meie teeme wähem pättuste ümberpööramisega tööd, oleme ka siiski weel ülewal ja tuleme praegu trahterist,  kuna sina, kui õige Jumala mees, tõiSte hinge Snistuse ja kõige suguse hea töö kallal higistad." „Temast saab tõeste üks kuulus meeS!" lisas mõttetark  ligi, „oh Jumal! meie oma tühja töödega ei ole tema wastu midagi, tõeste, kõigest waewaft hoolimata  piame teda omaks eeskujuks wõtma." „Üks tõstne inimeste tundja seisab meie eeS," rääkis vaimustatud seaduse-mees, „tema saab inimeõte sugule usu asjus palju kasu saatma ja meile õiget teed tõsidusele  juhatama. Onn, et tema sõbrad oleme, selleläbi on meil wõimalik kõige enne tema juure kooli minna." „Kus on aga sinu truu koer Bello? see hea ja armas puudlikene," küsis seadusetundja edasi, „ma tunnen teda juba sest saadik, kui ta kingisseppa poisil püksid lõhki rebistas, arwan ka, et meie mõlemad sugulased oleme, sest meie oleme õppinud tõisa kraapima. Ah, seal sa poiss oledki, sa koerade ehte ja kroon!" Wiimseid sõnu üteldes, silitas ta ühe ligi tulewa koera pead, kes saba liputates tunnistas, et tema kõnele jaga rahul on. Arsti härra aga wõttis kanditaadi manuskripti (käekirjas  jmluse) kätte ja luges tähele panewalt selle mõtteid. „OH, missugune ilus põhjusmõttel" hüidis ta järsku, „kuulge ommeti, kuida need sõnad kõlawad!" Seda üteldes hakkas ta lugema: „Ärge laske päikest  looja minna oma wiha üle!" „Jlus, tõeste ilus, suure waimuline mõte ja põhjus!" hüidsiwad töised. Kaua kuulutasiwad sõbrad, üks töisest ettejõudes, oma kõnekunsti, kuna kanditaat wagusi pealt kuulas. Ja olid nad oma jahwatamise lõpetanud, fiis andis ta neile sooja theed, mida need ka hea meelega wastu Wõtsiwad. Oli thee joodud, tegid sõbrad minekut ja lubasiwad Lauba õhtul jälle tagasi tulla, künni selleajani arwas Oige oma tööga walmis saawat. Waewalt oliwad sõbrad äraläinud, seal läks Oige jälle oma töö kallale. Ta uuris, õppis ja luges nii hoolega,  et ta lendawat aega sugugi tähele ei pannud; alles kui koidu walgus hommiku poolt aknast tuppa paistis, puhkas ta tule ära, puges sängi ja uinus une kaissu. Järeltulew päew ja pool ööd läksiwad sedasama teed ja kaduiiwad rutuste ajamere rüppe. Kui sõbrad Lauba õhtul Oige juure tuliwad, wõiS see rahuliku südamega neile wastu tõtata ja ütelda: „Mu töö on walmis!" Ta ei olnud teda mitte ainult ära kirjutanud, waid ka päha õppinud, ja nõnda selgeste, et ta koguni iga komma seal sees teadis. „Meie leiame stnd õige rõõmulikus tujus," kõneles arst fiSse astudes, „wift on su töö heasti korda läinud. Ole fiis hea ja lase meid oma mõtteid kuulda!" „Lase kuulda seda kallist õpetust!" hüidis mõttetark  Täht. „Too ohwrikS oma tunnistust!" käratses Kiusakas. Kanditaat Oige rõõmustas, kui oma sõpru nii heaS tujus nägi olewat, ehk ta ist küll seal juures wabises, nõnda et keel suulae külgi kinni tahtis jäeda, fiiski otsis ta omad lehekesed kokku ja algas oma jutlust. Ainus troost oli tale, et ta täna weel oma sõprade ees jutlustab,  kuna homsed kuuljad enamiste kõik wõrst wõerad saawad olema. Juba tahtis ta oma healt kuuldawaks teha, kui Kiusakas tema õla peale koputas ja ütles: „Ei sõber, mitte nii, ka ameti riided piawad sind ehtima! Tõmba preestri kuub selga!" Warsti tõmbaS Oige oma pruudilt kingitud sametise ammeti kuue selga, pani walge lipsu kaela alla ja algas waikselt ja tasaselt oma jutlust, mis nõnda käiS: „Auustatud kuuljad! Ärge laske päikest —— —" aga wõta näpust, heal jäi wait ja ütles ennast ammetist lahti. Küll kraapis Oige kõrwa äärest ja kukla takka, aga hea nõuu jäi siiski tulemata. WiimakS peasts heale toru jälle lahti ja ta algas uueste eest otsast peale: „AuuStatud kuuljad!  Ärge laSke päikest —" ka nüid ei läinud lugu paremine, edasi ei saanud ta lauset enam suust wälja. Tema auuStatud kuuljatel aga lõppis kannatus otsa ja kui Oige weel korra „Ärge laSke päikest —" juurde seisma jäi ja edasi ei saanud, kärataS arst walju healega: „Pagana pihta! Meie ej wõi ju keegi paikest kinni pidada, lõhu edasi: „looja minna oma wiha üle!" Seal tuli jutu wõim jälle waese kanditaadile tagasi ja uuendatud j Luuga algas ta oma jutlust ning pidaS seda otsani wälja, ilma et ta kordagi oleks seisatama jäenud: tema palged punetasid, ta heal oli täielik kölaw ja puhas. Lõpetuseks ei keelanud „auuStatud kuuljad" ka mitte kiitust andmast, waid lasksiwad seda kolmest laiast suust kuulda. „Ära sa hommen mitte kartma ega wahtima jae," kõneles arst, „see oleks hirmus! Ja ometi ei saa mina sind aitama tulla." „Onn olgu tale hommen!" hõiskas mõttetark, .aga tänuks meie tänase pealtkuulamise waewa eest lubame sulle, et meile õhtusööki wõid pakkuda." „Ja muidugi, tee seda, kõrgest auuStatud preestri härra!" lausus Kiusakas, „ja siis, kui keegi selle asjale midagi takistust tahaks teha, siis olgu sellele teada, et ma niisugusele ühe protsessi kaela riputan, mis tal eluaeg saab meeles pidada." Kanditaat Oige oli selle nõuuga rahul ja söök toodi laua peale. Söömise ajal sai palju juttu aetud ja aru peetud, nimelt aga, et hommen tema sõbrad ka kiriku tulewad ja Jumala teenistusest osa wõtawad, muud kui tee peal kiriku poole tahtis ta üksi käia, et tähtjaks silmapilguks oma mõtteid koguda. Weel kord küsis arst tema käest: .Kas mäletad, mis lause tuleb „Ärge laske päikest" järel? .Mitte looja minna oma wiha üle," ütleS Oige naerdes, kuna ta tohtrile kätt andis. Sõbrad soowifiwad kanditaatile head ööd ja läksid minema. Waewalt oli kanditaat laua juure maha istunud, et weel kord oma jutlust läbi waadata, kui ukse peale tasa koputadi. Ta kargas üles, tegi ukse lahti ja õnnelik naerujoon käis üle tema näu; sest sisse astuS Johanna  tema pruut ja seega ka tulewane abikaasa. Johanna oli rikka ja auusa rahwa laps ja pilt ilus, sinise silmade ja lokkis juuksetega, mõistliku ja targa elukombetega, armastuses ärritaw ja truuduses kaljukindel; kõige nende hea omandustega oli ta waese kanditaadi päralt. Sisseastuja langes armastuses waese kanditaadi kaela ümber, kuna see temale aralt suud andis. „Armas Emmanuel! KaS sa hommen tõeste Kaasikmäe  kirikusse lähed proowijutlust ütlema?" küsis puuaStatud  neiu argliku kanditaadi käest. „Ja Johanna," wastas Oige, .ükskord pian ikka minema, seda kohta omale wõtma ja siis —" enam ei rääkinud ta, sest ta nägi, et Johanna seda ifigi mõiSiis.  Johanna aga surus oma ilusa näu armsaste kanditaadi tuksuwa südame wastu ja küsis arglikult: „Armas Emmanuel! KaS sul on ka niipalju julgust, et sa hulga rahwa eeS wõid jutlust pidada?" 33. Sakala. 1884