õppima pannakse; und peaksimad enne kõige mäi-emall -U> püäma ainult lugemises õpetust saama, Kooli tulles tüünemad lapsed kiilt kõik trükitähed, mõiStawad ka juba natukene kokkulugeda, aga see kõik läheb mõtteta nagu wankri all rattad edasi. Kool peab aga last lugemise läbi enne mõtlemisele talutama, siis mast alles möib pähe õppimine algada. Koib olla, et mõnigi koolmeister lugemise  tundi oma kõige kergemaks töö-tunniks  peab, aga see ei ole sugugi nii kerge nagu ta näitab, maid lugema õpetamine nõuab meistri täit osawust. Külakoolis peaks lugemine esmalt tähtedega algama, kus juurcS iga täht lastest kirjutatud ja koolmeistri poolt seletatud saagu, kuidaS neid mälja räägitakse. Koolmeister ärgu lasku tähti mitte määriti mälja ütelda. Ärgu saagu tähe ü asemel mitte õ ega ö loetud ja u asemel mitte o, n. n. c. nagu see lugu laste juures sagedaste ette tuleb; maid koolmeister püüdku tühe pilti õpetades  ka selle õiget kõla lapse körwale kuuldumaks  teha. Nõnda saaks siis lugemisega ühes ka õigestkirjutamisele põhi pandud. Sest ma olen ise näinud, et lapsed, kes juba aastat kolm küla koolis on käinud, sagedaste öigestkirjutamises sõna „õpctuS" asemel „üpetus" ja „põhi" asemel „pühi" ning sarnaselt meel palju teisi tähti mitte õigcste  ei tunne, sest nad ei räägi ju neid samu sõnu mitte nõnda mälja nagu nad neid ise kirjutawad. Niisugused wcad peawad kaduma,  kui meie armas keel ja kirjandus kosuma pcaö. On koolmeister lapse juba nii kaugele iviinud, et ta kauniste kokku lugeda oskab, siis walwaku La selle Ae, et laps seda ka ise mõistab, mis ta loeb. Ta püüdku lapse mõttid lugemise läbi selgitada ja neid isstegewufele sundida. Sellepärast saagu lugemiseks esiteks kerged tükid wöeiud. Iseäranis  lapsele sündsad on meel niisugused tükid, kus loetumat tükki piltidega, ehk kui wõimalik, otse asja enesega, näituste maral ära seletada möib. Nagu näituseks tükid Jakobsoni  Koolilugemise raamatust: Lammas, hobune, kass, koer ja kukk. Mõistab laps nende asjade juures, mis ta ise näeb ja näinud on, juba natuke õigesti mõtelda,  s. o. asju üksteisest lahuta, neid üksteisega  ühenda ja wõrrelda, siis möib koolmeister  temaga nõnda kuidas lapse mõtlemise jõud kosuda jõuab samm sammult ikka raskemate ja kõrgemate tükkidega  edasi minna, künni laps igast loetud  tükist õiggd pildid oma maimu silmade ette mõistab sääda. (Ots tuleb.) RWd muutis see asi muidugi üsna teiseks, igast küljest käidi talitaja püäle, et ta keda asja täicmine M selgemine n.raanõ sa -.'eäranis seda nime nimetaks. ! a.n..e.e '.aa n..sease ..Ninu käest ci iaa teie midagi aru j ceeane I A.is ma üttelda wõisin, j olen ma üelenud. ja nüüd joon ma oma i õlle ara." soln "mee Maa ka. Aga külameeste uudis annana, oli õige suur ja et nad küla maaema käest midagi enam wälja ci saanud. lannnad nad uucste Krnäri juure, kes neele siis ka kõik rääkis, mis ra raadis ja naine ei räädnud. sinee on ka nea jõudnud, öösel oli kange ke e e e.ne rnollannd ja raskest 'alust re.meks reorud metsa teedest hoolimara  ole :a inski roara dommikul juba, nn.kad leo', manad salgas, üsna üksi oma manna koeraga morsa läinud e: ise oma silmaga naona ole km järele maad ara. Uks nn e ne.ea anae.i. .een.es laenan Aadam eAAnee esi es üsna radulisrc kosu jäänud M nnean ree reesist mälja puõkannd. Kolmas peatükk. TörnlttS. Use "ädali lühem mõis tee olla, iääi kärme- ml.e ütel bommilu! meela ääres h--e sa..aü ml ääa Mc i.emma wccraö mees, kee ". m laaü meismeimnks ai-r.ee-.M sai, edasi tagasi. Püss õlal, pitkad jahi saapa sääred üles tõmmatud, koer tormas, nõnda seisis ta wiimaks puude wilus ja ivaatis üle jõe kui ootaks ta kedagit. „Imeline, et seda last mitte enam näha ei ole," pomises ta osa esist kortsu tõmmates, lisas aga kohe selle pääle kurwa naeratamisega  juure: „siiski meel palju imelikum  on see, et ma iga pääw ühel ajal siia tulen ja pääle kauba nõnda salaja, nagu oleks see, kes teab kui tähtjas asi. Mis Lärmis on see narri temp minust, kes ma ennast ometi möistlikude sega arwan?  See mana ema saab nüüd abi, wähiksel ci ole ühtegi häda, mis tahan ma siis weel? Aga ma tahan wähikcst jälle näha, seda armast last, kellest  ma sagedaste und näen ja kelles mule üks ingel ilmunud on. sce hääl, iseäranis need silmad, ma arwasin neid ara unustanud olewat!" Aledus täitis tema meelt ja kurwastus kattis tema palet aga korraga läks tema nagu rõõmsamaks, sest teine pool madalat jõge karjamaa pääl paistis Olga punane kuub. Puude Varjamisest hoolimata  tundis ka Olga oma minema kordsc- Bpra ja pä-ifrjat ära ja tuli ruttu hüppat tcs üle uueste tcrmcks tchtUtz jõe Ulla o"c kohe ootaja «M, röõ»ust hiilgama raic ja silmadega. „No noh, sa wähike liblikas, sa ei saa ju enam hinge taga," hüüdis wöeras tale südamelikult wastu. „Kus sa olid kõik see pitka aja? Ma olen miltu kord sind siin ootnud, mu laps." „Soo, olete teie seda, härra metsmeister  teinud? Oh, see on ju wäga armas teitist, sest sellest ma näen, et teie mind mitte ära ei ole unustanud," rääkis wähike  suure usaldusega. „Ma ei ole teid ka mitte ära unustanud." „Tõeste mitte ?" küsis härra, Olga lapseliku  oleku üle naerdes. ./Siiski pole sa kaual ajal mitte siia tulnud!" „Ma ei taädnud ju mitte, et teie siin olema pidite. Küll arwasin ma kord ka seda, pidin aga siiski oma wana ema haiguse  pärast koju jääma. Oh härra metsmeistcr, mu wana ema oli see nädali raskestc haige ja ta oleks tõeste ära surnud, kui meil mitte seda uut krabwi poleks olnud. See oli meile päris õnn, sest see hea härra on meile tohtri linnast saatnud ja ra maksab ka rohud ja meel mõnda muud. Õiguse poolest  härra meismeister, pealiin ma teiega kuri olema, et teie uiule ometi see hõbe raha robrudc iisic vistuuv olire ja kui meil teda -unne mi hädasre tarwis poleks olnud... tuleb.) Isamaalt. Mõni sõna õienduseks ajalehe  „ Wirulase " kirjade kohta. Saaremaa- ja Saarlaste elust ja olust leiame „Wirulcise" nr. 20. sees ühe kirja, millest suurem osa ütelust õiendamist tarmitamad.  ~Wirulasc" kirjasaatja ütleb Saarlaste kohta 1) „Piaaegu kõik meesterahwas 16. „ 60 aastased lähemad igal suwel „Saarelt ära ja ainult wigased wanakesed, „wäetimad lapsed ja naised jääwad järele „ja need harimad Saaremaal põldu jne." See on tõsi et Saaremaalt rohkesti mehi mälja rändab teenistust otsima, aga siiski on ka oma jägu kõlblikust töötegijaid, nii et see ütelus: „ainult wigased wanakesto mäctimad lapsed ja naised jne," nutte kohane, ega tõsine ei ole. 2) „Riided, mis Saarlane igapääw „kannab on nii waesed, lipitud ja lapitud, „et termet kohta naljalt ci näe" jne. Jällegi enam laituse näoline, knd ÄSna tõsine ütelus. Saarlane kannab nõnda riiet kut ükski töö seda nõuab. Heinaleikuse  ehk muu sarnatse puhta töö ajal on Saarlase riided ka terwed ja puhtad; üksnes sõnniku wedamise aja tegemise, oksa raiumise- ehk mõne muu sarnatse töö juures on Saarlasel juhtumise korral „ lipitud ja lapitud" riided. See on ühe rahwale kiidu wäärt omadus, kui ta töö ja aja järele ka riiet pruugib. 3) „Saarlane harib oma põldu alles „nõnda, nagu tema isaisad mitme saja „aasta eest tegiwad. Ader ja äkke on tema „ainukesed põlluharimise riistad ja needki on „liig puudulikud." jn e. Saaremaa põllutöö  riistad ja põllu harimise kohta annan ma ka tunnistust, et need puudulikud on, aga „Wirulase" teataja abinõu nende puudust parandada on meel puudulikum,  kui ta soowib, et Suuremaa mehed Saaremaalt kohtasi ostaks ning Saare wendadele põllu harimises eesmärki annaks. Tahab „Wirulase" teataja Saare wendadele  head soowida, siis olgu mees ja näidaku ise „eesmärki", aga ärgu soowigü et Suuremaa rikkad tuleksiwad Saaremaalt  „kohti ostma," mille läbi wüga palju Saarlasi suure õnnetuse sisse sattuksiwad.  Pole „Wirulase" teataja mitte põllu mees, mille läbi siis ka wõimata oleks eesmärki näidata, siis tarwitagu ta Saaremaa põllu harimise edenemiseks osawaste õigel kohal waimu põllu sahka. 4) „Pääle selle on Saarlased enamiste „köik alles rendikud . . . , Zga üks ajab „aasta siin, teise seal läbi jne." Et Saaremaa põllu harijad rentnikud ome kohtasi maha jättes „aasta siin, teise seal" elawad, seda tuleb nii arwa ette, et seda nimetada ei maksagi ja sellepärast ei ole see teatus jällegi mitte selge ega tõelik.