wad omas igaweseS nooruses ja õnnes tõinetõise filmi. Ka meie praeguse aja ja oleku kohta ei wõi ütelda: „Taewas pilwist puhaS, waikjed wäljad ja weed; lilled lehkawad luhaS, kaunid kullased." Ka meie rahwa elulaened  lööwad praegusel ajal kõrgesse, seal kirjutatakse, põhjendatakse seltsist, toetatakse seaduse peale j. n. e., ühe sõnaga ütelda, igal pool elaw elu ja liikumine. Mõned sügawad kõrwatagust ja püiawad tõendada, et niisugune  liikumine Eestlastele päris loomu wastane olla. Muidugi teada, kes aegamööda lähab, jõuab kõige kaugemalle,  sest ta lähab kindlaste. Aga missugune rahwas wõib ütelda: ma olen õigel ja korralisel kombel ja loomulikul  wiistl hariduse harjale jõudnud; ma ei ole kunagi komistanud ega seisma jäenud, waid olen kindlaSte samm sammult edast jõudnud? Meie praegust aega on minewiku  juhtumised ja aastasadad niisuguseks saama sundinud, nagu jälle meie aeg tulewiku sünnitaja on. MiS ime, kui kana harimata maa peal umbroht wõsuda püiab? Meie aeg on kaunis segane, siiski aga ka kõige Eesti rahroale üli tähtjaS aeg. Mitmesugustd koormatuse pankasid  wiib aja jõgi minewiku mere poole. Meil puhuwad  mitmesugused tuuled. Meid pannakse paljudest tähele, pealegi nõnda ütelda suurendamise klaasi abil. Meil seisab tähtjas tulewik ees. Tahame meie suurema õiguste osaliseks  saada, ja seega ükskord nagu suwist rõõmu maitseda,  siis piame endid ka kui mehed ülesnäitama, meie ei tohi midagi teha mis õiguse ja seaduse silma eeS meile süiks oleks. Ka weike komiötamine wõib meie lähema tulewiku lootust, nagu Lehe-kuu külm õisi närtsima panna. Meie pühitseme täna oma armulise KeiSri Härra kroonimise püha. Ma küsin: on sellest meie armastatud Riigi-Jsa tänu-tunnistusekS küll, kui meie Jumalat täname, laulame, nii suure waimustusega oma pidu piame ja rohkeste rõõmsad oleme? Wististe mitte! Onnelised ajad ja rõõmsad pidu päewad lähawad lendades nagu liblikad mööda, kauwad kiireste käest. Ainukene, keS neid weel minewikust tabab ja armsal kujul meie waimu filma ette toob on mälestus. Ka tänase pidu mälestuseks, kes seda suurt päewade päewa möödanikuSse ära ei lase kaduda, ja ta auuks on mitmesugusid asutust ette wõetud ja punutakse talle mitmed moodi mälestuse pärgi, küll koolide, küll töiste asutuste põhjendamisega. Meie pidul ei ole wõimalik ühtegi suuremat, jäedwamat mälestuse sammast tänase pidu-päewa auuks asutada. -Aga ei, ka meil on wõimalik, meie piame tänase suure pidu mälestusele ühe ilusa, ühe püha pärja päha panema: Keisrile truudust  wandudes pühandagem tänase päewa mälestuseks oma elu üheks ainsaks auusaks pindmiseks, et meie ja terwe EeSti rahwas selle auuwäärilise järjele jõuaks, kus meie kõige armulisem ja heldem Keisri Härra meid oma kõrge krooni paremate alamate sekka wõiks arwata. Meie piame omas koduses ja kooli elus, omas põllu- ja käsitöös, wallawalitsuse  ja seltsi elus ja igas muus auusas asjas kõrgema  järjele püidma saada. See seisku meil tänase päewa mälestuseks jäedawalt meeles, sest ükst fiis wõime sinna jõuda, kuhu meie Riigi-Jsa meid tahab wiia ja mis ka meie parema Eesti poegadele ülemaks elu eesmärgiks on. Rikast lõikust lootes külwab põllumees, palehigis põldu harideS, kewade seemne maha. Meie tulewiku seemne wäli on olewik; kuidas olewikul töötame ja oma ja oma rahwa ja isamaa kasuks tegewad oleme, nõnda saab ka meie tulewik enam ehk wähem õnneline, meie rahwa kewade enam ehk wähem ilus ja õitsew olema. Loodus ehitab ennast küll iga aasta oma igawesel seadusel Silme ehtedega ja pruutliku iluga, aga ühe rahwa kewade, tema ilusam ja õnnelisem tulewik on, nagu iga üksiku inimesegi juures, suurel osal tema hooleks, tema oma kätte wõitmise alla antud. Omal eluteel, õnnelisema tulewikule, oleme alleS hakatusel; meil on palju parandamist, palju muutmist ja wõitlemist tarwiS. Jsienesest aga ei sünni siin kedagi, ei maast ega taewast, ei sünni ka paranemine ega muutmine, waid seda on Kõrgem inimeste asjaks, inimeste kohuseks teinud, ette tuua. Püha kiri manitseb küll maailma põlgada, aga seega saab ainult kõige korratu, paha kombede ja alatu ning hooletu elu põlgamine mõistetud, mitte aga jumalik looduS ehk meie kõrged kohused ifienda ja oma isamaa waSta. Sellest kõigest selgub, et ükS tükk rahwa õnnelisest  käekäigust tema mehine ja auus, ühendud töö ja kõige paha elu ja olu põlgamine on. Oma ilustamiseks tarwitab aeg auusat, kindlat, tugewat ja mehist tööd. Silmapilkne waimuStuS kaub nagu seebi mullike laikedeS ära ja tühise, tuumata ja leige oleku wiiwad ta wägewad  wood matawad ta jäedwalt maha. Sellepärast armsad wennad ja õed! Kadugu meie seast kõik tuim ja leige olek, püidkem ühendatud jõuul isamaad ilustada, kodumaad kaunistada! Meie praegune elutee ei ole mitte roosiline, mitmesugused  ohakad haawawad ja kibuwitsad takistawad meid meie edasi tõttamisel; ka loodus on wiimastel aaStatel oma andeid napilt oma laStele jaganud, aga siiski isamaad ei tohi keegi õige isamaa poeg ega tütar ka hädas ara unustada ega maha jätta. Praegu tarwitab meie isamaa tungiwalt omaS aSjades meie osawõtmist, oma edenemiseks meie abi. Kas tohime siin külmalt kõrwale hoida? Ei, seda ei tohi meie mitte! Piame alati meeles, miS meie aeg, meie kohus isiendide ja oma armastatud püha isamaa wastu ja meie kohused tulemiku wasta meilt nõuawad. Püiame omas koduses, omas igapäewases elus edasi, teda kõigiti parema ja sündsama korrale seadideS. Püidkem tarkuse ja teaduse piirisi igapidi laiendada ja oma maimu walgnstada, siis jõuame edasi, siis jõuame wabadusele. Ihulik mabadus ilma maimu wabaduseta ei tahenda palju, ta on nagu metsa linnu priius, ütles õnnis C. N. Jakobson. Sellepärast piame ka oma noore sou kaswatamise, nimelt koolide eest wõimalikult hoolt kandma. Kadugu isamaa pinnalt kõik kahjuline sugumendade  lahutus ja maen ja astugu ilus, tugemaks tegew ühendus ja rahu asemele rahu mis meid elule wiib aga mitte surmale ei talluta! Kosugu meie kirjawara ja seltslik elu ja mõtkem neist elawalt osa. Täitku meid wägem maimustus kõigis isamaa asjus, kõigis auusais püidmistes! Siis saab meie armas isamaa ilusaste edenema,  siis oleme ka isi seal juures õnnelised ja Kõrgema õnnistus ei saa puuduma. Siis saab ka praegune aeg meie rahma elus igaweseks kewadeks jäema. Püidkem aja magudesse nii õnnistuSrikast seemet külida, mis omal ajal sada kordset mi! ja saab kandma, siis saab ka meel tulem sugu, kui meie põrmust lilled õitsewad ja linnud meile miimist und laulawad, meid pühandawas auustuses mälestama. Et meie aga oma suure, kõrge ja auusa eesmärgile ainult meie armulise Riigi-Jsa kaitsemise ja wägewa käe all msime jõuuda, sellepärast elagu meie Keiserlik Majesteet Aleksander Kolmas kaua, kaua kõige Weneriigi ja Eestlaste rohkeks rõõmuks ja õnneks! Ta elagu! Hurraa! Kingitud worst. Jutuke Eesti rahwa elust, kirjutanud: Kadsa H.. s. I. P. kiriku kõrdsi ees seisis ilusal kewade õhtul tropp mehi, nagu näha oli, nõuukad mehed: toredad nokaga mütsid peas, pika mariega piibud suus ja peenikesed saapad jalaS, mis ikka riksusiwad ja raksufiwad, kui jalgu tõsteti ja jälle maha panti. „Ega ta seekord küll enam ei pease," ütles wenitateS  Kõigu waua. „Tema kongumeeS; kes teda liuni saab ajada!" wastas Mae Aadu, „wõi ta esimest korda temaga mängib." „Olgu ta nüid esimest wõi töist korda," naeratas Pilli Peedu, „ega see ometi midagi ei aita! Mõni kord aetakse pill just esimese pauguga lõhki, nagu Sults Kõigu pulmas oma toru pilliga tegi." „OH, oh, waadake, Töömika Mart tuleb ise! Lähame lahku, ta arwab wast, et meie teda siin räägime ja näägutame. Ta teab isegi, ega nüid terwe wald muust ei räägi, kui tema protsessist." Mehed läksiwad muist hobuste juure, muist kõrdsi tuppa ning kõrdfi esine jäi tühjakS) tuul wõttis kamaka täie tolmu ning wiis teed mööda edasi. Kördfist sõitis aga Töömika Mart oma tulise täkuga mööda. Kes see Töömika Mart siis oli? Töömika Mart oli A. walla pärisperemees. Isa oli poja linna koolidest läbi käia lasknud ja kui pois walmis oli, siis tuli Liiwa Annus, nagu oleks teda mõni just palganud, ja wiis Mardi isa ära. Seega sai siis Mart peremeheks. Naabrid ütlesiwad küll: Mis peremees  nüid Töömika Saks-Mart ka on! Lase paar aastakest  mööda minna, küll sa siis näed, Mart kobib Töömikalt  linna tagasi ja taluke lüiaks haambri all Metsa Priidu päranduseks." Mikspärast siis Metsa Priidu päranduseks? „ Mikspärast?" küsid sa. EkS selleparast, et Metsa Priidu Töömika talu peale pooltöist tuhat rubla laenanud  oli, ja Metsa Priidul oli kodus weel kolm-neli korda pooltöist tuhat rubla. Wat, sellepärast arwas küla roana, et Töömika talu Priidu kätte kukkub. Seda arwas Töömika Mart ise ka. Tema mehike oli aga mis ütelda, „hoolimata" inimene. AStus ise ühes oma saksakeelega  ja tarkusega sulastega ühte lauda sööma, ühte laadi tööd tegema, rehte peksma, linu kolkima ja nõnda edasi, ja nõnda edasi ja weel üks kord nõnda edasi. Pühapäewal aga pani mees lõhkise sabaga kuue selga, täku ette ja sõitis Wiljandi Põllumeeste Seltsi, katsus siin oma topsikese õlut, toimetas aSja ajamise linnas ära ja tuhknai! jälle kodu, ei läinud tee peal kuhugi kõrtsi sisse, muud kui edasi. Praegu ta ep ka Wiljandist tuli. Natukese aja pärast läks Mardile suur tropp töömehi  järele. - Kõrdsi ees olewad inimesed, kehitasiwad õlasi ja ütlesiwad ikka: „Kes teab mis pagana „uus mõte" sellel Töömika saksal jälle päha tulnud! Kuhu ta need töö inimesed ometi piaks panema!" Mardi ja Priidu wahel oli aga weike nägelemine ette tulnud. Priidu nägi ära, et kui Mart nii moodi oma saksuse  maha jätab ja ise rehte peksma hakkab, stiS ei ole temal ega tema järeltulejatel millalgi lootust. Töömika omanikudeks saada. Sellepärast istus Priidu ühel päewal wana halli ruuna selga ja ratsutas Töömikule. Kui Mart wõla uskujat tulema nägi, arwas ta juba ette ära, ega nüid nalja pole, wana sarw tuleb wist raha tahtma. Jah, just nii see ka oli. Priidu nõuudis Jaakapäewaks oma pooltõist tuhat rubla katte, ütles: wõi enam oodata, raha enesel tarwiS ja sina, Mart, oled alles noor inimene, kes sinu kätte pikemalt nii suurt raha summa wõib usaltada. Oleks su isa eland, siis oleks töine lugu siis wõiksin weel mõni kuu kauemine kannatada." „Armas naaber," ütles Mart, „oota ometi paar aastatki weel! kust ma nüid selle suure hulga raha ometi wälja wõtan? Maa seest wöeh?" „Ei", wastas Priidu. „Ovdata ei wõi ma mitte ühte pilkugi enam. Kui sa maksuga korda ei saa, siis ma tahan kohtud? abil sinu koha haamri alla saata ja oma raha wälja pärida. Jumal Jssa Jumala pojuke, ega see ometi pooltõist kopikat pole, see on ju pooltõist tuhat rubla." „Noh, kui ja jätta ei taha, wõi ma sind siis nii orja kombel paluma hakkan. Ehk leian nõuu ka," ütleS Mart. „Tee mis sa tahad, aga nüid on sull mu nõuu teada," sõnus Priidu ja tegi minekut. „Teada olgu sull ka siis see," ütleS Mart pahaselt, „et ma sulle Jaakapäewaks ühe worsti keedan, missugust sa weel mitte enne pole näinud." „Ähwarda aga ähwarda," tõreles Priidu, „ehk saad sa weel Jaakapäewal minu kambri ukse ees põlwili paluma, aga siis on kõik hilja." Ütles ja läks. (Järg jäeb tulema.) Mõnesugused sõnumed. Soowitawad tua lilled. Praegu on meil see aasta aeg kätte jõudnud, kus kõik, aasad ja heinamaad lille aiad ja wainud kõige suuremas lille ehtes seisawad, sest kewade ja sui lilled on enamaste oma õitsmid awand. Kelle süda ei tunneks seepärast mitte rõõmu? kui ta heinamaal  hulga särawate lillede seas jalutab, kes kõik oma mitme ise wärwiliste lahtiste õitega igale waatajale wasta lehwiwad. Ehk kes lille armastaja ei rõõmusta end wäga, kui ta tua aknal ilusal hommikul mõni kirju õitSmeline  akna taim omad õied awab? ehk weel rohkem, kui ta hulga tuttawate lillede hulgas mind ftia maale wõerast taime, mis mite üksnes ilus, waid ka wäga tululik on, üles on jõudnud kaswatada? ma arwan, et niisugust inimest wähe on, ning soowitan seepärast armastajatele  mõned taimed tua ehteks, mis ka wäga kerged kaswatada on: Kärbse püidja  Z!iäroB  on niisugune taim, millest üks ainus tuas akna! kaswades suwe sees 100,000 kärbest tapab, iga õis tõmbab kuni 5 kärbest oma külge ja tapab neid ära. Töine ime taim on: koide tapja ?leetruntlluB krutieoBUB. Ka see on niisugune taim, et ühest ainsast tuas koide ära ajamiseks mõjub. Peale nende on vieeu- MUB krsxmella (Saksa keeli Spechtwurzel) wäga soowitaw. Temal on wäga ilus õie seis, pikerkune kobar ning meele päraline lõhn. Nende hea omaduste pärast on soojemates  maades, iseäranis Prantsus maal wäga armastadaw  aia lill, meie juures wõib teda aga üksnes tuaS kaswatada. Tema on taime riigis tõeste üks imeloom. Kuiwal soojal suwe õhtul wõib teda põlema süitada, ning ta ajab siis wälgu wiistl tuld wälja, ilma et ta ise ära põleks. Uhe, kuni kolme päewa järele, kui wihma ega kastet ei ole, on taim nii palju kosunud, et ta jälle põleda wõib. Soojas AraabiaS kaSwab see taim kibu witsa põesa wiistl metsikult, kus ta stiS sagedaste päikese soojuse käeS iseenesest põlema läheb, ilma et ta ära põleks. Seemne läbi seda taime kaswata on igaw, sest et täitsa 1 aasta mullas enne idaneb, kui üles tärkab. WiimakS soowitan Akaazia sarnast Mimosa puud, millel see wõim on, et ta oma lehti külgi puutumise juures koku tõmbab ning mõne minuti järele neid jälle pikamist lahti teeb. 1884 25. Sakala. Vastutaja: J. Kõrw