tegenniieia ei seaks olenia, kni Kriinmi sõja agü UluStamere laema mäe tnuiamisc järel. Wenemaa ametlik tagasi asinmine Pariisi ühendnsesi rnere rööwimise kohta peaks küll Inglastele  inõiSta andma, et meie nõuks mõtund oleme, ka mere Mi nendega sõda pidada ja üht priisaagi  sõda pidada, milleS zncic lacmad hoolt landina  saamad. Inglaste mupwst mere Mil seisma panna ja kahju tolm, knS iial mõimalik on. Pcrtcrbunst. üll. PpriUiü Walitsuse täädaandja õiendab oma pübapääwal wüljaantud  telegrammi, et kindral Komarow nõudmise pääle Kusbki-jõe wassakult kaldalt taganeda, Afgaanlaste päälik olla wastanud, et tema, Inglaste nöu järele tchjeS, mitte üle Kushk-jöe tagasi ei lähe. Seitungile „Uus aeg" saab Kronstadrist  tääda antud, kõige kõrgemat käsku mööda, saamad kõige rutuMemalt malmis pandud mitte ainult need sõja laewad, mis laeiva sõidu bakkatuseS mälja sõitma pidawad,  maid ülepea kõik sõdimiseks kõlblikud sõjalacmad. 4. Aprillil. „ Valitsuse täädaandja" awaldab, et kindral Koiuaromi aruande järele Tasch-Keprist 25. Märtsil Afgaanlaste  söja-wäest ülejäänud mehed Hcrati linna põgenenud on. Ilsgaanlaste kahju on palju suurem, kui enne üles antud. Mässamise waigistamiseks saab Pendscheh linnas seks korraks üks wa litsus sisse säätud. Seitung „llus aeg" saab cratääduse,  mis Asgaanistanis sündinud rahwa mässamist seega põhjendab, et üks jagu Afgaanlastest  ennast würsti India reisi üle pahandanud olla; praegu, kus Komarow Afgaaulaied arawöitnud on, olla rahwas meel enam würsti ja Inglaste wastu pahased,  iseäranis seepärast, ct Inglased Ilsgaanlaste  sõjamehed Venelaste wastu ülesässitanud  olla, et ise seega Asgaamstani omale pärida. Toore uu luu uaittS cilue juhtus meeles olcroat.  '.u :a mast:: uutmine oli pool pahaoli  :n nii eriiTTs ja lüKaSlasu noodi:ro'.i  rüült rõrmantcle, et seega mõerale istumüsieks nuam.i :eha: ise oga käis ta pitka sammudega  toas edasi—tagasi ja tema lm lendan? uneluud  t.dutas tolmu raamatute ja lmckade pLW Ts ei mm.ud todrrile aega sõna rääkida, waid korjus nõuta malju uo.ulcgn. et tohin WW knvldaci  ei olnut: Teie tulne tema juurest? —kas teie ci doTue oma ooltusi suutsid, ühe «üwgizse vaeste roiooo. r.-:-m mnt. sirijms hakkata? Mms c: teda ruetaoer er.au: laada ega 'kuulda, mina r'.« oma õnne siin maa rsiä! bauda kammd, teie uuu.e. :0.0. lurou ura ruum u:o. olenuauseo tuue t-eloo uouuut. Juta see olets nitauuv teile, kui - - --n -.utu: elu:. umreuks oluuo. :: Te ini:u:ue  minn teo.:a Truud on. Th KiTrro, Kisirral"  TluaaZtut kõrra lculujuhatsjüT sm tohter nma jueou n-nõ-le icg-löe, ..kuslge vMeükord, :uu mo. ruuu' -si uu . - : uue uu 10. tuu lmi Tsi teate? - .uu . u: .'. u r.a.u uu uu.ua - - --- u. u.uu.u ou. Ur o.ro l rooma. si? ou. 'ee maeue. raotus :a edossi. klauecri: latti kistutes ja mõuaites. mis nutriie. kes mitte Tumm  T..T ja muugi tuudja ei r.rr.t. igapmu; ette turu tas tu.c e: tuul- mine siin sita pehmet, sulatamat ja külge tõmbama! kõla? Aga kas teie ci ku u! e jälle nende mahe kahtedes ja Lemmikutes selle wiletsa kindluseta, usalduseta ja elmmisita olekut? Aga kulilge edasi, rääkis La kõrge tooniga, ome laiu leinakune kõikseid tagasi rapputades; kus mehed töös on, sääl on kindlus ja tõsidus; siin ei wõi segast wahele tulla, need on kõik puhtad, jumalikud häälekõlad!" Ta tagus suure waimustuscga hulga aega taõtift kaudu, tohtrile ei tulnud seegi mäng mitte iseäralik ette. „Teil on sääl üks imeline inimeste elu miilide ja kommete kogu, ütles tohter, et meie kord nii kaugel oleme, kaS ma ei tohiks mitte valuda, ej teie kord ka üht tohtrit klameri paal ettendaic?" Mängija maalis põlglikult inna oim. ..Kuidas mõid sa nii suguse kägisema ja mileisa inõuclega siia mahele tulla, inullauss, -- kui ma ilusad, kokku kõlamsd hääled mängin!" Tohtri «astus sai ukse vihta kloppimise !M segatud; üks mähite küürakas xci's astus fisse, kummardas ja ütles: ~T?e haige härra S 3. Ainarist laseb laulujuhatajat alaudiikr.lt paluda Witte nii hirmsaste klawerit mängida, >est tema ei mõi seda oma raske haiguse ja ligi olema surma väran mitte enam kauem mälja pidada." ~Ma 'ccdau ui? härrale palju trrwisid," s-asras nccer.ttes, ~ia unun pärast meid ta, kui tal irett ou, iee p..ma pilk sitt maailmast ära wi:a. Mul on juba kole ilma selleta iga ööse tema hädadlemise ja soigumise pärast, ja kõige koledamad mulc on meel tema Jumala kartmata manded ja 101 l naermine. Armab ehk mahest see Prantslane,  et ta üksi siin wõcrastcmajas „Porttigal" peremees on? Piinab ta mind, siis piinau ma teda jälle." „Andke audeks aunstud härra," ütles mähite, „tema ci ela mitte enam kaua, teie ei taha siis t'ale mitte wiimsel silmapilgul „Kas see härra sääl S 3. numris on nii raskesti haige? tuli tohter osawõtlikult wahele, mis miga tal on, kes arstib teda? Kes ja kust ta on?" „Kcs ta on, ci tea ma selgest? mitte; ma arman ta nimetab ennast Loriier ja onPrantsusemaalt;  üle eile oli ta meel ülal aga mähe nukker, sest ta ci läinud sugugi mälja, tal ei nnilnud ühtegi! lusti olcwad, meie linna tähelepanemise wäärt asju maadata, aga teisel hommikul leidsin teda moodis raskcste haige olemad; näitab, et ta öösel rabanduse saanud on." ~Aga Jumala pärast, kas ta ei taha siis mitte arsti?" küsis tohter. „Ta mannub hirmsasti," kostis poiss, kui ma küsin, kas ma mitte tema juure üht arsti ei pea tooma? Ta raamitscb, seub ja mässib ennast ise, ma arman, ta! on üks mana kuuli haaw mist 'ojast, see on nüüd jälle laoti läinud." (Järg jääb tulema.) Linade leutamisest. Mõni Saarlase" lugeja saab ehk seda päälkirja  lugedes mõtlema A'oh, mis asja ~Saarlanc"  vraeau talme ajal linade leutamisest räägib, ega siis taimel keegi linn lcntama ei hakka?" Jah tõsi, keegi ci leuta talwel linu, aga et meie leutamise kahjust mõni sõna tahame rääkida, seepärast  arwame seda igal ajal sündsa olemad. See vn mis! teiseks aastaks ka tarwiiik meele tuletus,  et iga üks lina lentamiscga ettewaatlik oleks ja ise omale see läbi kahju ei saadaks. Meie jutt algab nõnda: NöõmnS ja iluritkas sume jõuab mööda ja sügisene aeg sõuab suuril sammul ligemale. Põllumees rõõmustab ennast silma nähtaivalt, sest et Jumal jälle tema kätetööd on õnnistanud, ja tema aidad lubab jälle suuremal, ehk wähemol mõõdul täita. NöömnStab ka ennast lina saagi üle, ehk küll mitte kõik ühe mõrra. Jõuab juba see aeg käite, et tarmis linu ärakitknda, jäeb ta aga sagedaste mõtetesse seisma, kuhu peaks ta omad linad see aasta lignssc wiima. Wiimati pole tai muud nõu üle jäcmas kui, kus kõige ligem, senna wiib; aga mis kahju niisugune ettemõtlemata  töö saadab, iseäranis järmedcs hallikates,  jõgedes ja kõikis jooksu ivettes, see ei tule lale meelegi. Kaebab ise ka sagedaste teistega ühes: „Siit ja säält järmcst ja jõest löpewad kalad aasta aastalt  «õhemaks; loomade surm ja tõbi teeb jälle see aasta palju kahju ja häda, ei tea mis wits ja nuhtlus see ülewclt on?" j. n. e. Armsad Saaremcnnad! Palun mitte pahaks panna, kui ma paari näitusi ette toon, kuidas linade leutamine jooksu wctcs ja järmedcS kahjulik on: On keegi küla onu, ehk põllumees omad linad ühte hallikasse, ehk jõkke liguse pannud, marsi paari pääwa võrast saab see mesi, mis enne selge kui kriötal oli, linade limast nõuda mustaks ja haismaks, kui tõrma-wcsi. Ükski loom, olgu maas ehk mess, ei ole seesuguse kahjuliku ja haisema mee sõber. Pole kaladel mvimalik selle hirmsa mustlse eest laialisemasse mette pääseda, peawad nad ses kohas oma süüta elu kantama, ja meie ise tunneme sest kahju. Saamiste on ikka lõikuse kuu ilmad kõige suuremad mee kinnitajad, millas aga just ka linu lcntakse, ja, et mesi sell ajal elajatel nii maga raske mujalt leida ja saada on, pcamad irad, kangest janust sunnitud ivastn tahtmist, seda musta ja haisewat lina limast mett liia jänu kustutnseks jooma. Et see nende tormise ja elule kasuks ei ole, on kahtlemata tõsi. Selle läbi tõusewad sagedasti mitmesugused haigused, mis mõnikord ka nii suureks  lähemad, et mõndagi loomadest surina saadab. Sa ütled ja mõtled siis küll ikka: „Jah, see on üks Jumala ivits, kes tema wastu wõib kätt panna." j. n. e. Aga ei ole mist see mõite igakord mitte tõsi. Ma arwan, ega Ininal ometi nii halastamata su waStn ei ole, et ta sinule seesugust kahju ja knrl>a teeb, maid ta laseb sündida,  mis sa ise omas rumaluses enesele õnnetuseks oled sepitsenud. Kui linade leutamise mesi. mitte loomadele kahjulik ei oleks, nende tennist ei nikuks ja irad seda siis ka hea meelega jooksiwad; aga seda pangu  igaüks tähele, et mis loom põlgab, olgu söök, ehk jook, see ikka haisew, ehk ka tennisele kahjulik on. Ses asjas on loom inimesest targem! Mõni mõtleb ja ütleb: „Aga kust see siis tuleb, et loomad ka enne linade Icutamist suil põdurad on ja sureivad?" Selle küsimise ja mõtte pääle anname ka marsi wastust ja kui sa ise ka seda põhjani läbi uurid, leiad et need sõnad mitte naljad tõe mundris sulle ette ei luiska, maid et see kõne tõeste tõsi on: Saamad linad käes olcwal aastal, ehk suil, kas ühes hallikas, ehk jões leutut, kust see kihwtine mesi jälle ära niriseb, ometi jäeb selle hallika kallaste ümber seda kihwti paigale. Wce woog wiib seda küll nüüd osalt omaga ühes nirisedes mere poole ja meie oleksime rõõmsad, kui ta selle snure mee kogu sisse jõuaks, ehk ta sääl küll ka oma jägu kahju teeb, aga kahju, see linade kihwt jäeb ikka jõe kallaski ümber peatama ja muudab  ennast sääl üheks halliks rohuroosteks. Tuleb