Saarlane UM Ulenliiink solitihs ajaleht maa- ja liaaa rahmle. UM IVs Esmaspäevi 8. Septembril 1886. >ll. aastakäik. maksab: Tulcb igal esmaspäewttl wälja. Saarlased ja ajaleht "Saarlane." I- See kõne on meil mööda läinud numbrites  õige pitkale weninnd, milles näitasime,  kuidas Eesti rahwas ja tema ajalehed küsi käes peawad elama ja üks teisele abiks olema. Täna tahame Saarlased ja nende ajalehe „Saarlase" käsile wõtta, et näha saaksime, mis nende kohta soowida on. ./Saarlane," kes nii agar näikse olewat iga üht oma tööpõlln pääle juhatamas, ja õpetamas, kuidas nad Ml peawad tööd tegema, ju ta siis ka lõige parem oma tööpõldu tunneb ja möismb selle pääl tööd teha. Pole mitte just nii!  ./Saarlane"  wõtab sagedasti omale wäga laialise töö wälja, tormab üle wete teisi appi ja jätab Saarlased tähele panemata. Meie peame «Saarlase" kohta soomima, et ta oma terawa pitka noka, millega ta teiste kallale tikub tõlkimaks wiilib, ja oma osawust, jõudu ja rammu selle pääle paneb, kuidas ta Saarlasi wöiks äratada ja isamaalistes püüdmistes neid teiste Eestlaste  kohaliseks teha. Saab. ta selle tööga hästi malmis, ehk wöib ta kõige wähemadgi  asja näidata, mis tema plaani wöi kihutamise läbi Saare pinnal on korda saadetud, siis ei kanna ta ajalehe nime mitte ilma asjata, ja tema tähtjus ja tegewus,  kui kiites tohiksime ette öelda, ci oleks ülcmäinde Suuremaa kaimude meelest mitte mähe. Ütleme kord meel lühidelt: Saaremaa Rahwas on „S a a r l a s e" tööpöld ja r a h iv a ä r a t a m i n e t e m a töö; pruugib „ Saarlane" oma aega, ruumi ja rammu mujale, siis on see talle ja Saarlastele  kahjuks. Paneme nüüd esmalt tähele, kas „ Saarlane"  on ka siia ajani ühe kiudla plaani järele tööd teinud, wõi on ta ilma eesmärgita  olnud, nagu mõned seda arwawad. See on küll tõsi, et „Saarlasel" seda eesmärki ei ole, mis esialgu temast oodeti ja loodeti, aga üsna „uisapäisa" ei ole ta ka mitte tööd teinud. Tähele panijad wõiwad märgata, et „Saarlasel" oma lühikese ea sees juba kaks plaani on olnud, mille järele ta oma rahwast on püüdnud äratada. Esi alguses Jututuba. Ülestunnistus surma woodi Piial Sest on mitu aastat teed, kui ma oma toimetusse üht kirjutajat otsisin, ühe awaliku  tcadaandmisc järele pakusiivad ennast mitme sugused koha tahtjad- Km ma juba omale ühte neist walja walinud olin, ilmus  wcel üks mees keskmises eas, Viletsas  riides, kes wsbe ja liht sõnadega minu juures tecnistust otsis. Kui ta aga kuulis, et ma juba oma jao kätte saanud olin, palus ta ennast wabandada ja hakas tem js miiiakalt nagu ta tulnud, jälle ara minema.  Lelle inimese rõhutud ivileis olemine  srmas minu sees niihästi uudisbimnru km ka kaastundmust, mis mind sundis weol kord temale järele niaatama. Kui ta MLM? mälja astus, nägin ins, et ta korra seisatas, nagu ci teaks ts kohu poole pöörde, sa näis, kui kuiwataks ta salaja ome silmi. Lee liigutas mind. Ma hüüdsin  teda tagasi. Pilkamist põõris ta ennast vn«» hüüdmise pääle ümber ning astus tõsine ja woit minu töötuppa. Ilmaski ei ole ma tahtnud neilt, kes ,«» teenistusse tahanzad astuda, nende mööda Kinud elu järele küsida. Sest minu ««M<es ei tule sellest midagi walja. On ühel ebk teisel mõni nuga ehk mõni äpardus  mincwikus sündinud, siis saab wac- ivalt kümnest üks seda mulle üles tunnistama,  selle pärast panen ma neile ainult kõige tarmilikumad küsimised ette. Ka siin tegin ma nii, ehk küll selle ivõera mehe iseäralik olu mind kihutas enam küsima kui muidu. Ta kostis mulle lill hidelt ja müsawalt. Joosep Eisener sli ta nimi. Ta oli 49 aastat ivana ja oli, kuidas .a uil-.-.,, adwokaatide juures ainult neie aastc.r kirjutajaks olnud; .nuki- adun  kaadi juures Lübekis ür tu...'a Laiku Sauteri juures Taea'. Sauteri surma, mll- 'irne nädtti .'jt S .dis, oli Eisener 111.-a maienelale  ~rt i.ist kohta otsinud. Sma »snwtute udwokaati Kupri juur.-., oani in mull. üle tunnistuse ette, .nie ".rd imcstelcma pan:. Süäe uue keisis, et Eisener igapidi lruu, oigeaue ja usalduse määri on sa sääl sai talle pea üks teine koht soowitud, mis tema arulde.ste tundmisie kohane on. „ See on üks hiilgaw tunnistus," hüüdsin  ma ja ci ivõinud mitte küsimata jätta, mikspärast ta oma selleaegse koha on maha jätnud? Adlvokaadi Kupri elujärg läks niisuguseks, et ta ei wõinud mind mitte kauem enam pidada/' wastas Eisener ja mulle tuli meelde, et admokaad Kupcr seekord ühe politika  eksituse pärast kohtu ülcwaatnnsc alla langes ja tema toimetus ära keelatud sai. Kõik näis Eiseneri heaks tumnsmWat. „Ma loodan," algasin ma, „teile pea ühe oma ametiwenna juures teenistust leida. Niikaua aga tarwitate wist abi? „Ma tulin teie juurest tööd paluma, mitte armuandisid," kostis Eisener. See miisakas uhke wastus tegi seda, et ma raha kingitust, mis ma Eisencri jäoks olin määranud, andmata jätsin. „Noh" hüüdsin ma otsustades, „siis wöite nrinu juurde jääda. Tarmis ei ole mul sell silmapilgul küll üht kirjutajat mitte enam, aga siisgi arwan teile tööd muretseda wöiwat ja teie möire, kui tahate, kohe oma ametit algada." Ma nimetasin talle omad tingimised. Ta oli kõigiga, ka minu poolt pakutud palgaga, maga rahul ja mulas teisel hm mikul oma tööga alustada. Mõne päema pärast, kuna ma Eisenerile siit ja sääit waewalt tööd olin jõudnud mv.retseds, juhtus, et üks minu abilistest järsku soldatiks sai wõciud. See läbi oli mul Ivõimalik Eisenerile üht paigulist ja parenmt tööd anda. Tema tcgcwus ja ülespidamine olimad igapidi laitmata. Ilmasgi  ei leidnud ma midagi paha. Aga tema tõsine, rõhutud, waiknc olemine siii sekssammals ja sundis mind wägisc remast lugu pidama, kuna see teiste Ivastu tmestc minu juures puudus. Ka tema kastõöliscd, kuidas ma märkasin, ei wõinud te isite, kui pidimad teda kartma ja austama. j Eiseneri tarkusest sai ma aega mõõda juh Koidula surnud Proua Doctor Lydia Michelsou, sündinud Jannsen on 30. heinakuu päewal, pärast pitka ja rasket haigust Kronstadtis ära surnud- See oti seesamina Eesti uue ajakirjanduse asutaja, J. W. Januseni, kõrge maimuga tüttar, kes Koidula nime all Eesti kenakirjandusele nii mõnda kaunist ja löhnawat öiekest annud on ja sellepärast saab tema waraue surm osawotmist ja leinamist kõige EeSti rahma sees äratama. Kuida räägitakse ou tema juba õigel noorel põlwel oma isal tema kirjatöös abiks olnud ja umbes sestsammast ajast saadik, kus tema ise Eesti kirjandusest lahkus, on ka Koidula kannel waikinud. Kas teised elukohused ja talitused kõiki tema aega ja mõtteid ara tarwitasiwad wõi kas sel matkimisel teist põhjust oli, seda meie ci tea. Wäga soomida oleks, et need kes tema ligemal seisiwad, nüüd üht korjandust köigeist tema kirjadest, tema elulooga wälja annaksiwad. Tema mälestus saab Eesti rahma keskis jäädawalt auustuses ja armastuses elama, tema kõrget ja kena maimu saagu tema Issand ja Õnnistegija armuga kandma ikka kenamale „koidula"! ll'. 3.