Esimese naese testament. Cesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. 111. Pealinna wana jauskonnas, kus uulitsad kitsamad ja majad pealt waadates hallid ja auusad naha oliwad, istus ühe maja alumise ruumi, uhkeste ehitatud kambris üks tugewa keha, halli juuste ja habemega wana isand kirjutuse laua juures. Tema teraseid silmi warjasiwad prillid. Rahutult lükkas ta raamatu, mille sisse ta enne kirjutas kõrwale, ja laskis mõttes kasipõsikile. „Kirjad on ommeti juba siia jõuudnud," ümises ta isiendale, kuna ta uuri taskust walja tõmbas, „kell käib juba kahetõistkümne  peal." Ta kõlistas kella. Üks noormees astus tasakeste sisse. „Jsand Kewitz, kas Hamburgist kirju ei ole tulnud?" „Seiemaaniweel mitte," kostis noormees auupaklikult. „Hea küll!" wana isand nokutas peaga ja pnöris siis töise ulse poole, millest üks uhke teener sisse aStus.. „Jsand kaubanõuunik, suuruks on laual!" Pikkamisi pani kaubanõuunik Wellenheim eesolewa paksu raamatu kinni ja läks teenri järele weikesesse, aga uhke majariistadega ehitatud söögi kambrisse; laud oli ühe inimese jauks kaetud; wärsked, kallid austrid, muud maitsewad  ruad ja weinid oliwad lauale kannetud, mis ka kõige närwema südamega inimesele söögiisu olekstwad tekitanud. Ohkades istuS wana Wellenheim lauale, kui Eberhard häkitselt, ilma teadustamata fisse astus. „Tere hommikut, taat!" hüidis noormees laisalt ja istus hooletuste tooli peale maha. „Ma juhtun Sinuga õige lõbusal tunnil kokku; lootuse järele on see mulle õnnekS; ega Sinul selle wastu ommeti midagi ei ole, kui mina külalisena siia juure asun?" Ta näitaS käega laua peale. „Juhan, too weel riistu, ruttu! Toitu on juba isegi kahe mehe jauks!" „ Kuidas Sinu ilusa, pisikese naese käsi käib?" küsis kaubanõuunik. „Ma arwan heaste!" ütles Eberhard weini klaasi walades. „Sa arwad? Kas ta siis haige oli?" „Hoidku küll! Ta oli heila terwe.nagu purikas." „Kas Sa siis täna teda weel ei ole näinud?" küsis kaubanõuunik imestades. „Ei, mina olin heila klubi majas; meil oli tubli kaardimängimine ees, krahw Wallbeck oli kassapidaja ja meie lahkusime alles kella nelja ajal koost ära. Melitta öörahu segamine oleks asjata olnud, sellepärast magasin ma wõerastemajas ööd." „Mina lootsin ikka, et Sa selle hea, ilusa naese kõrwal omad wallatumad tujud ära pidid unustama," ütles manamees kibedalt, „aga paraku, ka selles asjas olen ma ennast Sinu kohta petnud! Sa oled Melitta wastu enam kui kerglane, Sa oled tema wastu halw!" „Ei ole seda ega töist," ütles Eberhard üksluiselt, „aga ega ma naesemehena ommeti mungaks ei pia saama, oeh, selleks olen ma ju meel liig noor!" „Waene, weike naeseke!" õhkas kaubanõuunik kahetsedes,  pMa loodan ommeti, et Sa teda ikka meel armastad?" „Usna õige, isa, ma armastan teda ka, aga koguni omal miifil! Tema piab mind.kõik wastatõrkumata teha laskma ja minu tahtmise järele elama, minul on meie mõlemate jauks tarkust küllalt ja tema on ju alles laps." „Kui Sa kuus esimest abielu nädalt nii korrapärast kodus olid ja mina Sind igakord, kui Teid waatamas käisin, nii rõemsas tujus leidsin, siis ma arwasin ikka, et noor, mahe naesekene Sind kõigest wallatumast rõemust ära saaks wõõrutama; aga paraku —" „la, waata isa, need kuus esimest nädalt kulusiwad mul tema õpetamiseks ära; ma olen selle peale uhke, kui ilusaste ma oma noort naesekest oskan juhatada! Ma armastasin teda esiotsa hullu moodi, aga tema terwe äritaw iludus ei jõuudnud mind siiski ettesäetud märgist tagasi hoida!" ütles Eberhard tõsiselt. „Sa teed ta õnnetumaks!" ohkas kaubanõuunik. „Isa, Sa eksid; tule saada mind kodu, siis Sa näed, et meie kui kaks turtel tuikest wagusi elame: Austrid on maga head; kas Sa nad ikka weel Heilbornift tuua lased! Arwa ommeti, wiimasel wõiduajamisel jooksis baron Rothkegeli Almansor minu mustast mööda; ma widasin tuhande luisd'ori peale kihla!" „Eberhard, mis aru Sul peas oli!" hüidis manamees  kohkudes; „paar seesugust kihlwedu weel, siis oled Sa waene kui kirikurott!" „See oli õnnetus! kes seda ette mõis arwata? Minu must oli alati tubli jooksja." „Kas Sa selle summa juba äramaksid?" „Hoidku küll," naeris Eberhard, sellepärast ma ju siia tulingi; ma arwan, Sinul on raha nõnda käepärast  ja wõid minu eest äramaksta!" „Mina ütlesin Sinule juba mitu korda, et ma peale selle suure kuluraha, mis Sa aastas saad, mingisugusid maksusi Sinu eest ei wõi ega taha enese kaela wõtta, iseäranis weel nii kerglasel wiisil tehtud wõlgast. Hädapärast  oleks tarwis, et Sa ist kaubaasjandust tundma õpiksid ja iga päew paari tundi siin kontoris istuksid, siis saaksid Sa aru, kuidas raha teenitakse!" „ Kaupmehe ammeti tarwis ei ole mul waimuandi ega himu!" „Ei kellegi muu kasuliku tegewuse tarwis paraku ka mitte!" ütles kaubanõuunik nukralt. -Isa, ära saa pahaseks, Sina -oled mind ist lusti - pidamise ja tööta elu tarwis kaswatanud ja selles seltskonnas  teen ma Sinu kaswatusele iga pidi auu!" „Siiski oleks wäga tarwilik, kui Sa isi ka korra meie kaubaraamatud läbi silmitseksid, siis saaks Sa meie waranduse suurusest täieliku otsuse, ja ei wiskaks mitte nii hslpsaste tuhat luisd'ori kihlweu peal tuulde." „See maenitsus mus kaunis tõenäuline olema," ütles Eberhard märksalt. „Paraku küllalt," õhkas kaubanõuunik, „ja mina pian Sind meie kaubaasjanduse pahale pöörmisega, mis meile kergeste kaela wöib langeda, tutwustama; üks Londoni kaubamaja on langenud ja minule suure kahju toonud, ja iga päew on karta, et üks Hamburgi kaubamaja sellest kaasa saab kistud, mis minule uued, rasked kahjud kaela tõmbab!" Eberhard jäi seda ähwardawat kahju kuuldes üsna vait. Tema oli harjunud oma warandust miljonite kaupa rehkendama ja arwaS, et see iial otsa ei saaks lõppema; mistarwis pidi ta siis weel kokkuhoidlik olema? Tema ei pidanud ühtegi pillamist liig suureks, ühtegi väljaandmist liig üleliigseks. Ehk küll mitte just kergemeelselt,  elas ta siiski päevast päeva hooletumat elu. Aga ta oli küllalt mõistlik ette äraarwama, mähardused pigistused tema tänisel lustilikul elul karta oliwad, kui ta isa kartus tõsi oleks. Paraku oli ta tõsi! Hamburgi maja langes ja -ikka veel kõikusiwad mitmed tähtsad kaubamajad  pankroti kuuristikul, mis ka Wellenheimi kuulsat maja kaasa ähwardasivad kiskuda ehk vähemast künni alusseni tubliste raputada. Kaubanõuunik tegi õnnetuse eemalle tõrjumiseks väsimata tööd; aga pahad kahtluse jutud oliwad juba laiali lagunenud ja temal oli raske tarvilikku raha muretseda. Selles kitsikuses võttis ta nõuuks tohter Reinwaldi käest abi paluda; ta teadis, et see rikkas mees oli, et Melitta ainukese tütrena isa varanduse pidi pärima ja see varandus igal viisil ommeti viimaks tema poja omaks langeks; nõnda pidi siis Eberhard isa käsu peale äia raha paluma, ehk küll tohter Reinwald enne pulmi väimehele  kindlaste oli tõendanud, et Melitta alles pärast tema surma varanduse kätte saab ja tema enne seda, peale kauni põlleraha, mingisugust kaaSwara oma tütrele ei anna. Selle asja pärast kirjutas kaubanõuunik mõne ria omale pojale, mille läbi ta teda kontorisse eyese jutule kutsus. Eberhard tuli tusasel tujul. „Mis Sul wiga on? Kas Teie kodus tülitsesite?" küsis kaubanõuunik. „Ei," kostis Eberhard aegutades, „kuidas see wõimalik  oleks! Seesuguse woorusliku naesega ei saagi tülitseda; seesuguse ingli kõrwal on inimese elu pagana igaw; alaline järeleandmine ja tõrkumata tahtmise täitmine  läheb wiimaks üsna läilaks!" „Eberhard, ära tee pattu," maenitses kaubanõuunik tõsiselt, „Sina ei oska sellest kallist warandusest, mis Sulle omaks saanud, lugu pidada; Sina ei tea weel kui kallis Melitta on!" „See wõib tõsi olla, aga kui meie päris tõsisest küljest asja läbi katsume, siis ihaldab iga inimene ikka muudatusi; ka päris täieus läheb temale wiimaks igawaks. Melittale wõib kõige hullemaid mõtteid awaldada, kõige meeletumaid arwamisi arutada, ta ei awalda omalt poolt wastupanekut ilmaski mitte ainukest wastalist sõnagi kui sa küll päris tõelikult tema käest mõne asja kohta nõuu küsid, noh siis on ikka ühetauline wastus: ,Nii kui Sina aga tahad,, mina olen kõigega rahul mina armastan Sind nii hellasti, et ma Sinul millaski kõweruse  ei arwa — mina äritan teda meelega, et teda kuidagi moodi wihale saaks kihutada kõik ei maksa midagi ta on ikka ühtewiist hella, lahke, järeleandlik ja tasane; ei seda elu ei jõua mina küll naljalt ära kannatada!" „Nii palju kui mina mäletan, oli Sinu enese tahtmine,  et ta just seesugune pidi olema; need on nüid Su enese õpetuse järeldused, millest Sa minema kord kiitlesid; kaS Sa juba esiotsa temale ei näidanud, et Sa mingisugust  wastupanekut ei salli? Eks Sa seda tasast, arga, armast loomakest juba siis ara ei hirmutanud?" „See on tõsi! Aga minul oli himu selle aruldase noore neiu üle walitseda, nii et ta minu silmist juba mu awaldamata soowist wõis mõista ja et mu silmapilgutamisel  wõimus oli teda nutma ehk naerma ajada; seesugune  alandlik sõnakuulmine oli mulle esiotsa kena ja lõbus küll, aga liig kaua kestes kautab ta oma mõnu." Kaubanõuunik kehitas nukral meelel õlasi ja hatas pojale pikalt ja laialt oma rahaasjanduse kirjut lugu seletama  ja temale lõpeks nõuu andma äia käest suuremat raha summa paluda. Eberhard lubas, ei arwanud siiski asjast midagi saawat, sest tema oli enne pulmi sagedaste tohter Reinwald'ile  kiitlewal kõnel tõendanud, et temal oma maja eluks isegi küllalt warandust olla ja Melitta poolt midagi kaaswara ei tarwitada. Paraku oli Eberhardil selles kartuses täitsa õigus olnud; olgu et tohter Reinwald oma tütre warandust ühe kõikuwa maja peale ei usaldanud anda, wõi tuli see mõnest muust põhjusest, ükskõik, tema kirjutas svowi wastalise wastuse ja lisaS weel lõpeks juure, tema karta, et ta tütre ettewaatamata ja ülekaela mehele olla pannud ja et ta oma lapse õnne nüid enam nii kindluste ei uSkuda, kui abielu algusel. Eberhard oli äia kirja lugedes wiha pärast otsegu meeletu; tema wiis kirja isa kätte ja lahutas siis wihase saajatuste läbi oma südant; aga kõige walusamalt langes ta wiha nüid waese Melitta peale. Tema arwateS oli ta wist isale oma mehe peale kaebanud, kuida wõis see muidu ütelda, et tema laps õnnetu olla; Eberhard ei wõtnud waewaks sügawamalt järelegi uurida, kas temal õigus oma naisi sellepärast piinata oli; tema oli wali, häkiline, salalik ja tige, mis naene kõik taewaliku tasandusega  ära kannatas ehk see kurjus küll tema õrna tundmusele  ja armastaja südamele uued haawad lõi ja meelehaigus  ühtepuhku ta terwise kallal näris. Õitsew noor naene läks lõdwaks ja lolliks, hiilgawa musta silmade ümber asusiwad tuhnid rõngad, ilusad ümargused põsed langesiwad hauku ja kahwatasid kollakaks ja tema endine erk käik läks aeglaseks ja raskeks. Üksi wana kaubanõuunik märkas seda muutust, aga tema praegused hädalised ametitallitnsed  ei annud tale mahti asja pitkemalt järele mõtelda. Melitta ise ei kaebanud millaski, ta armastas Eberhardi nii ebajumalikult, et ta kellegi nõuu järele ka mõneks ajakski oma isa juure tagasi ei oleks läinud. Reginaga ei olnud tal wähemat toimendust, ta kartis oma meeft liiga palju, kui et ta oma lubaduse wastu oleks julgenud teha. Üksi üksikuil õhtutundidel igatses ta wäga oma elawa, trööstliku sõbra järele; ja ta pidi teda waremine jälle nägema, kui ta oli lootnud. Tohter Reinwald jäi ägeda kopsupõletiku kätte rän- gaSte haigeks ja et haigus iga päewaga raskemaks läks, igatses ta armsa Melitta nägu oma tõbewoodi juures Selle asja pärast kirjutas Regina mõne wiisaka aga asjaliku ria Eberhardile. Melitta tuli ja sõbrad langesiwad haigewoodi juures töine töisele kaissu. Kui Regina noort, õnnes Sitsewat naist oli tootnud näha, siis jõuudis ta nüid aga waewalt stlmapisaraid tagasi hoida, kui ta sõbra raugenud palgesse waatas. „Melitta", hüidis ta wiimakS taltsimata waluga, „Sina oled haige, Sa oled õnnetu! Ära salga midagi, Sinu äralõppenud nägu, kurblik naeratamine ja kidur olek tunnistawad seda selgeste! Ma wihkan teda, seda metsalist Eberhardi, sest tema üksi on selles süidlane! Ta surmab Sind ära!" „Ära seda minu kuuldes kunagi ütle, Regina, ma armastan teda otsata; mina isi olen see, kes puuduma õnne pärast süidi kannab. See kurblik tundmine, et mina tema meelepärast ei suuda olla, teeb mind nii õnnetumaks,"  sosistas Melitta jõuetumaid käsa kokku pannes ja pead rinnale lastes, kuna Regina teda terasemalt silmitses. „Minu kogu mõte ja püidmine käib selle kohta, tema soowisi täita; mina annaksin oma südame were tema õnne eest ära, ja siiski pian ma nägema, et tema rahuta on, et tema aeg igaw, et ta enese, minuga ühendamist kahetseb, et ta mind enam ei armasta!" Ta jäi wait ja suured pisarad weeresiwad kahwatanud  põski mõõda maha. „OH sa ilma südameta enese armastaja!" pömises Regina wihaselt. „OH, kuidas ma teda wihkan!" Regina tarwitas oma aja ja jõuu isa ja tütre põetamiseks,  sest ta tundis selgeste, et ka tütar raskeste, wõib olla koguni peasemata raskeste haige oli; siiski närtsis noor naene silma nähtawalt ära ja sõbra kallistamised  jõuudsiwad aga waewalt nõrka naeratamist tema uuledelle äratada. Isa haigus laks ikka rangemaks ja kui haud omad mustad hõlmad, mõne raske päewa järele, temale laiali lautas, siis tuikus Melitta nagu tormist murtud lilleke tema kadnwa põrmu taga surnu aia poole. Eberhard tuli oma naese pärandust katte saama, aga tohter Reinwald oli tütrega, enne surma, Viimse päranduste seadelduste parast kaua nõuu pidanud ja oma suure paranduse nii kindlaste tütrelle kinnitanud, et Cberhard Varanduse suurustki teada ei saanud, ja see 4l. Sakala. 1884