Saarlane tt- 25. Teisipäewal, 21. Juunil 1888. V. aastakäik. I.no" maksab: I rbl. Sv kp. mstaS I „ „ >StaS. S „ „ S --- > 1 - ss .. Ilmub igal teiiipctekVctt. Knresaares, kaubannlitsas Nr. tv. Jaani kihelkonda. Saaremaal. -5 UW Alciildiile xolitika ajaleht «aa- ja limiaralmale.- MD Peremees ehk pereisa. Lugejad mäletawad ehk meel, et Saarlases  kord naiste wägewusest kõneleti, kus näidati kui suur mõju naistel maja- ja perekondliku elu õnne üle on; et aga mitte üksnes naised, nimelt perenaised maja õnne ja hea korra juures tegewad ei ole, maid ka mehed nimelt peremehed wõi pereisad suurel mõõdul sellesse tegewusesse  puutuwad, siis tahame see kord ka nende seisu kohta oma perekondlikus elus mõne sõna ütelda. Mis tähtjuson peremehelperekonnawaStu? Mitte sugugi wähem, kui ühel würstil oma riigi alamate üle. Peremees teeb oma majapidamises perekonna seadused ja ta wõib neid muuta tarwilikul ajal. Tema wõib nõnda «valitseda, et kõik teda auustawad  ja armastawad, ja ka nõnda «valitseda,  et teda küll kõik kartwad, aga keegi ei auusta ega armasta, sest et tema kartust nõud ja olek igapäewases eluS, seda õrna auususe ja armastuse taimet kellegi südames  tärkada ei lase, maid järge Sära lämmatab. Kus aga auustuS ja armastus  peremehe wastu puudub, sääl majas ei õitse ial lahke ja lõbus elukord, waid alaline nukker meel, tõrkumine ja «vastupanemine  on igas töös ja talituses. Seesuguse  elu põhjuse juur on see, kuidas peremees walitseb ja mis maimus tema oma teenijatele ja lastele ees elab. Peremees  on oma kaitse aluste peegel. On peremehe olek kaastundlik ja lahke, siis on pererahwa süda röömus ning iga töö ja tegu kerge; on peremehe pale pilweS ja tuskane, see rõhub teenija röömu maha ja teeb ta südant raskeks. Kui peremees iseenese üle sugugi ei walitse, kõik suust wälja ajab, mis keele pääle tuleb, ialgi ei mõtle et tema sellega noorematele kahju teeb ja paha eesmärki annab: see kaotab kõige päält auuStamist perekonna poolt ära. Üks teenija wõi sulane, kui tema ka enne just waStane ehk tõrkuja ei ole olnud, aga seesugune alaline mõtlemata sõimamine ja mandumine peremehe poolt üritab teda esiteks wihale ja see sünnitab siis kiusu ja tõrkumist; kus iial wöimalik sääl lööb tema peremehele näppu, sest tema mõtleb : kui peremees mind inimeseks ei pea, maid mind alatasa loomadega wõrdleb ja sõimab, eks siis sulane selle mana sõna järele ei tee: „KuidaS küla minuga, nõnda mina külaga." Ja seda on peremees ise oma mõistmata olemise läbi toimetanud ja lõpeks omale pilkamist auustuse  asemele walmistanud. Siin wõib küll õigusega küsida, kas siis peremees kõigiga peab rahul olema, kui teenija oma kohust ei täida; peab ta ainult rahu alal hoidmiseks oma suu kinni suruma ja asjad juhtumise kombel minna laskma? Ei koguni mitte! Peremees peab rääkima, ja kui temal mõistust ja osawust Jumalast antud on, õige palju rääkima; aga mitte kisa ja käraga waid mõistlikult ja õpetlikult, siis kandwad tema sõnad kasulizku wilja. On peremehe juhatus arusaadaw ja õpetlik, siis on tal ka tähtjuft ja mõju; ei siis tule kellegile meele waStu waielda, waid õpetlane näeb ja tunneb, et peremees ehk leiwawanem ligemise armastuse pärast teda õpetab ja juhatab, ja see tundmine sunnib teda oma leiwawanemat auuStama ja näimaks ka armastama. Siis on peremees  oma pere isa, keda terwe perekond oma südame tundmise sunnil auuStama peawad, ilma et neid keegi sellele tegewusele käSfib. Seesuguse auuStamise wäärt peremeheks  saada, ei ole just mitte kerge asi, weel wähem mehele, kes ei ole õppinud iseenese üle walitsema oma elu kombeteS ja kõnes. Perekonna isa peab omakStele eesmärgiks elama. Sellest nõudmisest ei pääse meie koguni mitte mööda. On peremees  omas olemises kõlwatu ja toores, seesugust ei suuda keegi auustada, sest tema ei ole seda wäärt; on tema selle juures ka weel riiakas ja mõistmata wali, siis saab ta küll selja taga mitme suguseid nimesid mis auustamisest liiga kaugel seisawad. Tahad sina aga auustatud ja armastatud  pereisa olla, siis walwa ja walitse kõige karmimalt iseenese üle ja ela igas Rahu maa all. 2 Pea oli aasta mõõda läinud, kus tema senna jauskonda tulnud, sellepärast et Andruse kaewandus kõige suuremaks peeti ja tema töölised auusad mehed oliwad. Ja teda ci pidanud ei kuhugil midagi kinui, temal ei olnud ei isa ega ema, ei nenda ega õde, tema oli ainu üksi. Waewalt oli tema aga paar nädalat siin külas wiibinud, kui tema ennast juba enam maha jäänud ja üksi ci tunnud olewat ja tema rõõmsa silmaga tulewiku  waataS. Wana Tchwe ilus Liisa oli seda muudatust temaga teinud ja ehk mõni wanem mees ehk naine teda ka Liisa eest lahkeste hoiatas, et ses üks kergemeelne tüdruk olla, ei hoolinud tema sellest ometi midagi ja lühikese aja järele oliwad nemad pruutpaar ja kui Liisa temale kaewandusesss mineku juures oma „head õnne!" järele hüüdis, läks tema rõõmsa meelega maa alla ja rõõmsalt tuli tema õhtul jälle säält tagasi, lootes, et pruut teda sellesama terwitusega wastu wõtma saab, tema arwates ei olnud see mäemeeste terwituS ialgi üle ilusamate huulte tulnud. Sääl oli nüüd mõne nädala eest Toomas nende hulka tulnud, ta ei elanud mitte kaugel wana Tehwe majast ja sest ajast saadik oli Liisa kui ümber muudetud. Ta oli tujukas ja nuker, peigmehe  homikust teretust jättis ta maha ja õhtutel istus ta arwasti oma ukse ees ja noogutas talle peaga wastu. «Hoia Liisat Tooma eest," ütles mana Tiiu Peetrile, tal on kamalad, salalikud silmad." Ja sagedasti oli seda ette tulnud, et Liisa ennast Peetri pooli rõõmsa naeratamisega Tooma poole pöörnud oli, ja siis oli Peetrile nii ette tulnud, nagu peaks ta Toomale wastu mahtimist ruusikaga andma, aga igakord tungis Tooma ja tema wiha wahele tema ema kuju, kes teda meel surma moodi pääl palunud oli: «Peeter, kui sa wihale tiritud oled, siis palu iga kord kõige päält Issameie." Tema isa oli üks äkilise wihaga mees. Ta oli oma kõige noorema pojale kord wiha meeles ühe seesuguse hoobi anuud, et ta selle järele suri. Ja seepärast oli ema kuni surmani Peetrit maenitjenud, wiha meelega ilmasgi midagi teha, maid igakord enemine Issameie palwct läbi lugeda. Peeter oli ka siit saadik oma pruuti ainult sõbralikult maenitsenud ja ei lausunud Tooma pilkama tähenduste pääle ilusa Liisa nukra peigmehe kohta midagi, ehk ta süda küll sagedasti wihast põles. Täna ei olnud Liisa jälle mitte ukse pääl, kui ta peigmees koju tuli, ja Peetri süda oli üsna raskeks läinud ja mana Tiiu oma heaks arwatud torisemisega ei teinud teda ka mitte kergemaks. Temal oli nagu ootaks üks suur õnnetus teda. Korraga kargas ta üles ja tahtis oma pruudi juure minna. Ta astus lille aida, murdis mõned lilled ja lootis, et Liisa ennast nende üle rõõmustaks,  sest ta oli neid enne ikka armastanud. TiitsaSti läks ta nüüd oma teed, aga mida lähemale ta mana Tehwe majale jõudis, seda pitkalisemaks jäiwad tema sammud. See oli, kui peaks ja hüüaks keegi teda tagasi. Maja taga rohtaja müüri ääres seisis ta tüki aega ja waatas wäikese leht maja poole, mis tihedasti roheliste wäänkasudega kaetud oli. Kui sagedasti oli ta sügisel oma pruudiga sääl istunud ja nende mõlemate  meelest ei olnud mitte kui oleks talwe tulemas, waid nagu seisaks kewade ukse ees. Ja nüüd, kesk lehe kuus oli Peetril, nagu möllaks kange torm ja nagu laamaksiwad paksud jae pangad tema südame ümber. Korraga kõlas leht majast läbi waiksuse tagasi hoidlik naeru hääl. See oli Liisa naeru hääl, mida Peeter enne mi heal meelel kuulnud, mis aga nüüd mitmel päewal mitte enam tema kõrwu ei ulatanud. Peeter laskis ennast aja najale ja kuulatas. Nüüd naeris jälle keegi ja see oli Tooma hääl. Löhnaw lillepärg, mida Peeter käes hoidis, kukkus maha. Sellcpääle aStusiwad kaks inimest leht majast wälja, need oliwad Toomas ja Liisa. Toomas oli käe Liisa ümber pannud, kummardas ennast ja musutak teda ööldeS: „Nüüd pead sa selle wa'a wõrukaela maha jätma. Sest ajast, kuS ta arwab mäewaimu näinud olewat, on ta juba õnnetuse waStu ennast ette walmistanud. Ma ei kannata seda ka mitte enam, et sind weel tema pruudiks hüütakse." Peeter ei saanud mitte aru, mis Liisa wastas, tema kõrwade ees oli üks sosin ja pahin ja tema liikmed oliwad korraga mi rasked, nagu ei suudaks ta neid mitte enam liigutada ja pitkamifi läki