seda murelikum nähti kutsar olewat, kes ühtepuhku üles pilwede poole waatas. Kohtunõuunik istus selle wastu suure kasuka seeS rahulikult saanis ja waatas suure rõõmuga oma aktide kimbu peale; tema meelest näitaS ilm imeilus olewat. Nad oliwad juba tund aega sõitnud ja selle aja sees ühe üksiku koha peale jõuudnud, kus ühtegi inimeste  elumaja ligidal ei olnud, kui korraga lund hakkaS sadama. Kutsar pööris ennast ümber ja ütles: „ Sealt tuleb juba lund." Kohtunõuunik ei pidanud seda tõeks, waid seletas,  et tuul seda lund puude otsast wastu ajab. Pea läks lumi ikka paksemaks ja wiimaks oli tuisk käes. „Sõitke rutem, Anselm," ütles ta. „Jlm tahab küll pahaks minna ja kui meie tuisusse juhtume —" „Siis oleme meie jääneiu küüsis!" õiendas Anselm  murelikult. „Täna on püha Rupertus'e päew!" „Mis jutt see on!" hüüdis Freising wihaga. „Ma ajaksin Teid kõige selle Rupertus'e päewaga waimnde  mäe otsa. Seal on rumalatel aega järele mõtelda,  mis jääneiu tähendab. Mõistlikule inimestega, nagu mina olen, ei taha ta midagi tegemist teha, ja ma ei annaks talle mitte nõuu, ennast minuga tutwuStada." Anselm kohkus selle teutamise üle nõnda ära, et ta sellsamal silmapilgul ohjad kaest lahti laskis, ja enesele risti ette heitis. Sellsamal silmapilgul raputas tuul ühe tee ääres seisma männa pealt hulk lund maha, mille üle hobune nõnda kartis, et ta tee pealt kõrwale kargaS ja saani ühe kaljukiwi wastu ära purustas. Hobune oli selleläbi koguni peruks läinud, et ta saani ümber wiskas ja ise katkiste haisudega  edasi jooksis. Kohtunõuunik, kutsar ja saan oliwad kõik sügama lume sees. Anselm oli esimene, kes jalule tõuusis. „See tuleb sellest teutamisest. Herra kohtunõuunik,  kaS Teie alles elate?" „Minu aktid!" hüüdis ta. „Kuhu on minu aktid jäenud?" „Need on wist seal all," armas Anselm alla spgamasse näidates. „Jumal olgu tänatud, et meie alleS ülemal oleme." Kohtunõuunik katsus ennast nüüd ka,ülesajada, aga see ei läinud temal sugugi korda, ta oli oma jalga nõnda raskeste wigastanud, et temal käimine taieste wöimata oli. Kutsar oli hobuse, mis tee peal Miimaks seisma jäänud oli, ka tagasi toonud, aga saan oli nõnda ära rikutud, et seda enam pruukida ei wõinud. Anselm kahetses seda wäga. „Mis mull saaniga tegemist on!" hüüdis adwokat  meele äraheitmisega. „Ma pean oma aktid jälle kätte saama! Nad ei wõi mitte liig sügawasse läinud olla, nad on mist seal mannade taga. Minge alla, Anselm ja tooge nad sealt ära!" „Ei ühegi hinna eest!" seletas kutsar. „Selle õnnetuse järele pean ma meel mööda järsku mäekallaft alla ronima ja seal juures oMa kaela murdma ja pealegi  on täna püha Rupertus'e päew. Lubage mulle, mis Teie iganes tahate, ma ei lähe mitte alla!" Freising paluS ja ähmardas, aga asjata. Ta oleks ise läinud, aga ta ei wõinud ennast paigaftgi liigutada. Ta näis tõeste jääneiu ohwriks saanud olewat, kes temale ta pilkamist ja teutamist kuhjaga kätte maksis. »Mis peame meie nüüd tegema?" õhkas ta. Midagi peame meie ommeti tegema," arwas Anselm. „Siia ei wõi meie mitte istuma jäeda ja käia ei wõi Teie ka mitte. Astuge hobuse selga, herra kohtunõuunik, ma wiin Teid inimeste juurde." „Ei mitte," ütles Freising. „Peab see metsaline  mulle weel suuremat kahju tegema? Ma olen oma wigastatud jalaga koguni abita." Muu nõuu ei aitanud, Anselm pidi ligimasse talusse minema abi otsima. Ja niikaua istus Freising lume sees, lagunud saani kõrwal. Ta näis koguni õnnetu ja maha jäetud olewat; mida kauem ta ootas, seda kartlikumaks ta läks. Kui Anselm suure tuisu pärast mitte tagasi tulla ei wõinud, siis pidi tema herra siin lumetuisu sees wiletsal wiisil surma leidma. Lumetuisk läks ikka suuremaks, udu ikka paksemaks,  üksi waimude mägi oli aegajalt weel näha ja waatas pilkades oma ohwri peale alla. Nõnda wiletsal kombel pidi üks inimene surema, kelle elusse armastus oma sooja paistet weel mitte ei olnud saatnud, kes üksi suurt anustamift oli pidanud  wastu wõtma! Freising õhkas sügawaste, kui ta nende wiie korwi peale mõtles, mida ta nüüd enesega hauda peab ligi wõtma, ja siis trööstis ta ennast jäüe selle üle, kuidas inimesed tema nime auustamisega ja imekspanemisega saawad nimetama, kui ajalehtes lugeda on: „Meie peame kurwa meelega eneste lugejatele teada andma, et üks kõigekuulsamateft kohtunõuunikudest,  herra Freising, lume sees surma on saanud. Kogu ümbrus saab meiega selle mehe pärast walu tundma, ja parraku on temaga wäga tähtsad aktid Felseneck'i wana asjade kogust kaduma, läinud." Siin läks tema süda nõnda haledaks, et ta mõlemad käed maimude mäe poole wälja sirutas ja hüüdis: „Sina walge hirmutus! Anna mu aktid tagasi ja mina ja mina tahan Sinu nõidust uskuda!" Waewalt oli ta need sõnad wälja rääkinud, kui eemal kellade kõlin kuulda oli, mis iga silmapilguga ligemale tuli. Nüüd nägi ta üht saani suure rutuga enese poole sõitwat ja mõne minuti järele oli neiu Hoser Freising'i kõrwal. „Herra kohtunõuunik! Miks istute Teie niisuguse  ilmaga siin tee peal?" küsis ta imestades. „Neiu Hofer!" hüüdis ta. „Jumala!e tänu, et ma jälle ühe inimese nägu näen! Ma arwasin juba, et ma kõigist maha jäetud, siin pean surema!" „Aga mis on siis ometi sündinud? Tõuske ometi üles!" „Ma ei wõi mitte, ma olen nõiutud." „Mis Te'e olete? Mõjutud see tahendab, ma olen oma jala ära nikastanud," parandas kohtunõuunik ja hakkas oma õnnetust jutustama, mille juures purustatud saan tunnistaja oli. Neiu Hofer astus saanist wälja ja tegi haigele ruumi, ta tvutas teda oma isa juurde wiia ja sealt saada ta hõlpsalt koju. „Weel üks palwe!" ütles Freising kaeblikult, kuna ta waewaga üles tõuusis. „Aitage mind sinna lõhustiku kaldale." Emma'le tuli see wäga aruldane ette, aga ta ei wiiwitanud mitte seda ära täita ja tema abiga jõuudis' Freising soowitud kohta, kus ta waluliku näuga alla waatas. „Seal on nad!" ütles ta tumedalt. „Jumala pärast inimesed?" hüüdis neiu Hofer kohkudes. „Ei mitte waid aktid! Ma näen sinist paberit, mis ma nende ümber mässisin, üsna selgeste seal lume peal." „Siis laske nad seal olla! Niisugusel silmapilgul  ei wõi meie nende igawate aktidega ühtegi aega wiita." „Jgawad?" hüüdis Freifing suuril silmil. „Reed kõige tähtsamad kirjad Felseneckl raamatu kogust. See on üks piiritüli, mis 1680 aastast 1710 aastani wältas, üks paranduse protsess —" „Ka 1680 aastast?" „Ei mitte, waid selle aastasaja hakatusest. Werdeufels  Werdenfels'i wastu, üks wäga imelik protses. Ja see kõik on nüüd lume sisse maetud! Kas ei wõiks Teie kutsar katsuda alla ronida? Ma maksan talle selle eest." „Ei mitte," ütles neiu kindlalt. „See mees on juba seitsekümmend aastat wana, ja ei jõuua seda mitte teha. On Teil neist tõeste nii suur kahju?" „Ja, tõeste!" ütles Freifing troostita. „Siis tahan ma neid sealt ära tuua." „Jumala pärast, Teie ei taha ometi —" „Alla minna? Muidugi tahan ma seda teha! Ma olen mägedes üles kaswanud ja noores põlwes heaste ronima õppinud. Kus on nad? Ah seal all!" „Ma ei luba seda mitte," protesteeris Freifing. „See on wäga kardetaw, mu Anselm ei julgenud mitte alla minna, ja täna olla püha Rupertus'e päew." Emma naeris waljuste. „Kuis, herra kohtunõuunik, Teie olete nüüd ühekorraga  usklikuks saanud? Mis on priiwaimul püha Rupertus'e päewaga tegemist, see seisab ju üksi meie ebausu kalendris tähendatud. Olge mureta, tema on minu kaitsja ja ei lase mind mitte libiseda." Nende sõnadega astus ta lõhustiku kaldale ja hakkas alla ronima. Õnneks oliwad siin ja seal puu juurikad, mis neiul ronimise juures abiks oliwad. Wiimaks jõuudis ta alla aktide juure, mis ühe männa juurika taga seisis, ilma aja wiitmata tõstis ta waranduse üles ja astud tultud teed mööda tagasi, mis nüüd palju raskem  oli, aga siiski jõuudis neiu Hofer oma koormaga wiimaks õnnelikult üles. „Seal on Teie protsessid ja piiritülid!" hüüdis ta pakki saest uulitsa peale wisates ja ise üles astudes. Kohtunõuunik hingas kergemalt. Tal tuli Lilli tõendus, et neiu Hofer teda armastab, kohe meelde. See ohwerdamine neiu poolt oli tema armastuse kõige selgem tõendus, sest ühe wõera, ehk oma wastase pärast ei oleks ta tõeste mitte alla läinud! Ta ei kahklenud Lilli üteluse juures mitte sugugi enam ja kui neiu Hofer üles tuli, sirutas ta omad mõlemad käed temale wastu ja hüüdis: „Ma saan Teid igaweste tänama!" Emma lükkas aga naerdes pakutud abi tagasi. „Ma tänan, herra kohtunõuunik, ma saan üksigi üles. Mõtelge parem oma wigastatud jala peale ja mis Teie igawesse tänusse puudub, siis pean ma ütlema, et see sõit seda mitte wäärt ei ole." „Teie olete mulle mu elu tagasi annud, mis ma peaaegu kautanud olin," ütles ta hiilgawail silmil neiu peale waadates. Neiu Hofer arwas, et Freising seda aktide kohta ütles, mis talle sellepärast wäga naljakas näis olewat. „Herra kohtunõuunik, Teie teate, et ma Teid kõrgeste auustan, aga Teie aktid —" „Jumala pärast seda mitte ütles Freising sinna wahele. „Ma wõtan kõik muud wastu, aga mitte kõrget auustamist?" „Aga herra kohtunõuunik —" „Andge andeks, neiu, see on minu juures aruldane  ma ei wõi kõrget auustamist mitte kuulda. Wihkage mind, kui Teie tahate, aga ärge pakkuge mulle eneste kõrget auustamist ma olen seda juba sagedaste wastu wõtma pidanud!" See tunnistus awaldas nii suurt meele äraheitmist,  et neiu arwas, et mitte üksi Freising'i jalg, waid ka tema pea wigastatud oli. Neiu Hvfer teadis waga heaste, miks kõrge auustus mitte kohtunõuuniku meele järele ei olnud, aga seda ta ei aimanudgi, missugust  tükki Lilli tema wastu oli mänginud. Ta ei aimanud mitte, et tema osawõtmine ja kaastundmine Freising'ist waleste sai mõistetud. Ta pakkis aktid ja Freising'i saani, istus ise ka sisse ja käskis kutsari metjawahi juure sõita. Weerand tund hiljem tuli Anselm ühe taluniku hobusega ja sulasega sinna, aga mõlemad oliwad üsna kohkunud, kui nad õnnetuse koha tühja leidsiwad olewat.  Purustatud saan oli küll weel oma koha peal, kohtunõuunik oli aga jäljetumaks kadunud. „Ta ei tahtnud wist mitte kauem ootada ja on ehk wahest juba ära läinud," arwas sulane, aga Anselm  raputas pead. „Ta ei wõinud ju mitte sammugi edasi minna, ja pealegi oleks ta ju siis meile wastu tulnud." Nad otsifiwad weel kord kõik kohad läbi, aga kohtunõuunik jäi kadunuks. Nõuuta waatasiwad mehed tõinetõise otsa, nad mõtlesiwad mõlemad ühte ja seda sama asja ja wärisefiwad. „lääneiu on teda ära wiinud!" ütles Anselm sosistades. „Ta on teda teutanud ja sellepärast on ta teda ära wiinud!" „Ja, seda on ta teinud!" kinnitas sulane, kuna ta käed risti pani ja kartlikult waimude mäe poole waatas. Anselm astus lõhustiku kaldale ja waatas alla sügawusse. aktid on ta ka ara wiinud! See on hirmus!" Mõlemad mehed kargafiwad saani ja lendasiwad tuule kiirul tagasi, et kõigile kuulutada, jääneiu on kohtunõuunikku maimude mäele wiinud. (Järg jäeb tulema.) Nalja Mart ja Kalja Pärt. Nalja Mart: Kas tead, Pärt, missuguse pandi Olewiku toimetaja Eesti rahwale andis, kui ta ajakirjanikuks  hakkas? Kalja Pärt: Mina ei mäleta, kas ta pani kedagi wõi ah, tuleb meele: ta pakkus 10,000 rublalist kohta pandiks,  kui ta rahwa kasuks Pariisist masina pidi tooma. Nalja Mart: See oli rahaline pant. Missuguse pandi ta oma maimu tubliduse kohta andis? Kalja Pärt: „Esimese ja wiimse soowi." Pane tähele, missugust waimutublidust ja terawust nad awaldawad!  Esimese soowi sisu on: Ärgu keegi oma rumalust kummardagu. Kui sul nüüd „hää mälu" on ja sa ise „hea mõtleja wõi mõtlejanna" oled, siis leiad kohe, et siin rumaluse  kummardamist mitte üleüldse poole laidetud, waid paljalt oma rumalust ei lubata kummardata. Kui sa nüüd terane oled ja õieti järjestab ja imandad, siis saad aru, et töise rumalust küllalt wõib kummardata, ilma et see esimese  wastu käiks; palju enam saab ta siis nõrkemate nõudmiseks,  kui esimese soowi luuletaja Eesti poliitika „tüüripingis"  istub ja suure „marumttraga" ringi kihutab. Nagu näed, on esimesel soowil suur „nägelemise" wõi „nägelik"  tähendus. Wiimne soow puutub „tegelikku" elusse. Sest kui ristid haudade peale panemata jäewad, siis läheb wähem puid. Kuda näed, on Olewiku pandid „nägelus" ja „tegelus". Sa tead ju, et „nägelusest" rahwale iseäranis suur kasu tuleb? Nalja Mart: Küllalt tean. Aga teie „nägelus" kõlab juba nõnda, nagu sõidaks keegi puu wankriga, mille rummude seest wiimne raswa raasukene kadunud. Wastutaja: J. Kõrw.