Wampir ehk wereimeja Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Pödder. XXII. Wiktor pani oma käe neiu mustade, paksude laentena üleSse pistetud juukSte peale, mis elusa lillega ehitud oliwad. Tsise käega tõStiS tema ta lõua otsa ja sundis teda sell kombel jälle tema silmadesse waatama. Neiu tegi seda seesama suguse tõsidusega. „KaS arwad, et mina sell õhtul seal aiaS ei oleks sinu Puhast, kallimeelelist hinge tähelepannud. Ja keda arwasid sina fiiS minus leidwat? Ka mina olen wabas looduses kaSwanud laps, nagu sina. pusstaS*) üles kaswatatud,  kuS wana Marko nii truusüdamelikult minu lapselikkude  hullamiste üle walwas, ja siis, alles poisikese ohtu, kaSwasin mina korratumas, mõllurikkas sõamehe seisuses üleS; sellepärast ära otsi selles, mis minu sees ja külles on, mitte muud, kui auusat südant ja niisugust libedat haridust, mis minule wastik saatus on andnud, kodumaalt  laia maailma wälja lükatud mehe wastik saatus! Mis tähendab see waks maad, mis meie mõlemate kodumaad  lahutab? Kui kaua läheb kotkal aega, kes sealt meie eeS üle mägede minu kodumaale lendab, kui palju kulub pilwel aega ära, mis siit üle Donau jõe oma warju heidab? Paljukene meile waestele, waenlasest laiali pillutatud  honwetidel aega ära läks, üle piiri rännata ja siin maal oma sõjariistad müha panna? Waata, minu seltsimeestest  wõtstwad mitmed nõuuks, sest et nemad abitumad  ja ilma peawarjuta oliwad, siin maal wäeteenistuseSse  aStuda. Mina aga ei suutnud oma südame sündmusel  mitte oma uSku wahetada. Mina ei ole ka mitte nii wõeraS siin sinu mägeStikus, nagu sa arwad. Mina rändasin juba sell korral, kui meie Turn-Severini juures sõjariistad maha olime pannud, mõne õnnetuse kaaslase seltsis nende mägede üle. Meie kannatasime häda, sinu maarahwa halaStus toitis Meid, keS Meie paremaks arwafime,  siit ühele wabale maale minna, kuhu meisse see wanne enam puutuma ei ulatanud, mis meid kodumaalt wälja oli ajanud. Sealt nende samade mägede üle rändasime meie waesed wande alused; seal linnas anti meile alaStuse pärast lahket ülespidamist, kui meie seal. mõned päewad kurwa südamega wäsimust puhkasime, et fiiS üle mägede jälle edasi lõune poole rännata, ja unustamata  seisab minul see õhtu meeles, kui meie päewa loojamineku aegu teele läksime, et sedasama järsku mäerada  mööda, kelle mööda mina eile sind juhatasin, oma uduse tulewiku sisse rännata. Marinka, oleksin mina aimata wõinud, et siin sellsamal paigal, kus mina, ihu ja hinge poolest haige, töbewoodis lamasin, kodu-igatsus põduras rinnas, et siin jälle minu päikene pidi tõusema, see päikene, mis edespidi kõige truima, tänulikuma südame elutee peale saab paistma !... Ja nüid oled sina minu oma, Marinka! Meie rändame ühtlasi, minule üks kõik, kuhu! Usu mind, Maailm on igal pool ilus ja minule piab tema paradiisiks olema, kui Marinka minu körwat wiibib!"» Tüdruk ehmatas kangeste nooremehe kaisutamisel. Tema kuulis eeskojas sammusid, heali; wägisi wäänas tema ennast Wiktori käte wahelt lahti ja peitis jällegi, tema juurde tagasi põgenedes, oma näu tema õlale. Madal bassi heal tungis uksest sisse. Wiktor waatas kohkumata sinna poole. .Ennäh, waata nüid Jowan, mis ma sinule juba warSti ütlesin!" hüidis Martelli, kes paberit ja tindi potikest käeS hoideS ukse läwele oli ilmunud. „Lah'me, ära segame neid mõlemaid; meie rehkendame tõine-tõisega seal tõiseS tuas palju sulgemine!" Jowan seisis liikumata, nagu nikerdatud kuju. .Tüdruk on kord tema jagu; ära sellepärast muretse! " Martelli tõmbas teda mägist sealt ära. Wiktor ja Marinka seisswad jälle ükfina tõine-tõise waSta, neiu segadusest wärisedes, täis häbi, et töised nii kogemata nende peale oliwad juhtunud. „Jsa!" hüidiS tema wiimaks lowanile taga järele. Ja see ilmus ka weel ükskord ukse peale. „Minu isa!* hüidis neiu nuuksudes isa rinnale langedes. Jowan pani mõlemad käed oma lapse pea peale. „Ole wait, laps!" ütles tema madala, kahtlase  healega. „Martelli kiidab, see olla nõnda hea, ja temal on alati õigus olnud. Sina ise piad teadma, kaS sa õigeSte oled teinud!" Tema pakkus Wiktorile kätt. Ka Martelli oli jälle lowani selja taha ilmunud. „See oli tark tegu!" hüidis tema oma baSst healega, Wiktori kätt raputades ja Marinkale otsaesise peale suud andeS. „Sina oled kõige parema naese leidnud; *) Ungaris stepis ehk rohulaanes. katsu, et sa tema wääriliseks mõistad saada!... Ja nüid läh'me, Jowan; meil on käed tööd täiS ja neil mõlemil ei ole meist kahju!..." si. Wereimeja. Neli nädalat oli sest ajast saadik mööda läinud. Sõda oli hommiku poole pööranud. Wenelased oliwad oma sõjamäed Walahhiamaalt ära kutsunud ja kogusiwad endid Krimmi. Kõige tegewuse näitelawaks oliwad siin ja seal pool Musta-mere kaldad saanud. Bulgariamaa südames walitses kõige suurem waiksus, nagu ei mõtlekski Wenemaa enam Balkani mägestikust üleminemise peale. Türgi sõawäed oliwad linnades korterisse läinud ja Wiktor leidis end jälle oma wana seltsimeeste keskel olewat,  keda mõne aasta eest tagasi häda oli sundinud Türgi teenistusesse astuma. Tema wiitis oma aega sellega, et ta mägedes ja metsades karusid, kotkaid, toonekurgi ja mets'partisid küttimas käis, mis sagedaste muSta pilwena üle Balkani Donau jõele rändasiwad. Tema laskis ennast linna Mustlastest selle kohakese juurde metsa sagestikusse juhatada, kuhu nemad wana Marko oliwad mulda pannud, laskis suure kalju paku kalmu peale weeretada ja surnu nime suurte tähtedega selle sisse raiuda, Mustlaste pahanduseks, kelle kombete wasta see oli. Tema päris ka Selwa haua järele, aga ükski kindla elupaigaga Mustlane ei tundnud seda. Rändaw tropp oli surnukeha ära wiinud, keegi ei olnud näinud,  kuhu. Jowani hiljuti alles nii kimplikust olekust ei räägitud  linnaS enam midagi. Kõik otsistwad rüsinal jälle selle mehe sõprust, kelle eest nad ennast, kui kärnase eest, kartuse pärast eemale oliwad hoidnud. Jowan aga ei teinud enam Bulgarlaste linnajauga tegemist. Tema ootas Martelli tagasi tulekut aSja toimetuse teekäigult) tema seletas kõigile, et Martelli kõige tema waranduse omanikuks olla saanud) tema minewat ära, nii kaugele kui jalad teda kandwat, et sell kombel fiis kõik unustada, miS temale liiga oli tehtud. Jowan hoidis pea kõrges. Tema tukatid oliwad nii kaugele ulatanud, et roidunud ssjawäele kõige wähemalt  osastki ammu wõlgu jäenud palk oli wõidud wälja maksta. Uus pasha käis awaliku lahkusega temaga ümber, aga Jowan oli trotslik küllalt, et ta tema külakäiku wastu ei wõtnud, kui temale seda ette kuulutad!, sest et temal sestki kahjust küll sai, mis temale endise pasha katsekäigu järele oli juhtunud. Jowan ei tahtnud kellegiga enam tegemist teha. Tema enese soowi peale kandis Marinka ainult weel Franklaste  riideid, mis nimelt järele saadetud käskjalgade läbi töiselt poolt Donau jõge saiwad toodud. Tema ise käis ainult laia-weerelije wiltkaabuga, küti-kuuega ja suurte ratsusaabastega, kohtu käsust hoolimata rewolwriga wööl. Tema oli iseenese meelest jälle niisugune mees, nagu siis nooremal eal, kui tema Ungaria, Austria ja Saksamaal reisis, ja kõige selle pika põlwe peale, kuna tema wägiwaltse  walitsuse all allaheitliku orjana kulda kulla peale oli kokku kogunud, ei tihkanud tema enam tagast waadatagi.  Kõrgeste ja uhkeste kandis tema nüid oma wägewat  turja, mis muidu ikka alandlikult kummardatud oli, ja kui tema oma tulewase wäimehe kõrwal Bulgarlaste linna jau uulitsaid mööda sammus, siis wõttis tema ainult  hooletumalt nende terwist wastu, kes teda enese seast wälja oliwad lükanud, enne kui weel õnnetus mahti oli saanud tema läwe üle astuda. Toredusega waatas tema noore paari peale, kui Marinka õhtult EürooplaSte riideis tema kõrwal Wiktoriga käsi käeS kõndis; muidu aga käisiwad  kõik tema mõtted Martelli tagasituleku peale, mis teda siit ära pidi peastma, kuS temale eneselegi maapind jalgade all juba kuumaks hakkas minema. Wahest oli see tütre wäsimata hoolitsemine naesterahwa  loodud sunnil kõik neil weikseid teadust ja tundmusi,  miS seltskondliku kaswatamise poolest tema külge ja fisse oliwad jäenud, oma olemuses jälle uuele elule äratada, mis tema üksikus olekus wahest uinuma oliwad jäenud, tütre armsad, wiisakad kombed, tema loodud kenaduse  Silmitsemine, mis ka isa wätimiseöse loomusesse oli mõjunud. Wiktor nägi, et nemad mõlemad muutunud oliwad ja Marinka äratas sagedaste tema imekspanemist peenikeste kombete ja tükkide läbi, mis teda naeratama sundisiwad ja mõnikord seda sooy?i tema keele peale kutsusiwad,  et Marinka ükskord jälle niisugusel näul tema ette astuks, nagu ta teatud õhtul temale ilmunud oli. Marinka aga kõngutas pead. „Parast poole," ütles tema, „kui meid enam siin ei ole, siis piad sina mind sagedaste niisugusel näul nägema!" Mis Marinka südant wahe-ajal sagedaste rahutumaks tegi, oliwad Wiktori igapäised rändamisel) mööda kaljusid ja metsasid. Marinka kartis, et temale selle juures wast mõni SnnetuS wõiks juhtuda. „Minul ei ole enne rahu, kui meie siit ära oleme," ütles tema meelitades. wõib minu poolt küll rumalus olla) ehk on see ka kõige selle mäleStuS, mida meie oleme pidanud wälja kannatama, miS mind kartlikuks  teeb. Aga ära käi ükfina! Wõta isa teendrid kaasa! Siin ümberkaudu hulgub nii palju kõlwatumaid inimest, kes sõja läbi weel õelamaks on saanud! Mina ei wõiks seda elades kannatada, kui sinule midagi paha piakS juhtuma!" Iseäranis oli see Wiktori mitmel puhul awaldatud nõuu, ükskord jälle ülesse kloostri kõrgestikn peale minna, mis Marinkale kartust sünnitas. Rahwa ebausk ühendas ennast tema kartusega, et ta seda kohta nii hirmsaks pidaS. Tema oli sagedaste oma isa sulaseid kuulnud rääkiwat, et waimud seal ülewal jälle pillkaari pidawat. Bulgaria karjased, kes pärast sõja ja kohtute sündimiste hirmu kadumist oma karjadega kõige paksematest metsa-sagedikkudest jälle wälja kõrgele, lagedale maale tulema hakkasiwad, jutustasiwad, et nad sealt näinud, kuidas öösite kahwatanud  surnunäuga kogud seal ülewal kõrgestiku peal edasi ja tagasi käinud olewat; üks neist karjaStest oli ka mandunud,  et tema kuu-paistel olewat oma silmadega näinud, kuidas üks must tont kalju rünka otsas istunud, ennast kõrgemale ja kõrgemale sirutanud ja lubiwalge näuga kuu peale wahtinud. Sest saadik oli rahwa seas see otsus kindel: wampirid  ehk wereimejad oliwad seal ülewal jälle tegewusel. Ja karjased hoidstwad ennast kloostri ümberkaudsetest kõige wägewama rohuga kaetud kõrgestiku karjamailt eemale, sest et nende tunnistuse järele öö aegu isegi kariloomad ilmrahutumalt ja arglikult ühte hunikuSse kokku koguwat. Wõis olla, et need jutustused ka Wiktori unenägudesse  mõjusiwad. Mitu ööd järeStikku ilmuS temale Petrowitsh kahwatanud surnunäuga, ennast tema eeS kitsiku  tee kalju nurga tagalt püsti ajadeS, ehk kuuliga läbi lastud rinnaga ja kustuwa silmaga tema ees lamadeS, niisugune wiirastus, miõ teda kõrgele asemelt üles kargama sundis. Karjaste jutustused oleksiwad ka rahwa poolt seda usklikumalt wasta wõetud, kui keegi Petrowitsh! surmast oleks teadnud ja sellega ülewal nähtawatel wiiraStustel nagu käpuga katsutaw põhi olekH olnud. Petrowitshit aga arwati kaugele ära läinud, ei tea, kuhu kadunud olewat. Wõerad saptiehd oliwad ühtlasi Martelliga ära läinud, ilma et nad weel tagasi olekfiwad tulnud. Petrowitshist  räägiti, et tema pakku vlewgt läinud ja et temal küll Põhjust olla, ennast mitte enam näidata; isegi papp oli haiguse pärast omale töist kohta palunud ja tema ammet seifis alles lesk. Petrowitsh, nõnda käis kõla linnas, oli alleS pärast Silistria linna piiramise lõpetust TirnowaSse tulnud. Keegi Ungaria ohwitseride seast, kes ka fisse piiratud wäe hulgas oli olnud, nüid aga oma polguga Tirnowas seisis, oli kord Petrowitshiga uulitsa peal kokku juhtunud ja selle peale wanduda tahtnud, et tema seesamune salakuulaja  olla, keda wangi wiist tema ette olewat toodud, pärast aga jälle arusaamata kombel ära põgenenud. Seesama  ohroitser oli sellest pärast Petrowitshi surma ka Wiktorile kõnelenud ja selle läbi seda ainult weel kinnitanud,  mis Wiktor isegi juba aimas. Wahe-ajal aga oli ka konakis eneses juba kahtlase mehe põgenemise pärast arwama hakatud, et just tema see oli, kes pashale Wene keeli kirjutatuid õpetusi saatnud, mis Jowani majast leitud pidiwad olema, Jowani juurest, kell ju tõeSte, nagu ka Petrowitsh teadis, töise poolse jõe kaldaga tegemist oli. Ja pasha oli selleläbi Petrowitshi kurja nõuu ainult edendanud, et tema kõige pealt ühte panti oma kätte saada püidis, kes Jowani eest pidi wastutama. Marko oli just sedasama teinud, kui tema Marinkat peastiS; Petrowitshil oli sellepärast waba mäng. Marinka pidi piiskopi kaitse alla peastetud saama; tema wiis siis tüdruku isamajast ära; Marinka sai tema katte ustud, ja muidugi ei oleks tema mitte tühjade kätega oma rikka isamajast lahkunud. Oleks aga tüdruk enne tema woli alla antud, siis oleks ka põgenemine waheajal wabaks saanud Donau jõe üle kerge toimetada olnud. Jowanist ei oleks muidugi enam ühtegi elu-märku tulnud ja äraandja oli pealegi weel Marinka silmist tema elu ja auu peastja! Petrowitsh, nõnda seletas ka konaki tulk Wiktorile kohwimajas, olla Wenelaste kasu pärast papi abilise näul Ba!konisse saadetud ka siin sõjawägede seadeldust ja käiku tähele panema, kui kõik üle Balkani rändasiwad, ja kui tema fiis arwanud olla ära tuntud saada ehk juba ollagi, olewat tema Jowani süidlaseks enese ette lükanud. Pealegi olla kaunis tõenäitlik, et kõrge waimulik meeS isegi mitte kõigest suist puhaS ei olla, et tema preestri kuueS ühte salakuulajat olewat Balkanisse saatnud, keda temale töiselt poolt jõge olla soowitatud. Aga praegu ei räägitudgi enam sellest kaduma läinud  mehest, selle wasta aga ei tahtnud see weider unenägu  Wiktori meelest sugugi mitte minna. Kindlal nõuul, ZL 29. Sakala. 1885