Saarlane FM Ulnildiitt ?l>!itikll ojliieht »»l>< ja iiiumlilwalk. UW N 31. Teisipäuval ? Augustil 1888. V. aastakäik. maksab: Saare ... 1 rbl. 3V kp. postig !taS. 3 „ „ pooles ? .. . 1 „ 33 „ Ilmub igal Knresaares, Nr. IV. Jaani kihelkonda. Saaremaal. Kuulutuse ehk selle ruum Kuida on see wõimalik? „Mikspärast on Saaremaa rahwaS waene?" Selle päälkirja all kõneleb keegi G. M. Saarlase 19. numbris järgmiselt „Nõnda küstwad mitmed wõerad, nõnda sagest ka Saarlased ise. Wõerad waatawad päält kantse ja pidawad kuulmise järgi Saarlasi weel waesemaks, kui nad õieti on, Saaremaa omad lapsed ei saa jälle ise aru, missuguse kännu otsas nende waesus kaswab." Siis seletab auus G. M. et Saarlaste waesus sellest tulla, et Saaremaal krundi maid ei olla ja kiidab seda kasulikuks, kui iga ühel oma põld ja karjamaa ühes kruntis oleks. Seda ei põlgaks üksgi Saarlane ära, aga : Kuida on see wõimalik? G. M. tunneb wist wäga wähe Saaremaa põllu-niisama ka karjamaid. Saaremaa pöllupõhi, heina- ja karja-maad on wäga mitmesugused. Enamiste  on ikka külade ümber pöllupõhi parem ja maa enam rammutatud, kuna kaugemad põllu ääred suuremast osast põllu nimegi ei kanna ja sellepärast on Saaremaa põllu maad küladele wäikstcks jagudeks jagatud, et iga pere omale põllu osasi hea, kui ka halwa maa sisse saaks. Lastakse nüüd ühe walla, wõi küla maad peretele kruntida, kus nõnda kui nimetasin maapõhi mitmesugune on, kes peab nüüd oma põllu osa hea, kes halwa maa sisse saama, sest et kõik ühe wäärilise kruntisi saada ei wõi. Küll oleks hea, kui iga perel oma kruntis karjamaa oleks, nagu G. M. seda ka kiidab ja näitab, aga kuida seda jägada, kui külal üks wäike osa karjamaad  rohkem loomi toidab, kui terwe suur karjamaa. Mõnes kohas pole tasast karjamaad ollagi, waid paljad kiwi rüngad ja wee loigud, kes peab siis oma karjamaa  kiwi rõngastesse, kes wee lõiku saama ? Loigud on wahest ka wefise ajaga täieSte laenetaw wesi ja sarnastes kohtades on maa põhi pehme, nn et ta inimest weel wähem looma ei kanna, mis peawad loomad säält weel sööma? Auus G. M. arwab ka wäga kasulikuks, et kesamaa heinamaaks saaks tarwitatud ja ütleb selle kohta : „Kui tema oma kesa põllule 2 ehk 3 wakamaad härja pead wõi kure ernid maha teeks, see annaks temale 15 künni 20 koormat häid heinu. See hein kasulikult ja korralikult  ära pruugitud, suurendaks talumehe aastast sisse tulekut 80 künni 100 rubla." Auus G. M.! ärge pistke kasu enne kukru kui ta käes on. Peaks selle maa päält 8 künni 10 koormat heinu saama, oleks küllalt juba. Ma munen Saaremaalt põllu maid, mis wäga wähe, ehk mitte koguni härja-pea heina ei kaswata. Jääb nüüd sarnane G. M. soowitud kallis ristikheinamaa  hoopis kulusse, kust siis see 15 künni 20 koormat heina saada, mille eest talumehele 80 künni 100 rubla eest kasu wõiks sisse tulla ? Weel ütleb G. M.: „Mitmed mõisad on wiimasel ajal Saaremaal  maid uuesti jagada lasknud, aga mõnes kohas on see jälle nii ise moodi, et ma seda küll üksnes Saaremaa moeks wõin nimetada. Külade pered weel nõnda samuti ühes unnikus, kui ennegi, põllu lapid küll suuremast peost ühte mõedetud, aga siisgi teistega segamine, igal põllul üks tükk. Karjamaa pole sugugi jäutatud jne. Niisugust möedust ei ole suuremat kasu. Aga tihedest küladest pered wälja tõstetud, taluniku põllud kõik ühte platsi mõedetud, karjamaad ka ära jagatud, see oleks õige ja kasulik muutus, rahwa elu edenemiseks ja mõisa wäärtuse kõrgendamiseks."  Sellega soowib siis G. M., et talu majad iga ühel oma krundi pääl peaksiwad  olema, wäga hea! aga, kuida on see wõimalik? Kas praegused talumajad, nii palju kui neid kellegi! on, üks haawalt kõige alusega wankri pääle tõsta ja teise kohta wiia ? Kuida see wõimalik on ? Pääle selle on iga ühel oma kaew ka õues, ilma milleta ühtegi päewa läbi ei saa, siis peaks seda ka uue koha pääle kaasa wõtma, kuida see wõimalik on? Enamiste on ka iga ühel oma wäike õuna- ja marjapuu aed ega keegi seda maha jätta ei taha, siis peaks ka selle ühes ära wiima, kuida on see wõimalik? Saaremaal ei ole enne niisugust 8 Rahu maa all. (Ots.) Toomas seisis esiteks liikumata paigal. Kui aga Peetri tööriista ühe sugune napsude kõla tema kõrwade ees huluS ja kiivi küljest tükk ära kargas, tõstis ta korraga oma tööriista ka üleS ja andis esimise hoobi. Hinge kinni pidades ootas Peeter, mis nüüd tulema pidi, raijus aga ise ilma kinni pidamata, et ta Toomast ei segaks, ikka edasi. Mitte silmagi ei põörnud Peeter Tooma poolt ära, kes ikka kord korralt ühesugusemalt  oma tööriistaga raijuma hakkas ja ei parema ega pahema poole ei waatanud. Peeter ei julgenud midagi ütelda ega- küsida, sest ta kartis iga sõna juures Toomast kohkuwat. Korraga wiskas Toomas tööriista käest ära, hakkas mõlemate kätega peast kinni, waataS wõcralt oma ümber ja hüüdis: „Jssand Jumal! kuidas on mooga? Kus see oli siis? Meie surime ju ära! Kohe see sau, kohe see mesi jäi? Mis on mooga sündinud?" Peeter seisis tema kärmal: „Toomas," ütles ta lahkesti, „jah nii oli see, aga meie saime kõik ära päästetud, sa oled seda ära unustanud." „Ära unustanud!" ja Toomas hakkas jälle omast peast kinni. „Sina! Peeter! Jah, kuidas oli see siis ? Meie oleme —" „Meie oleme rahu teinud siin maa all. Toomas ja meie tahame teda ka maa pääl pidada, kaS pole tõsi?" Toomas noogutas peaga: „Aga kuidas on siis mooga? Ära päästetud? ja stisgi mitte Liisa ja lapse juures käinud? Issand Jumal, Peeter, kuidas see on, jutusta mulle kõik." „Pole tarwis muretseda, Toomas, Liisa elab ka, aga sa oled haige olnud, sest seda waewa siin maa all ei jõudnud sinu termis mitte wälja pidada." Waiksclt jutustas ta temale kõik, kuidas fee kõik üksteise järele tulnud oli, ja Toomas hakkas ikka jälle uuesti peast kinni: „Nii mitu nädalat Liisa ja lapse juures ja ometi ei tea ma neist midagi," ütles ta ise eneses, meie olime wiha meeles üks teisest lahkunud. Siis wõttis ta jälle oma tööriista kütte ja hakkas waiksesti tööd tegema; Peeter ei jutustanud ka midagi, ta armas seda heaks Toomale wõimalikult palju rahu anda ja ainult kõige suuremal häda korral enne õhtut temaga wälja minna. Ikka edasi töötas Toomas ja sääl oli, nagu tuleks iga hoobiga, mis kõma kiwi wastu langes, enam tema mälestus tagasi. Sellsamal ajal oli tal, nagu hakkaks keegi tema külge ja rapputaks ja nagu möllaks palawik tema sees, aga siisgi ei lasknud  ta tööriista mitte käest maha ega rääkinud edasi. Üksgi teistest mäemeestest ei tulnud nende juure, üksgi ei tahtnud seda wastutamist oma pääle tõmmata, ilma passimata sõna läbi seda julget katset ära rikkuda, aga suure põnewusega ootis iga üks õhtu tundi. Peeter oli Liisale ära keelnud õhtul oma mehele wasta tulla. Peeter ja Toomas oliwad õhtul ekmised kaewandusest wälja tulema. „Head õnne!" hüüdis neile ülem wastu, „head õnne!" wastas Peeter rõõmsalt. Tooma wastu teretus kõlas tasa. Ja jälle wõttis Peeter Tooma käsiwarrest kinni ja ruttas küla poole. Toomal oli ju nüüd hädasti puhkamist maja. Maja ukse ees seisis Liisa kahwatanud ja mürisedes, ta tahtis midagi ütelda ja ei wõinud mitte. „Liisa!" hüüdis Toomas hädalisel häälel. „ToomaS!" nutsus Liisa, „Jumalale olgu tänu, et sa mind jälle tunned," ja ta hakkas sülega mehe ümbert kinni ja wedas teda enesega tuppa. „LapS! kus on laps?" sosistas Toomas, langes aga järgmisel silma-pilgul minestusse. „Ma arwafin küll, et see nii tulema pidi," ütles Peeter ära kohkunud Liisale, „aga see on wist kõige parem." Toomas oli raskesti haige peaaju palawiknS, siiSgi waigistas juure toodud arst mureliku abikaasa, et see olla kõige parem üleminik terwisele. Peeter walwas mitu ööd haige moodi kõrwal, ja Liisa ei tunnud ennast tema tulemise juures mitte muljutud olewat. Ta teadis ju nüüd, et Tooma südames mitte enam wihawaenu ei elanud ja et Marie -tema pruut on. Kui Toomas paranemise teel ühel õhtul terwe mõistusega üles ärkas ja Peeteri Liisa kõrwas oma moodi ääres istuwat nägi, hakkas ta Peetri käest kinni ja ütles: „Liisa, meie oleme rahu teinud maa all, meie tahame ka maa pääl rahu pidada."