Saarlane UW Mlciildiiit »olitil!« «j»leht «>«> ja liaiiarahioale. ZW Il° 3S. Teisipäewal, 17. Oktobril 1889 Vi. aastakäik. maksab: Ilmub igal lei>ipcio»vcrk. Paar sõna laulmisest. „OH laulu hääl, oh laulmine, Sa Looja armas andmine; Sa paha waimu kautad Ja häid kombeid kaswatad!" Nii ütleb iikS wäga laulu armastaja mees. Laul on siis üks Loojast kingitud anne, ja kui kuhugil saab lauldud, siis kaduwad ja taganewad säält kõik pahad maimud kaugele, sest: on su süda kurb laula, siis saad sa kohe rõõmsamaks; oled sa wihane laula, siis kaub see ka su südamest! Nii kautab siis laul ja laulmine kõik pahad asjad ära ja teeb inimese kui uuemaks ja elawamaks.  Auustud lugejaid palun aga tähele panna, missuguse laulu wõi laulmise pääle mina praegus mõtlen, ja ma arwan, et igaüks mõistma saab, et laul kõrtsis leti taga, purjus peaga kellegi waimu uuendaja pole; sellepärast palun lugejaid minuga ühes mõttes olla. Aga nüüd peame küsima: Millest see siis tuleb, et praegusel ajal meel meie maal nii hirmus wähe laulmist kuulda on, ja mikspärast sellest nii wähe lugu peetakse? See näikse nii wäga raZke ja waewaline olewat, et kuidagi moodi edeneda ei taha. Küll on mitmes kohas ja mitu kord saadud lauljaid kokku kutsutud ja harjutama hakatud, aga natukese aja pärast ongi jälle kõik koost ära ja jälle mokas! Kas meie Saaremaal siis praegusel ajal mitte noori inimesi põle, kes wõiksiwad oma häält painutada ja pärast teistele kuulda laska? Oi jah, on armuta küll! iseäranis meel maal, kus mõnedes külades õige rohkesti  noori piigakesi kodus õitsewad ja pühapäcwadel ilmaasjata oma kallist aega ära raiskawad, nii et neil omal, ega ka teistel sellest poole kopiku eest kasu pole. Enne manast ei olnud jo inimestel mitte nii palju prii woli käes, kui praegus, igapidi  oli noor kui mana enam mure ja koorma all; sellepärast oliwad ka laulu hääled wähem haritud ja painutatud ja ka ülepea ei tunnud ega teadnud keegi, mis laulmine oli, ehk mis kasu see pidi saatma. Ei tunnud ka keegi sellest midagi rõõmu, niihästi kuulja kui ka laulja, millest aga praegusel ajal asi hoopis teine on. Nüüd on enamast igas külas koolmeistril wäike orel toas ja ka suuremast osast wiimasel ajal igal talu peremehel; on ka rohkest, kes hästi mängida oskawad. Oh kui kerge see siis oleks ja kui ilus meel päälegi, kui noored peiud ja neiu-o pühapäewadel kokku kutsutakse ja häälest kokku kõlama harjutakse!  aga mitte nii ei läheks, kui praegus, kus noormees purjus peaga neiu ümbert kinni wõtab, lauldes: „Mu pruut on priske kui üks tui" aidu raidu jne. Kas see sedawiisi mõne ausa mehe laulmine on? Seda wõib parem ühe loomaga kokku panna, siis oleks ta palju enam loomulikum olewat. Ei ole ka sellest liiga palju aega, wõib arwata ligi kümme aastat tagasi, kus ometi maal rohkem laulu häält kuuldi, ehk küll just mitte noodi päält õpitud, ega ka mitte koos koorides, siiski ometi õhtutel wainu pääl oli neidude laulu häälest kuulda, kes lauldes tööle läksiwad ja niisamuti õhtutel kodusse tuliwad, nii kui laul ütleb: „Enne mindi lauldes tööle, Rohkem tööd weel tehti ööse; Põllul, heina, aasa päält, Kuuldi lõbust laulu häält!" Waadake siis, et hilja aja eest weel laulmine enam movdis oli kui praeguS. Seesugune laulmine oli sell ajal hästi ilus ja armas kuulda ja oleks praeguski weel olewat, aga wõta näpust, keegi ei oska enam neid ja ei tahagi seda kuulda, et teised weel laulaksid; igal ühel täidawad nüüdsel ajal hoopis teised mõtted pead! Ka kuuldi sell ajal talwe õhtutel emad lastele mõnda laulu wiit, mi ka laulu salmikesi õpetawat; ikka oli laulu nurinat talu toakesist kuulda, kunas praegusel ajal neid lapsi aga wcel mähe leida on, kes: „Kas on linnukesel muret" oskawad. Ka leiame neid emakest rohkesti, kes seda isegi ei oska ja kui ka mõni oskab, siis häbeneb ta seda oma lapsele õpetamast, lootes selle pääle: külap koolis ükskord neid õpetakse, mis ma ennast ilmaasjata waewama pean! Nii kaswab siis meie praegune noor Lume all. 6 m. Teise päewa enne lõunane ae/ läks rahulikult mööda ja et keegi siit perest teiste küla inimestega kokku ei saanud, seepärast ei olnud eilsest riiust küla kõrtsis meel Jõeperes midagi kuulda. Pärast lõunat oli isal eri külasse minna, mida ta mitte ajamata ei wõinud jätta. Joosep waatas mures südamega isale küla poole järele, Kristjan aga oli wait ja nuker, nagu juba kõige selle päewa. Tunni aja pärast tuli Luukas Hutter tagasi ja tema nägu oli punane. Ema Leeni, kes üles tõusma köueilma  märkisid aimas, waatas murelikult tema otsa ja küsis, mis temal olla. Tema aga lükas ema kõrwale ja ütles lühidelt. „Pole midagi, Leeni. Kutsu mulle aga Kristjani sisse." „OH Jumal siin on küll jälle tüli tulemas!"  õhkas Leeni treppi mööda üles põninga kambri poole astudes. «Kristjan, isa kutsub sind," ütles ta poja juure, tuppa astudes, kes akna juures istus, ja pead kätte wahele toetas. „Ehk sa tead juba, mis ta sust tahab? Ta näeb nõnda erutud wälja." „Ma wõin seda juba arwata," ,vastas Kristjan nukralt. „Aga Kristjan, ma palun sind, ole sa wähe tagasi hoidlikum ja ära ärita mitte isa," palus ema Leeni ahastult poja ees treppi mööda alla minnes. „Ma tahan seda püüda, ema," ütles Kristjan rahulikult. Ema lipsas kõrwal olema tuppa, et säält wahcle tulla, kui asi nende kahe wahcl wäga pahaks peaks minema, nõnda kui ta seesugustel kordadel sagedasti teinud oli. Jõe peremees istus suure tugema sööma laua ääres keske tuba, ja tema suur käsi trummas kannatamatult sääl pääl. Tema huuled oliwad kõwaSti kokku pigistatud ja ta waatas mõttes enese ette maha. „Sa oled mind kutsunud, isa?" ütles Kristjan pitkaliselt ligemale astudes. „Ja muidugi olen ma seda teinud. Ma olen praegus esiteks kuulda saanud, millest tänase päcwa terme küla jutustab. Sina oled eile õhtu küla kõrtsis riidlenud ja mis meel, sina olla jälle selle riiu alustaja olnud ja meel üsna ilma põhjuseta, kuidas teised ütelda teadwad. Mis pean ma seesugusest wiisist arwama? Sa tead ometi, et ma mitte riiu punnisid omaks poegadeks ei taha?" „Jah isa, seda ma tean. Aga ma sain wäga üritatud, seepärast ei jõudnud ma oma üle walitseda." „See ei ole mitte ühe mõistliku inimese wabandamine!" „Kui sa kuuleksid isa, kui wäga ma üritatud sain, siis saaksid sa ise mind wabandama." ~Tõesti mitte, toornS ei saa misgi asja läbi wabandatud. Paha küll et mu poeg ses asjas teisite mõtleb. Seesugustest pahadest  loridest ei taha ma midagi teada. Anton Weltcri oled sa hirmsasti peksnud ja see ähwardab sinu pääle kaebada. Ons see õige, et sa temale maletamist oled süüks ajanud?" „Paraku see ei olnud mitte male, mis ta ütles, kuidas ma seda nüüd tean," naeris Kristjan wihaselt, aga üks lurjus on ta sellegi pärast!" „Kui sa seda ise tunnistad, et sull ülekohus  on," ütles isa nüüd pitkamisi ja rahuliselt, „siis lähed sa Antoni juure ja palud tema käest andeks. See on sinu kohus ja seda ma nõuan sinu käest." „Jsa," hüüdis Kristjan mõrudalt ja hakkas sääl juures nii kõwasti tooli korjast kinni, mis tema kõrwal seisis, et see üsna ragises. „Mis sull on?" küsis isa külmalt. „Seda ma ci wõi mite!" wastas Kristjan kähisedes ja tema nägu läks walgeks. Seesugust  häbi ei wõi sa mitte oma poja pääle panna, isa!" „Ma nõuan ainult seda, mis su kohuS on ja ei midagi teisite," wastas isa tõsiselt. „Anton Welteril on öiguS sinu käest andeks