küll kergemeelne ja laskis ennast sagedaste töistest juhatada,  aga tema rinnus tuksus üks soe, armastaja süda, mis ennast onu waranduste wastu mitte ei oleks ära wahetada lasknud. Ta tundis omas südames sedasama külmust, mida proua von Hertenstein'i sõnad aurulaewa peal sünnitanud oliwad. Tema kõrwades kõlasiwad weel ikka need sõnad: „Elu ei ole mitte unistamiseks loodud. Julgeste ja terawalt peab igaüks tema silmi waatama ja ei ühtegi usaldama, kui üksi iseennast!" Rosenberg, üks üsna weike mõis, oli wäga ilusas  kohas, just mäe jala juures. Arasurnud mõisa omanik oli ikka seal elanud ja peale tema surma seifis ta mitu aastat tühi. Omas testamendis oli omanik seda mõisat proua von Hertenstein'ile lubanud, aga see ei tulnud enne oma abikaasa surma oma pärandust waatama. See weike suwemajake, kMnis suures rohtaias, ei olnud mitte toredaste ehitatud, aga ta oli elanikudele  ruumikas ja sõbralik; oma suurte aknate ja walgete müüridega oli ta kaugele näha. Weikeses salongis, mis nõndasama, nagu kõik töised tuad ja saalid, wana wiisi järels ehitatud oli, istus nüüdne Rosenbergi omanik ja kuulas lohtnnõuunikku  juttu, kes tema wastu istus. Tema ees oliwad mitmesugused paberid, milledest ta aeg ajalt ühte ja töist kätte wõttis ja jälle laua peale pani, kuna üks töine meesterahwas waimuliku ametniku riides mõned sammud neist eemal akna juures seisis. See wõeras mees wõis umbes nelikümmend aastat wana olla; tema näu peale oliwad elu juhtumised sügawad jäljed järele jätnud ja tema silmist paistis raudne waljus wälja. Must juuks ehitas tema kõrget otsaesist ja ta silmist paistis terawuS, mis iga inimese südant läbi tunneb. Ta ei rääkinud ühte sõna, aga ta kuulatas terawaste töiste juttu pealt. „Knnni siiamaani oleks siis kõik korrale seatud," ütles kohtunõuunik Freising paberid kokku pannes. „Ma olen kõigis Teie tahtmise järele teinud ja kõik weiksemad wõlad ära maksnud. Nüüd on meil meel kõige suurema wõlguikuga tegemisi ja ma pean kahetsema,  et ma temaga õieti korda ei saanud. Ja sellepärast  tahtsite Teie seda asja eneste hoolde wõtta' on Teie soow täidetud?" „Ja," wastas proua von Hertenstein pakutud paberid wasta wõttes. „Et ma teda mitte kodus ei trehwanud, pidin ma tema järele Venedig'i reisima ja seal sai mu tahtmine täidetud. Malle anti tnlewa aastani aega ja selle aja sees loodan ma Rosenbergi ara müüa wõiwat." „Teie tahate siis Rosenbergi ara müüa?" küsis Freising ehmatades. „See mõis ei ole jn mitte presidendi  päralt, waid Teie oma. Von Hertenstein on seda omas testamendis Teile lnbannd ja ketlegil ei ole õigusi, teda Teie käesi ära wõtta." „Seda tean ma," wastas ta. „Aga mu kohus on, kõik mis mul on, oma abikaasa nime ja auu eest ära anda. Ma pakkusin oma mõisat temale priitahtlikult  pandiks." Freising raputas rahutumalt pead. „Andge andeks, armuline proua see oli wäga mõtlemata tegu. Teie olete mind hakatusest saadik kõigis asjus usaldanud, ja sellepärast wõin ma ilma salgamata ütelda, et Teie juba suuri ohwrid selle tarwis toonud olete. Riigi poolt antud abiraha on nii weike, et Teie sellega läbi saada ei wõi ja sellepärast  ei wõi Teie Rosenbergi mitte ära müüa." „Ma tasun temaga wiimast pärimist ja ma tahan prii olla, maksku mis ta maksab." Adwokaat Freising tahtis midagi wastata, kui waimulik ennast jutu wahele segas. „Minu sugulasel on õigus," ütles ta käskiwal healel. „Tema täidab oma kohut, kui ta oma abikaasa  auu ja hea nime eest kõik ohwerdab; meil on siin koguni töine seisukoht, kui tallitnslik." „Ja, kui herra papp Vilmut ka minu wasta räägib, siis on wõit küll Teie käes," ütles Freising natuke kärsitumalt. „Aga siiski ei wõi ma oma nõnn mitte tagasi wõtta, sest ma püüan proua von Hertensteini  head taga." „ Selle juures ei ole ma ilmaski kahklenud," ütles noor proua kindlalt. „Teie olete minule alati üks truu ja usaldaw sõber olnud." Kohtunõuunik andis proua von Hertenstein'i käele läiknwail silmil suud. Waimnliku kitsa mokade ümber lehwis seda nähes pilkaw ja põlgaw naer) ta astus ligemale. „Pea asi on see, et Rosenberg wõimalikult kallilt saaks muutud," ütles ta jutil, lõnga uuest üles mõttes. „Ka ses asjas loodame meie Teie abi peale, ja et maksmise termin alles tulema! aastal kätte jõuuab, selleparast, arwan ma, on ostjaid kergelt leida." „Ma saan seda tegema, mis minul wõimalik on uskuge seda, mu kõrgest auustatud herra," ütles herra Freifing ülestõustes ja oma kübarat wõttes. „Teie ei taha mitte söögi ajaks stia jäeda?" küsis proua von Hertenstein. „Seekord palun mind wabandada, armuline proua, mull on linnas weel palju tegemist," wastas kohtu nõuunik, kellel raske näis olewat, enne sööki ära minna. Temal näitas tahtmine olewat, weel kord proua käele suud anda, aga waimuliku terawad silmad paniwad teda häbenema; ta andis naesterahwale Jumalaga  jätmiseks paljalt kätt ja läks uksest wälja. . Proua von Hertenstein oli jälle tooli peal aset wõtnud ja soris wait olles Freiflngist toodud paberite  sees. „Need ei ole tõepoolest mitte weikesed summad," ütles waimulik lühikese waitolemise järele. „Ma ei saa mitte aru, kudas Sinul wõimalik oli, neid ära maksa." „Minul oli palju kallid iluasju," wastas Anna rahulikult, „ja kallid kiwid ei kauta iialgi oma wäärtust.  Isegi mõista olen ma kõik selle tarwis ära andma pidanud." „President ehitas Sind kõigesuguste kallide kiwidega;  ta pani kõik oma weikese ebajumala jalgade ette aga wõera rahaga! Ja Sina oled seda kõik sündida  lasknud." „Ma ei ole Hertenstein'! waranduse olekut mitte tunnud ja mina, kes ma waeselt tema majasse tulin, ei wõinud ilmal selle järele küsida. Ma mõtlesin, et tema ka tõeste nii rikas on, kui ta näitas, ja ma ei wõinud mitte aimata, et see warandus, mis ta oma õe käest sai, tema ainukene abi hallikas oli. Kui ta seda mitte poleks kautanud, siis oleks ta kõik wõlad ära maksa wõinud." „Spekulationi läbi! See ära raisatud raha pidi jälle tagasi tulema ja selleläbi sai president von Hertenstein  mängijaks!" „ Jäta minewik minewikuks, Gregor!" ütles Anna tõsiselt. „Ma ei wõi selle mehe wastu ühtegi kaebdust  kuulda, kes mulle wiie aasta sees üksnes heldust on üles näitanud. Kui ta selle nõdruse sisse on sattunud, siis olin mina seal juures süüdlane." „Wahest oli see ta oma süü," õiendas Gregor. „Ta tahtis, et tema noor ilus naene kõige kuulsam pidi olema; teda pikimad kõik imestama. Sinu ilmsus,  Auna, on Jumalast üks kardetaw kingitus; künni stia ajani on ta üksi õuuciust sünnitanud aga õnnelikuks weel kedagit teinud!" Hertenstein oli õnnelik!" wastas Anna kindmausega.  „Ja mina, ma olen katsunud õnnelik wälja näha." „Ja, Teie abielu on kõigile eesUljnlü! Prcstdcni ei jõuudnud oma õnne küllalt kiita ja Sind imestas igaüks, et Sa ühe raugaga nõnda heaste läbi said. Wahest oleks ilm oma kiitusega natuke kitsem olnud, kui ta oleks teadnud, mis Sind tema kaenlasse sundis." „Tahad Sa mulle seda ette wisata?" ütles noor naesterahwas kibedalt. „Sina olid see, kes mulle nõuu andis, tema kätt wastu wõtta." „Ja, seda tegin ma! Ma tahtsin Sind suurest hädast peasta. Sa ise arwasid, et Sa tugew küllalt oled aga Sa olid wäga nõder ja sellepärast tahtsin ma Sind minewikust ära lahutada. Ma teadsin seal juures ette ära, et Sa mind selle eest tänama saad." Anna ei wastanud selle peale midagi, ta seisis käsi põsakil, kuna Vilmut edasi jutustas: „Ma lootsin, et See mees Sinuga waikses üksilduses  pidi elama, aga selle asemel wiis ta Sind Sulle kahju tegewa ja kardetawa ilma elu ja sellega ühes tema kiusatuste sisse ja kiitles Sinuga igal pool. Ja selle wastu ei jäänud Sa mitte külmaks, wõi mõtled Sa, et see Sinul kerge on sest kõrgusest alla astuda lihtsa elu sisse?" „Ei mitte, sest niisugune kõrgusest alla astumine on suure alanduse tunnistus. Aga ma tahan kõik nurisemata kanda, mis saatus minu peale paneb." „Seda mõtlesin ma juba! Teile ilmalastele on auusus ja kuulsus elutarwitus, ilma kelleta Teie mitte elada ei wõi. Oled Sa juba järele mõtelnud, millest Sa tulewikus elada tahad, kui Rosenberg muutud  saab? Kõige parem on, kui Sa enese tulewa elukoha wäljawalimist minu hoolde jätad." „Ma tänan Sind selle sõbraliku pakkumise eest," ütles naesterahwas külmusega, „aga see on weel parem, kui ma seda ise teen. Meie arwamised lähewad mitmesse  harusse, sest Sina pärid, et ma ennast ilma tingimata Sinu tahtmise alla pean heitma; ma tean seda seft ajast, kui ma alles Sinu majas elasin." „Aga Sa ei ole ennast ilmaski minu tahtmise alla heitnud," wastas Gregor terawalt. „Siun seeS oli ärahäwitamata kangekaelsus, mida ma mitte murda ei jõuudnud Ha mis mull Anna Vilmut'i juures korda ei läinud, ei saa proua von Hertenstein i juures kaugeltki  korda minema. Sa oled selle mehe juures wäga palju iseseisust õppinud, kes Sinu soowide alandlik  teener oli. Ommeti on see nkspuhas, kus Sinu tulewane elukoht saab olema! Sa pead kõik nõnda seadima, et juhus Sind niisuguse inimesega kokku ei saada, kelle ligidust Sa stin kartma pead." i „ Gregor!" See nime tuli pool wihaselt ja pool kartlikult naesterahwa huultelt. Vilmut jäi wait aga tema kulmud läksiwad kortsu. „Mis siis?" küsis ta mõne minuti järele. „Sa oled mulle sell korral tõutannd, et Sa selle asja üle ilmaski ei räägi. Mõtle oma luba mise peale!" Preestri tungiwad silmad waatasiwad terawaste naesterahwa kahwatanud näu peale, nagu tahaksiwad nad tema südamesse tungida. „Kas Sa ei ole seda weel mitte ära unustanud?" küsis ta wiimaks wenitades. „Weel mitte?" Hale õhkamine tungis naesterahwa südamest. „See on lõpetud Sa tead seda! Ma olen Sinu tahtmist täitnud; ma arwan, et Sa minuga rahul olla wõid." „Minu tahtmist? Kui oleksid Sa mõnikord kellegi tahtmise järele teinud! Sa ohwerdasid ennast raske tõele, mis ma Sulle awaldasin. Ma ei ole muud midagi teinud, kui Sinu silmad lahti teinud, aga Sa ei ole seda arsti mitte tänanud, kes Sind peastis Sa oleksid hea meelega pimedaks jäenud." „Sina eksid," ütles Anna waewalt kuuldawa healega. „Ma tänan Sind weel tänagi." Vilmut tahtis wastata, kui tua uks rutuga lahti kisti ja üks noor neiu sisse hüppas. Temal oli alles mantel seljas ja kübar peas, mille alt pikad patsid lahtiselt alla rippusiwad; neiu silmist paistis lahke meel ja üleanetus wälja. „Siin olen ma jälle!" hüüdis ta heleda healega. „OH, see oli lustilik sõit! Meie juhtusime ära nõiutud Felseneck'i lossi piiridesse ja oleksime —" siin pidas ta preestrit nähes järsku kinni ja lisas töise tooniga waewalt kuuldawa healega juurde: „AH, Sa ole? siin, Gregor! Ma eksitan teid?" „Ja Lilli, Sina eksitad meid!" wastas tema külmalt. „Meüldse ei tohi Sa, nagu mõni metsaline  tuppa jooksta. Millal õpid Sa ükskord täiskaswanud  im.uesena elama?" Lilli oli noore naese kõrwale põgenenud ja waaj  tas sealt pool kangekaelselt, pool kartlikult oma onn- poja peale, aga ta kartus oli suurem, sest ta ei jul°  gennd midagi wastata. Tema asemel ütles Anna: „Lilli on jo waewalt kuustõiftkümmend aastat waua. Lase teda weel lapsena rõõmu tunda! Elu oma walju tõsidusega saab ju wara küllalt temale kätte tulema. „Sina hellitad oma õde," ütles Vilmut läites. „Sa pead teda just selle elu tõsidusele kaSwatama, aga selle asemel lased Sa teda omi lapsikuid tegusi teha. Sa peaksid teda minu walitsuse alla andma see oleks temale wäga hea olewat. Noor neiu ehmatas Vilmut'i' wiimaseid sõnu kuuldes täitsa ära ja waatas surma hirmuga oma õe poole, kes teda kaitstes oma kaenlasse wõttis ja ütles: „Ei Gregor, ma ei lahku mitte omast weikesest Lillist; olgu minu tulewik nii armuta, kui ta on." Gregor kehitas õlasid. „Seda pead Sa ommetegi tegema, kui Rosenberg odawalt ära müütud saab. Ma pean minema. Jumalaga, Anna!" Lilli oli wäga rõõmus, et Vilmut ära läinud oli; waewalt oli uks tema taga kinnipanlud, kui Lilli oma kübara ja mantli nurka wiskas ja trotsliku näuga keset tuba seisma jäi. „Oleksin ma teadnud, et Gregor siin on, ei oleks ma tõeste mitte sisse tulnud," ütles Lilli. „Kui ma teda Rosenberg'! poole näen tulewat, on mull, nagu peaksin ma tema eest waimude mäe otsa ronima." „Lilli!" manitses wanem õde ettewiskawalt, aga noorem ei pannud seda tähelegi ja rääkis ennise wihaga edasi: „Sa armastad wift teda? Sa kardad teda niisama,  kui kõik ilm, ja ommeti oled Sina ainukene inimene, kellel ta mõtlemise jõuudu ja prii tahtmist arwab olewat. Tcrwe Werdenfels on tema karistuse witsa all! Ükski talupoeg ei julge tema nõuu wastu teha, ja kui ta midagi käsib, siis kuulewad nad tema sõna Pimedalt. Kui sa mind jälle tema walitsuse alla anda tahaksid huu, juba selle mõtte juures külmetab mu Ma rinnu ära," ütles Lilli hirmuga. Mrg js-b Wastutaja: J. Kõrw.