Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. VIII. Seal puhus üks tuulehoog äkitselt tule sisse ja ajas leegid sädemetega laiali. Mõned sädemed lendasiwad  ahju najal seisma pärisherra käe peal, kes käe karjatades tagasi tõmmas. „Said Sa wiga?" küsis Paul juurde astudes. „On baaw suur?" Wastuse asemel kõlistas küsitud kella, mille järele teener sisse astus. ..Tuld!" hüüdis ta teenrile wastu, ühe tooniga, mis käsnja wõimuft awaldas; siis astus ta akna juurde, kiskus seda lahti ja laskis enuaft rinnuli sinna peale, kui oleks tua õhk ära lämmaötaw olnud. Juba mõne minuti järele tuli teener ühe lambiga  tagasi. Paulil oli see arusaamata, kuis üks meike, tähtsuseta wiga inimest nõnda üles äritada wsib; tule säde Mõis ju tema kätt pisut puutunud olla. Tule haaw pidi ometegi suurem olema, kui Paul esiotsa arwas, sest kui Werdenfels akna juurest tagasi pööris, oli ta Meel kahmatum, kui enne ja ta näus oli ärapeidetnd walu joon näha. Pauli küsimuste  peale wastas ta lühidalt ja külmalt. „Mull ei ole midagi wiga! Ära karda midagi; räägime töistest asjadest." Rääkimise asemel hakkas ta tuas wait olles edasi ja tagasi käima. Paul armas, et siin midagi iseäraliku sündinud on, mille külge ta mitte puutuda ei tohtinud. Tihti ettetulewat waitolemist oli ta juba rahulikult ära kandma õpinud, aga täna näitas see wöimata olewat. Ta hakkas kõnelema. „Mull on Sulle midagi pihtida, Raimund," alustas ta. „Et ma siit inimesi weel mitte heaste ei tunne, sellepärast olen kogemata midagi teinud, mis mitte Sinu meele järele ei ole. Ma olin Werdenfels'!  preestri juures." Pärisherra jäi seda kuuldes äkiste seisma ja waatas kortsud kulmul nooremehe otsa. „Gregor Vilmuti juures? Kudas Sa selle mõtte peale tulid?" „See tuli juhusest. Ma arwasin, et see mõistlik  on, kui ma tema juurde lähen, sest Werdenfels on ju tema kihelkondas. Ma ei teadnud mitte, et Teie ja papi wahel midagi ette tulnud on, mis wist mitte sõbruse märk ei ole." „Said Sa selle üle selgust?" „Ei mitte; ma pidada seda Sinult paluma." Raimundi otsaesine läks weel enam kortsu, aga ta heal oli koguni rahuline, kui ta wastas: „Ma oleksin pidanud Sulle seda ennem teada andma, mis Sa hiljem ometegi teada oleksid saanud. Sa ei tohi kirikumõisa ilmaski enam minna ja see on parem, kui Sa ennast külas ei näita." „Werdenfels'i külas?" kordas Paul imestades. „Sinu külas?" ~Ju, Sina kannad minu nime ja seda nime wihkawad kõik. Kui Sa jälle lossi sõidad, siis mine otse teed üle lossi mäe sinna!" Ta hakkas tuas jälle edasi ja tagasi käima ja näitas juttu lõpetanud olewat, aga Paul, kes neist mõistatustest aru ei saanud, küsis nende üle seletust. „Anna andeks, et ma Sinult midagi küsin! Seda ei sunni mitte uudishimu tegema, waid ma tahan teada saada, mis teie wahel ette on tulnud. See preester Vilmut on Sinu waenlane?" „Ja!" ütles Raimund külmusega. „Meie oleme töine töise waenlased." „Ja ta on oma kogudust Sinu wastu ässitanud?" „Seda ei olnud enam tarwis! Aga ta on selle eest suurt hoolt kannud, et see wihatuli, mis talupoegadel  Werdenfels'ide wastu on, ilmkustutamataks on saanud." „Aga minu Jumal! Kes annab selle külapapile seda õigust, sell wiisil Werdenfe!s'i pärisherra wastu üles astuda?" Naimund kehitas õlasid. Mis on üks Werdenfels'i pärisherra ühe preestrile!  Tema peab nõndasama, kui igaüks töine inimene, tema piitsa alla ennast painutama ja kui ta seda ei tee, siis antakse temale piitsa. Sa ei tea weel mitte, mis üks preester siin maal enesest mõtleb ja kui tähtjas tema rahwale on. Vilmuti wõimus on ilma piirita ja ulatab wäga kaugele. Kudas wõttis ta Sind wastu?" „Waga külmalt, aga muidu auupaklikult. Ta ei olnud sell silmapilgul mitte üksi' seal oliwad ta sugulased naabrusest." Pärisherra jäi, kui naelatud äkiste seisma. „Sugulased Rosenbergist?" „Ja! Kaks naesterahwast; üks noor proua ja tema õde." „Ma tean juba Anna Vismut!" „Anna von Hertenstein?" „Ia president von Hertensteini proua! Ma unustan seda ikka ära!" Jääkülmalt kõlasiwad need sõnad ja awaldasiwad pilkamist. Paul kohkus ära, kui ta seda kuulis; mis ta kartnud oli, näitas tõsi olewat: ka proua von Hertenstein oli selle waenluse sees, mis papi ja Werdenfels'i wahel oli. „Ma ei uskunud mitte, et Sull kõik teada on, mis naabruses sünnib. Sa oled juba aastade kaupa selles üksilduses, kus Sa inimestest ühtegi ei kuule, ega näe." „See on tõsi, oga seda tean ma ometi! See kihlus oli tähelepanemise wäärt: üks kaheksateistkümne aastane tütarlaps läheb ühe raugale mehele; igaüks teadis, et see rikkuse ja wäljaspidise hiilguse pärast sündis." „See ei ole mitte tõst!" ütles Paul waimustusega.  „Teda on wist sunnitud seda tegema, ehk on ta ennast oma waeste wanemate ja õdede eest ära ohwerdanud. Ma ei tunne küll neid põhjusi mitte, aga selle eest wõin ma seista, et see, mis temast räägitakse, mitte tõsi ei ole. Kes ükskord nende silmade  sisse waatab, see näeb kohe, et kõik madalus ja jämedus neist kaugel on." Raimund oli juba esimeste sõnade juures ennast ümberpöörnud ja waatas uuriwa pilguga nooremehe otsa, kes omas waimustuses kõik oma ettewaatust ära unustanud oli. Tema heal ei olnud mitte enam nii rahulik, kui enne; ta kõlas madal ja ähwardaw, kui ta küsis: „Oled Sa juba nii sügawasse nende sisse waatanud; mis peab see tähendama? Kümne minuti eest rääkisid Sa omast armukesest, kelle peale Sa alati mõtled ja nüüd põleb Su süda ühe wõera wastu, keda Sa waewalt tunned." „Sa oled eksiteel," wastas Paul, kes kõigega rahul tahtis olla, mis tuleb. „Anna von Hertenstein ei ole mulle mitte wõeras. Ma nägin teda esimest korda Venedigis ja temast rääkisin ma kümne minuti eest." Need sõnad mõjusiwad rohkeyt, kui Paul seda karta teadis. Raimund jäi wagusi, aga tema ennised wäsinud silmad põlesiwad aruldase läikega. „Ka Sina oled temast ära nõiutud!" ütles Werdenfels wiimaks wärisewa healega. „Waata ette, Paul! waata ette, et see naesterahwas ka Sind hukatusse ei tõuuka! Tema on Gregori koolis üles kaswatatud ja mõlemad on kalgid ja halastamata töiste ja iseeneste wastu. Kus Sa üht sooja tundjat südant otsid, sealt leiad Sa jääd eest. Seda saad Sa nägema!" Pauli süda lõi seda kuuldes kohkuma; aga tema süda tunnistas, et Naimundil õigus oli. Seda jääkülma  õhku oli ta juba ise ammu naesterahwa sõnadest  tunnud, aga siiski jäi ta oma ettewõtmise juurde kindlaks. „Sa ei tunne Anna von Hertenstein'i mitte; Sa lased ennast omast wale arwamistest eksitada. Ma kartsin juba seda, kui ma teie waenlust teada sain, aga mis on minu armastusel teie waenlusega tegemist? Sa ei armasta, Raimund, ei ole wahest ilmaski armastanud, muidu —" „Ole wait!" ütles Werdenfels wihaselt sinna wahele. „Kuis julged Sa minule sellest nuhtlusewäärilisest  armastusest rääkida! See naesterahwas on mehe naene." „Nüüd mitte enam! Ta on juba rohkem kui aasta lesk." Raimund ehmatas ara' tema ülestõstetud ähwardaw  käsi wajus jõuuetumalt alla ja otsis tooli juurest tugi. „Lesk soo?" „Sa ei teadnud seda mitte?" „Ei teadnud, ma ei ole hulgast ajast saadik von Hertenstein'ist midagi kuulnud." „Sa oled minu peale wihcme?" küsis Paul, kelle heal trotsimise ja palwe wahel kõikus. „Wahest oleks see parem olnud, kui wait oleksin olnud, aga ma arwasin selle õige olewat, kui ma Sinu eest midagi salaja ei pea." Raimund pööris ennast kõrwale. „Jäta mind üksi!" ütles ta lühidalt ja käskiwalt.  „See ei ole mitte hea, kui meie kauem ühes koos oleme. Mine!" „Nõnda kudas Sa kased!" wastas Paul pahaselt.  „See teeb mulle haiget, et mu tunn-stus Sind Pahandab, aga ma ei wõi seda mitte tagasi wötta, head ööd!" Ta astus nende sõnadega ukse juurde ja nüüd näis pärisherra õiguse tundmus wõitu saawat, sest ta hüüdis teda tagasi: „Pani!" Noormees jäi seisma ja pööris ennast ümber. Raimundi huultel lehwis lahkem wastus, aga kui ta lambiwalgusel noorelnehe sirget kuju enese ees nägi, kui ta seda nägu nägi, kellel tema jume oli, aga palju noorem ja õnnelikum, siis leekis jälle see endine, äramõistmata wihatuli tema silmis: „Ma soowin Sulle õnne presidenti von HertensteiuÜ prouaga!" Paul ei wastanud sõnagi; ta kummardas ja läks, aga wiha niisuguse ärateenimata ümberkäimise üle ajas ta werd keema. Nüüd esimesi korda tundis Paul seda olekut Raimundi juures, millest ümbruses iga laps jutustada teadis. Üks ainus asi oli, mis teda ennisest rahust ja külmusest elule kutsus; see oli wiha. See pidi üks wana waenlus olema, mis Werdenfels'i ja Vilmut'i töine töisest lahutas ja millele ka Pauli armastus pidi ohwerdatud saama; aga selle kibeda iseseisuseta oleku tundmisega ärkas ka tema kangekaelsus üles ja ta wõttis nõuuks, mitte järele anda. Naimund istus ühe leentooli peale ja waatas jälle sügawas mõttes tule leekidesse. Ta oli jälle rahuline, üksi tema huulte ümber lehwis üks kibe naeratus. Aega mööda loppis ka tuli ahjust ja temaga kõiksugused pildid ja kujutused. Üks silmapilk loitis ta weel ja siis jäi ta paistus ikka wähemaks ja wiimaks  ei jäenud muud järele, kui kustunud tuhk. Talwe tuli sellkorral wäga wara. Paul von Werdenfels õppis teda tema tormide, tuisude ja uduga esimest korda tundma. Ta oli nagu wang; onuga oli ta tülisse läinud, sest see ei olnud teda sest saadik enam enese juurde kutsunud. Wiimaks läks ilm töiseks, torm jäi waikseks, tuul kadus ära ja päike paistis heledaste walge lumeteki peale. Paul oli juba hommiku wara püssi ja jahi taskuga wälja läinud ja hulkus nüüd metsades,  aga jahtimiseks ei olnud tall täna suurt lusti. Looduse elu meelitas teda FelseneckÜ üksildusest wälja metsa, kus ta oma meelt lahutada wõis. Kui ta juba tund aega käinud oli, tuli ta ühe weikese tee peale, mis alt orust üles metsawahi maja poole ja sealt üles mägedesse wiis. Paul mõtles alles järele, mis ta tegema pidi, kui ta üht talupoega  silmas, kes mööda teed tema poole tuli. Woera mehe juurde jõuudes teretas ta auupaklikult,  aga see mägestikkus elanikude rõõmus lahke terwitus tuli wäsiuult ja sunnitud tema suust, kuna ta ise oma tugewa mäekepi peale tuetas. „Mägede peale astumine ei näita Teil Teie wanaduses mitte kerge olewat?" ütles Paul, kui ta termist oli wastu wõtnud. „Wanadus ei tee seda mitte," ütles wanamees lühidalt aga just mitte sõbralikult. „Waid mu wigane jalg on seal juures süüdlane, et ma nii ruttu edasi ei saa." Paul märkas alles nüüd, et mees üsna laam oli ja et temal käimine sellepärast wäga raSke oli. „Teie olete laam?" küsis Paul kaastundlikult; „siis on Teil wäga raske käia. Teie lähete wist metsawahi juurde?" Manamees raputas pead ja näitas ühe weikese majakese poole, mis mägestiku jalal oli. „Ei mitte, ma lähen sinna üleöse." „Nii kõrgesse? See on Teil ju koguni wõimata." „Siis on see wõimaiik, kui tütar surma woodi peal on. Täna lähen ma wist wiimaft korda, sest arst ütleb, et ta enam kaua ei ela." „Teie tütar on seal? Wahest on ta Teie ainus laps?" „Kõige wiimane! Mõlemad õed on juba surnud, ja siis oli mull weel üks pois, see sai Werdensels i põlemise ajal hukka." Need sõnad kõlasiwad tumedalt ja raskelt, aga tema mäekepi ots wajus sügawaöse maa sisse, nii suure raskusega laskis ta ennast selle najale. „S a k a l a" 56 31. 1883.