pruunid silmad, nagu Teil? Kas ei olnud ta ülepää «äga Teie nägu?" „Teie tundsite minu ema?" hüüdis Jooseft arglikult  ja wärises weel enam. „Ei j aga kuulake ühte imelikku juhtumist," wastas Fröben. «Kui ma mitte ei eksi, siis olen ma ühte Teie ema sugulast kogemata juhtumisel tundma Lpinud." Ja nüüd jutustas ta temale Don Pedro'st. Tema rääkis, kuda nemad Stuttgartis pildi ees kokku juhtunud,  tema laskis omast tuaft järele maalitud pildi tuua ja andis seda proua von Faldner'ile; tema kõneles, kuda nad aegamööda sõbraks saanud ja Don Pedro oma lugu temale jutustanud, ning lõpetas wiimaks sellega, et tema, kui Joosefe oma ema mitte Sakslase ei ütleks olcwat, tõeste usuks, ema Lama ja Hispaanlase  Donna Lama Tortosi, Shweitsi pealik Tannensee ja Joosefe isa, oberst, olla ühed inimesed." Joosefe oli mõtetesse «ajunud; tükk aega seisis ta nõnda, ning ei näitanud mingit wastust anda wõiwat. „OH, ärge pange mitte pahaks," ütles Fröben, et mina kogemata juhtumise mängule selle tähenduse andsin. „OH, kuidaS wõiksin ma siis Teie peale pahane olla?" ütles Joosefe liigutatud healega, ja pisarad täitsiwad tema ilusaid filmi. „On see ju ainsalt minu ränk saatus, mis ka selle asja segaseks teeb, nõnda et ma sellest siete aru ei saa. Kuidas wõifin ma ka loota, et ma kord täitsa õnnelik wõiksin olla?" „OH Jumal, mis ma olen teinud!" hüüdis Fröben, kui ta nägi, kuda pisarad ta pallgid mööda maha weerefiwad. „See on ju kõik paljalt minu arwamine ja aimamine. Teie ema oli ju Sakslane, Teie sugulased ja Teie ise saate ju kõik seda palju parem teadma —" is. Minu sugulased?" ütles Joosefe nutteS. „OH, seep mu õnnetus ongi, et mull mingit sugulast ei ole. Kui õnnelikud on need, kes mitme põlwe peale tagasi wõiwad waadata, kes teadwad, et sugulase sidemed neid hea inimestega ühendawad; kui armsad on need sõnad onu, tädi; nad on otsekui töine isa, töine ema, ja mis ei tähenda weel mitte kõik see nime wend? Tõeste, kui ma iialgi ühe inimese üle kade wõiksin olla, siis oleksin ma sagedaste juba ühte ehk töist neiu kahetsenud, kellel wend oli, sest wend oli tema loomulik, tõsine, truu sõber ja kaitsja." Fröben nihutas ennast aralt sohwa peal edasi tagasi; tema oli siin tahtmata kombel ühe Joosefe südame keele külge puututanud, mis walusalt helises. Ta jäi sõna lausumata wait, kui Joosefe pisaraid filmist kuiwatades edasi kõneles: „Saatus ou minuga mõnikord siete imelikult mänginud. Mina olin oma wanemate ainuS laps, ning ei saanud selle suure õnne osaliseks, et mull sse wendi oleks olnud. Meie elasime wõera inimeste keSkel ning nõnda ei olnud mull ka mingit sugulast. Minu isa ei näitanud oma Shweitfl maa omastega mitte sõbruses elawat, sest mu ema jutustas mulle sagedaste, et need sellepärast isa peale pahased oliwad, et ta tema oli ära wõtnud ja mitte ühte rikast preili Shweitfi maalt, keda sugulased temale oliwad soowitanud.  Ka oma isa ei saanud ma näha; tema oli sõawäe seaS, ja Teie teate isegi, kui rahutumad ajad Napoleon I. ajal oliwad. Nõnda ei jäenud mulle muud, kui mu hea ema; ja tõeste, tema oli mulle enam, kui kõik sugulased. Kui ta ära suri, fiiS olin ma küll kõigist maha jäetud ja üksi suures maailmas; sest fiis ei olnud kõige miljonite seaS ühte ainust hinge, kelle suure ma oleksin wõinud minna ja ütelda: nüüd on nad surnud, kes mind toitfiwad ja kaitsiwad, olge teie nüüd minu wanemad!" „Ja Teie ema nime ei olnüd mitte Tortofi?" küsis Fröben. „Mina nimetasin teda alati üksnes ema, ja tema ej rääkinud iialgi oma minewikust; oh, kui ma suuremaks  kaswasin, oli ta ju ikka wäga hädine ja haige! Minu isa nimetas teda ennegi Laura, ja neis paberites,  mis pärast tema surma leiti ning minu kätte anti, nimetadi teda Laura von Tortheim." „Noh!" hüüdis Fröben rõõmsal tujul, „see on ju selge küi hele päew; Teie ema nime oli Laura, Tortheim pole muud midagi, kui Tortost, mis põgenejad  muutfiwad, Tannensee oli selle pealiku nime Walönzias, tema on Teie isa, see ooberst Tannensee, ja weel enam, kas Teie isegi ei ütle, et see pilt täitsa Teie ema nägu olla, ja kas ei tunnud minu auus Don Pedro alguspildis oma Donna Laura ära? Nüüd ei ole Teie enam üksik, wähemalt on Teil tubli onupoeg, Don Pedro de San Montanjo Ligez! Oh, kuidas saab mu sõber selle üle rõõmustama, et tema proual nõnda kuulus sugulane on!" „OH Jumal, minu mees!" hüüdis Joosefe walu.salt  ning peitis oma näu rätiku sisse ära. Fröben'i meelest oli täitsa arusaamata, kuidas Joosefe selle 100 peale üsna ise silmaga waatas, kui tema. Tema stlmaS oli siin Don Pedro rõõm pääasi,  mis sellel saaks olema, kui ta oma Laura tütre ülesse leidis. Don Pedro oli rikas, alles poismees ning armastus oma ilusa onutütre wasta leegitses muutmata tema südames, ka kena pärandus oli Joosefel  siin oodata. Tema wõttiS tasakeste Joosefe käest kinni ja tõmmas selle ta silmade eest ära; tema nuttis kibedaste.- „OH, Teie tunnete Faldner'i alles Pisut," ütles Joosefe, „kui Teie arwate, et need aimamised teda rõõmustama saaksiwad! Teie ei tunne tema umbusaldust  mttte. Kõik peab jo oma üsna harjunud Lgapäewaft  käiku mööda minema, kõik õiete wiisakas ja korrapäraline olema, ja kõik, mis aruldlane ja iseäralik on, seda wihkab tema kõigest südamest. Mina pidin ju seda kui suurt armu tänuga wasta wõtma, et rikas, tähtjas mees mind oma prouaks tõstis, et ta nende puudulikude tunniskirjadega rahul oli, mis temale oma suguseltsi kohta ettenäidata wõifin. Pean ma ju," hüüdis ta kibedamine nuttes, „pean ma ju weel iga päew kuulma, et tema selle ehk töise suurtsugu ja rika preili oleks wõinud ära wõtta? Kas ta mulle iga kord ei ütle, kui ta miny peale wihane on, et minu mõisniku  nime uus olla, et minu ema suguseltsist midagi ei teata, ja et mõned Tannensee'd Shweitst maal koguni oma „von" olla maha jätnud ja kaupmeesteks  saanud?" Nüüd alles läkstwad nooremehe silmad lahti ja ta kohkus ära. „ Oimetumasse majasse, õnnetuma abielu sekka olen ma siis sattunud," mõtles ta iseeneses.  „Mitte armastuse, waid häda pärast on ta temale läinud, sest et ta kõigist maha jäetud üksi maailmas  oli; ja Faldner, nõnda ma teda tunnen, wõttis tema, et ta ilus oli ning ta temaga uhkust wõis ajada. Õnnetu naine! Ja see hoolimata inimene sõitleb teda tema õnnetuse pärast, ning tuletab talle meele, kui palju ta temale tänu vsõlgu olla?" Tema oli oma sõbra üle koguni pahane, ning püüdis õnnetumat proua waigistada, kui ta ütles< „Tehke ja mõtelge, nagu ei oleksin ma Teile midagi ütelnud; ma näen, see kurwastab  Teid; mis tulu see Faldner'ile tooks? Oleme wait ja ära lausume temale minu tühjast aimamisest midagi, sest neist ei tule jo muidugi midagi wälja." Neid sõnu kuuldes waatas Joosefe pärani filmil tema otsa, ja Fröben arwas tema jumeS sell silmapilgul  uhkuse läiget paistwat. „Mu herra," ütleS Joosefe ning tema keha nähti weel sirgemaks minewat,  „ma ei wõi mitte uskuda, et Teie tõeste seda arwate, mis praegu ütlesite; aga olgu kuda tahes, seda saate Teie küll teadma, et baron von Faldner'i abikaasal Teiega ühtlasi mingit saladust ei ole, mis tema abikaas teada ei tohiks." O Reid sõnu üteldes lükas ta thee nõud ruttu eemale,  tõusis ülesse ja lühidelt teretades jättis ta wõera üksi. Fröben tahtis järele minna, tahtis andeks paluda, mis ta teinud, tahtis kõik jälle ühekorraga heaks teha, aga tema oli juba uksest wäljas, enne kui Fröben mahti sai sohwa pealt ülesse tõuSta. Paha meelega läks ta alla aida. Siin edasi tagasi käieS oli temal aega järele mõtelda kelle üle ta Siete pahane oli, kas iseenese wõi Joosefe peale. JärelemõteldeS leidis ta mõndagi, mis wiimast wabandas. „Tema ei armasta Faldner'i mitte," mõtles ta iseeneses, „see aga on waest tema wasta toores, enam isand kui abikaas. Tema (Joosefe) süda sulas pehmeks, kui ma temaga kõrgemaist elukaunistawaist ja lõbustawaist gsjust kõnelesin, ma nägin, kuda ta kohkus, kui ta kogemata awaldas, missugune kehwus ja puudus teda keset wäljaspidist õnne koormas. Ja kas see teda mitte araks ei pidanud tegema, kui ta märkas, et ta seda puudust oma mehe sõbrale oli awaldanud? Ja edasi, kui ma temale kõik, kõik ütlesin, kui ma kindlal,  wõib olla pisut karedal kombel tema sugulastest rääkisin ja sellega tema südame haawa puudutasin, kas ei pidanud juba seegi teda pahandama? Ja kui ta oma abikaasa kahtlast südant ja umbusaldust meele tuletas, kas ei läinud ta siis mitte ikka arglisemaks, ja mina," mõtles ta edasi ja lõi rusikaga otsa ette, „mina wõifin temast arwata, et ta minuga ühe saladuse  osaline wõiks olla, mis ta oma lähema sõbrale, oma mehele mitte ei tohiks teatada? Kas ei pidanud ta kartma, et ta siis, kui seda oma mehele ei oleks jutustanud, täitsa minu woli all oleks olnud?" Kui auus ja kaunis ei olnud alles nüüd selle naisterahwa meeleolu tema meelest! Kust tuli temale selles nooruses,  sest ta wõis waewalt üheksateistkümne aastane olla, niisugune tugewus, kindlus, niisugune arüldlane haridus ja peened seltslikud kombed? Fröben aimas wa'est esimest korda omas elus,' et naisterahwa seeS üks imeline peensus, kawalus, jõud, lühidalt üks arusaamata  saladus aset on, mille wasta ka see kõige uhkem ja tähtjam mees seista ei jaksa. (Järg jäeb tulema). Kirja wastused. 164) „Üks Sakala lugija." Teie 1 rbl. 50 kop. oleme kätte saanud. Meil on aga Sakala lugejaid 5000, nüüd ei tea meie mitte, kelle nime juure selle summa peame kirjutama, sellepärast ärge pange mitte imeks, kui tulewal aastal sellesama rehnungi uueste saate. Tellimise  maksmise kirjas peab ikka, aasta, adressi nummer ja wist ka tellija nimi selgeste ülewel olema. 165) Ilma nimeta lahtine posMri. T—s. Sedmviifi ei wõi meie kuulutust trükkida. 166) P. K. L—maal. Teie kirja oleme lugenud. 167) T. U. O—s. Saame asja õiendama. 168) Tagamõisa peremees. Teie arutuse oleme kätte saanud. 169) J. W. K—s. Leiate trükist. Sarnaste meestele saadame ka meie südameliku tänu. 170) Th. S. U—s. Teie asjale saame seletust otsima. 171) N. S. P—s. Oleme tänuga wastu wõtnud. 172) A. S. P—s. Soowime õnneliku reisi. Teie sõnumed ei sünni mitte awaldada. Kirjateel enam. Mis Teie ennemalt olete saatnnd,  seda olete ka wist juba leidnud. 173) J. T. K—s. Adres saab muudetud. Ärge töine kord * enam niisuguse nalja saatmiseks paberit raisake. 174) J. J. P-s. Hea küll! 175) H. R—ck. Tarwitab ümbertegemist. 176) J. L. Peeterburgis. Teie nimetud juhikiri on vr. WeSke kirjutud, kes lahkesti ka edespidi on lubanud nende toimetamist enese peale wõtta. Muidugi mõista ka töiste käest saamad tähtsad ja sisu poolt rikkad juhikirjad wastu wõetud ja maksetakse sarnaste eest, kelle juures enam ümbertegemist tarwis ei ole, jõudu mööda waewapalka. „S a kala" S«. IBBS. Wastutaja: J. Körw Witiaudi Eesti Põllumeeste Seltsi maja ehituseks on kingitusi tulnud: Uusna wallcrst weel 21 rbl. 30 kop. Peale selle on annud: M. Ärm 1 ilusa lapse tanu, E. Mill Wälgitast paar kindid, paar sokke ja 1 põlle, M. Tonk Karulast  2 paari kindid. Seltsimaja DM* pühitsemiseks on kinkinud: Mõisa rentnik Hans Kichnu, Moori mõisa rentniku Reimann'i abikaas, kooliõpetaja KirseN abikaas ja N. N., igaüks  1 rbl. ja N. 20 kop. Ühtekokku 4 rbl. 20 kop. Eestseisus. A. Utsu, Roose majas-tiigi ääres, wõtab S koolilapsi söögi j- korteri peale wastu. (3vs) i Sealsamas müüakse ka manu riideid wälia. Kuulutused. (Politsei lubaga.) elle uumri Juhtkiri „Seuatori ülematus VI" Di sellepärast trükkimata, et ta Mast tagast ei Duduud D ei saagi Dudma. Sakala Toimeudus. Kõige paremat walget akna klaasi müüb kasti wiisi wabriku hinnaga Wiliandis Granberg'i poes H. Sass. Sealsamas » lõigatakse klaasi » ka mõedu järele malmis. (30?) i keskmiste klassidele ning » Apteekri õpilaste ja sarnaste katsumistele Valmistatakse ette ja juhatakse Tartus tundmata kaswandikudele  sündsat ülespidamise kohta. Tartus Tähtwere uulitsas, Treffner'i  majas MN. Lähemat teadust annab nimetatud paigas õpetaja ameti kandidat (298)2 Hugo Treffner.