Saarlane w ÄI. Teisipäewal, 24. Mail 1888. V. aastakiiik. maksab: Saaremaal aastas. ... I. rbl. Zi<i kp. pooles aastas 1 „ ÄZ „ Ilmub igal Knresaares, kanbannlitsas Nr. tv. Jaani kihelkonda. Saaremaal. Kuulutu riw selle ruum NB Üleüldine t» njnlcht man- jn linn» rnhinnle. MM Wenemaa Ewangeliumi - Luteruse koguduste abikassa ja Eesti rahwas. KaS tead, mis see Ewangeliumi Luteruse usu koguduste abikassa on? Miks ep tea, kostad sa, see on ju see kassa, kelle käest Mk waesemad Ew. usu kogudused suures Wene riigis abi saawad, kui nad ise oma jõuga ei jüksa kirikuid ehitada ega õpetajaid üles pidada. Selle kassa tarwis korjatakse ju igas meie usu koguduses paar kord aaStaS armuandeid ja olen ise ka selleks mõne kopika ohwerdanud. See on hea, et sa seda tead ja teed. Et aga mitmed sellest kassast wähe teadwad ja ka meie usuwendade waimulikust hädast wähe on kuulnud, sellepärast annab abikassa kaks korda aastas „Õlipuu lehekesi" wälja, Ewangeliumi õige usu üleSwõtmise pühaks ja paastu ajaks. Need lehekesed kõnelewad meie usu wendade elust ligidal ja kaugel ja on küll seda wäärt, et sa neid oma õpetaja käest pari kopika eest ostad. Mööda läinud paastu ajal sai „NeljaS Õlipuu leheke" rahwa sekka wälja lautatud. Aga ma ei tahtnud täna mitte ainult „abikassast" kõneleda, waid ka Eesti rahwast ja nimelt seda, mis Saksakeelne Õlipuu leheke meitest kõneleb. EnamiSte on see meile juba ammugi tuttaw, fiiSgi pole sest wiga Saksa Õlipuu leheke kirjutab nõnda: Wäikesed pildid EeSti rahwa elust. Eestlased on üks wäike rahwaS, keda mõned meie Õlipuu lehe lugijaid ainult nime poolest tunnewad. Aga Ewang. Luteruse usu abikaSsa tunneb seda wäiket rahwaft wäga hästi, nõnda kui ka Eestlasedgi  seda usu ja armastuse kassat wäga hästi tunnewad. Mõlemad on kassa asutamisest  saadik teine teisega sõbruses. Eestlased on oma kopikaid kassale kinkinud ja kassa on jälle omalt poolt waestele Eesti kogudustele enam kui üks kord õige suuri summast abiks annud. Meie soowime ainult ja loodame, et usu «vennalik olek edeSpidi weel südamest kumaks ja kindlamaks  saaks, et iseäranis rikkamad Eesti kogudused ka rikkamaid armastuse andeid abikassa heaks ohwerdakfiwad. Eestlastega tahab Õlipuu leheke seekord oma lugijaid enam tutwamaks teha. Kus elab see rahwaS? Eestlased peaaegu üks miljon hingesi elawad terwes oma nimelises Eesti kubermangus, põhja poolsel Liiwimaa! ja peaaegu igal Lääne mere saarel, mis Wene riigi päralt on. Mõned üksikud kogudused on ka Pihkwa ja Peeterburgi kubermangus, siis ka weel Wolga jõe ääres, Kaukasuses ja Krimmis. Eestimaal on kõige tähtsam linn kaubalinn Tallinn, Liiwimaal tuttaw suure kooli linn Tartu, kus peaaegu kõik meie Luteruse usu õpe- tajad Wene riigis oma õpetust ja juhatust «vaimuliku ammeti tarwiS saawad. EeSti saarte pääl on kõige tähtsam koht Kuresaare linn Saaremaal. See linn on iseäranis mere wee pruulijatele oma terwise toojate muda-wannide läbi terweS Wene riigis tuttaw. KeS neis nimetatud linnades on käinud ehk koguni sääl elanud, see on isegi sääl Eestlasi näinud. Aga juhtumise korral uulitsal nägemine ei õpeta ammugi mitte inimest ega rahwaft tundma. Eestlased on Soomlastega lähedalt sugulased,  sellepärast on ka nende keel Soome keelega wäga ühe sarnane. Kolmeteistkümne aastasaja hakkatusel (1208 —1224) wõitsiwad  neid Saksa rüütlid ära ja kristlikud misfionärid pöörsiwad neid katoliigi uSku. Kolmsada aaStat kestis Sakslaste ja katoliigi walitsus. IK. aastasaja algulleidis Luteruse katoliigi usu puhastamine EeSti ja Liiwimaal  jõudsasti maad ja sest ajast saadik on Eestlased Ewangeliumi Luteruse usku. Pärast usu puhastamist, aastal 1561, sai Liiwimaa Poolamaa alla ja EeSti maa Rootslaste kätte. Rootslased wõtfiwad ka 17. aastasaja hakatusel Liiwimaa eneste alla ja on selle järel mõlemas kubermangus Ewang. Lut. usu kirikut Eestlaste seaS õieti asutanud ja edendanud. Wana Rootsi seaduste põhjuse pääl seisab sääl praegugi weel kiriku elu. Põhja sõjas (1700 —1721) wõitiS Peeter Suur Liiwi ja EeSti- Ühe katuse all. 5 Ü?S ja teine naaber tuli ka külast ja andis kord ühele kord teisele wennale nõu kaebdust tagasi wõtta, aga kõik ilma asjata. Nii pehmed ja järele andlikud muidu küll kaksikute südamed olnud, nüüd aga oliwad nad teine teise waStn kõwad kui kimid. „Mina pean oma õigust saama," ütles üks kui ka teine. Ka õpetaja, kes ka nende tülist ja riiust kuulnud, tuli ja katsus neid ära lepitada ja rahule panna, tuletas isa meele, kes nii kaljukindlas, rõõmsas lootuses nende ühenduse ja armastuse pääle omad silmad igawese unele oli kinni pannud, aga, ehk ta küll sõbralikult ja tõsisti nendega rääkis, ei tulnud sest ometi midagi wälja: „Mina tahan oma õigust saada," oli waStuS, mis ka tallegi anti. Esimine protseS lõpes nii, et Hindrik õiguse sai ja Kaarel pidi kõik kulu kandma. Hindrik hõiskas; Kaarel kirus ja wanduS ja hakkas uuesti jälle pääle ja tõi meel teisi halbdufi ette. Mitte üks kuu ei läinud mööda, kus mitte uusi kaebdusi ja tülisi wendade wahel ette ei tulnud. Kord wõitis üks, kord jälle teine ja wihawaen läks nende wahel ikka suuremaks. Ja nad elasiwad ühe katuse all. Mis neile enne kui taewas näis olewat, oli neile nüüd põrguks saanud. Kaksiktalu nimetati külas ja ümber kaudu nüüd .riiuta luks" ja mõnigi mana talu peremees wõtiis sellest õpetust ja teadis nüüd wäga hästi, kuidas oma testamenti teha. Wana HauS wöttis kätte ja läks esite Kaarli juure, fiis Hindriku juure ja andis neile nõu kaksiktalu ära müüa, aga keegi ei pannud seda tähele. Ja kui Kaarel Kuunertil suil wäike tüttar sündis ja ta abikaasa surmaga wõitles, ei ütlenud Hindrik wcnnale mitte ühte sõbraliku  sõna, ega astunud jalagagi tema tupa. Ikka kaugemale ja suuremaks läks wiha tuli ja ikka sügawamine tegi lõhe oma suu wendade wahel lahti ja asi näis nii kaugel olewat, nagu ei wöiksiwad nemad ialgi enam teine teisele kätt leppimiseks pakkuda. Ja nad elasiwad siiSgi ühe katuse all, aga õnn ja rahu oliwad kadunud. lalgi ei olnud sääl naeru ehk lahket sõna kuulda. Pommis ja wait olleS käifiwad nad üks teisest mööda, eh! tormafiwad mõruda sõnadega teine teise kallale. Talule kasuks ei wõinud seesugune olek mitte olla. Lõpmata protsessid tarwitasiwad aega, raha ja rammu. Nii ei wõinud siis puumaa töö mitte korrapärast toimetatud saada ja seega oli ka leikuS ja sissetulik wähem. Kiriku ei läinud kumbgi Kuunert, nende isteplatfid oliwad teine teise kõrwal ja nüüd ei tahtnud nad vutte enam teine teise kõrwal istuda. Iga wend tahtis oma „õigust" saada; kuidas nad mõlemad ütlefiwad ja kumbgi ei tahtnud järele anda, ja kui nad seda ka teistele ei tunnistanud, fiiS teadis igaüks neist seda selgesti, et tal sell wiifil mitte üht rõõmust tundi ei wõi elus ette tulla, aga siiSgi ei jätnud nad järele ja iga üks pidaS ikka teist suuremaks süüdlaseks. Kaarel Kuunerti naine wõis teha, mis ta tahtis, aga ta ei saanud omal mehel kortsust mitte kulmult ära ja ta ei wõinud ka lastegi läbi teda naerule meelitada, ehk küll wäike poeg ja tüttar mõlemad terawad ja armsad lapsed oliwad. .Jätta mind rahule," oli enamisti Kaarli jutt ja ta toetas mõlemad küünaSpuu nukid laua pääle ja pani pea kahe käe wahele. Ja teises otsas iStuS Hindrik omas toaS just niisammuti ja wiha ta südames tõusis ikka kõrgemale nii, et see teda ära lämmatada ähwardaS. Ta mõtles õnsa isa pääle, kelle wiimased sõnad need oliwad: „Teie ei saa ialgi tülisse minema," ta meele tuli, mis ta juhtumise korral peret üks teisega kuulnud rääkiwat: .Wana Kuunertil pole ilmas nüüd haudaS ka enam rahu mitte, ta pöörab ikka ennast sääl ümber! Ja üks sulane oli selle kohta tähendanud: .Ime poleks see tõesti mitte, kui ta seda teeks, sest kuidas wõib ühel isal HaudaS rahu olla, kui ta pojad nõnda riidlewad!"