Tänulik poiss. Gaksa keele järele J. L—n. Maantee ligidal, mis Bernist Lenzburgi poole wiib, oli ükS weikene majakene, nii waene, et saja sammu pealt ennem risu hunikuks, kui inimeste elu majaks wõiks pidada. Nimetatud elumaja oli nõnda madal, et täiskaSwanud inimene seal sees waewalt püSti wõiS seista, ja muidu põnda weike, et kahe inimese hingamiseks seal wähe õhku oli. Õhu eest oli aga fiiski küllalt muretsetud. Samlaga kaSwanud  õle katusel oli nii palju aukust sees, et üks pitk mees, kui ta ennast waeseS onnikeses sirgeks ajaS, oma pead igal pool keelmata läbi katuse wõiS ajadc Ehk küll katkiste akna-klaaside asemel riide lapid paberi tükid oliwad, fiiski wilistaS tuul priskcste akna tuppa, kui oleks temal woli käes, iga nurka oma tahtmise järele läbi tuustiba wõida. MajaS elawate  inimestele tegi see suurt häda, kui sügisene kõle tuul akna pragude wahelt sisse puhus ja seina peal rippuwa kalendri lehta soris, kui tahaks ta järele waadata, mitu päewa tal weel aega on, oma walidat mängu pidada. Olekõrred lipendaflwad katuse peal, kui wallatu poist juuksed, kes palja peaga waStu tuult jookseb. Nõnda kui ülemal tähendatud, seisis maja suure Berni maantee äjres, ühe suure männa metsa kõrwal, mis sealt künni Aari jõeni, kõrguste )a madaluste  peal ennast laiali lautaS; ühe koha peal, kuS jäneS ja rebane töine töisele head ööd soowiwad. Enam kui kuuskümmend aastat tagasi elaS seS onnikeses üks waene lesk, keda tema naabrid „Männakäbä  Mariks" nimetasiwad. Tema korjaS metsas kuiwi oksi ja männa käbist ja müüs neid ligemais linnades ära, kuS neid tule hakatuseks tarwitadi. Nüüd ei olnud aga waesel lesel männakäbi enese ahju kütmiseks. Ta istus haige ja kahwatanud oma katkise sängi peal) ta kõrwal wärisestwad külma pärast tema weiksed lapsed, Rüdeli ja Mareile. Wäljas uluS kõle põhjatuul külmetanud maa üle, lume kibemeid  wasta akent ajades, kuna ligidad männad kange tuule käes kohastwad ja raksustwad, kui ähwardaksiwad nad igal silmapilgul weikese maja peale langeda. „Külm on wäga kange," ütles kümne aastane Mareile, kelle õhuke kört sissepuhuwast tuulest liikus; „wäga külm. Oleks natukegi puid ahju panna, aga kõik on lume all ja maa külge kinni külmetanud." Nende sõnadega hakkas laps haige ema ümbert kinni, kui tahaks ta temalt külma wastu, mis teda kõigest kehast wärisema ajaS, abi leida. Ema wastaS tütre jutu peale raSke õhkamisega ja laskis siis silmad kinni wajuda, kui ei kahaks ta enam päewa walgust näha. Weike Rüdeli, keS omast õest neli aaStat wanem oli, waataS suurte, pruuni silmadega oma ema kahwatanud  näu peale ja lõi rusikaga enese põlwe pihta, kui oleks see tale midagi kurja teinud; siis pööris ta silmad kõrwale ja wajus aseme peale. „Ema," hüüdis lühikese aja pärast weike Mareile, „kaS metsawaht ka taewasse saab?" „Seda teab üksi armaS Jumal," oli wastuS. „Ma usun, ta ei saa mitte taewasse," rääkis lapS edasi. „Mikspärast siis mitte?" Rüdeli tõStis pea natuke üleS ja kuulatas käfipõsakil  hoolega pealt. „Ma arwan," ütleS tütarlaps tähtsusega, „see on metsawahil suur patt, et tema Rüdelit lööb ja kinni panna tahab, kui tema weel kord peakõ puid tooma ja meil on nõnda külm. KaS inglitel taewaS ka külm on?" M, armas laps," waStaS wanake, „neil ei ole mitte külm." Wiimaseid sõnu rääkis ta wäsinud, waewalt kuuldama healega ta wajuS tagasi) wästmuS  ja nõrkuS suigutafiwad teda sügawasse unesse. Rüdeli ronis sängist maha, waatas üks silmapilk ema peale, kaS ta tõeste magama oli jäenud ja tõmmas  enesele siis paar katkisi kingi jalga. „Kuhu Sa lähäd, Rüdeli?" küsis Mareiie tasa. Rüdeli pani waitolemise täheks sõrme suu peale, wõttiS ahju takka nurgast kirwe õlale ja andis õele märki temaga wälja minna. Mareile läks tale ruttu järele. „Kuule," ütleS tema, „ma tulen ka; kui meid metsawaht juhtub  nägema, peab tema mind ka lööma." lähän ju üksi rebase augu juure, seda weikest  kuiwa mända tooma Sa pead ema juure koju jäema." Weike mehike tõmbaS mütsi üle kõrwade ja oli ühe. hüppamisega metsa kadunud. . Mareile wahtiS weel kaua sinna kohta, kuS wend puude wahele oli kadunud; wiimakS sundisiwad teda külm tuul ja paks lltme sadu tuppa tagasi minema. Ema magas weel ikka; lapS tõmbaS tekki kõrgemale, et huige mitte külma ei tunneks ja hakkas siis akna aukusi ja pragusi kinni toppima. Selle töö juures waatas ta kurwalt wälja wärSke lumega kaetud wäljade  peale ja jooksis siis jälle, ukse juure, kas ehk wenna tulemist juba kuulda oleks. Aga ta ootamine ja waatamine oli asjata. WaeseS onnikeses puudus ka Ml, kes oma tunni näitmise  ja käigu läbi igawat haua waikust oleks lühendanud.  Ennegi kanget tuule lõõtsumist oli kuulda, mis kui tont kitsa ruumide wahel müüraS, kui tahaks ta omale rohkemat ruumi teha. Wahest õhkas ema ja rääkis unistades mõne mõistmata sõna, wahest nägi ta unes oma õnnist meest, kes tema ja laõte wastu nõnda hea oli ja keda ta südamest armastanud. Tema surma järele oli õnnetus ja häda majasse asunud. Wacne Mareile ei mälestanud enese isat mitte enam. Isa oli kaheksa aasta eest pidanud sõtta minema, kui talupojad kord walitsuse wasta mässama hakkasiwad ja seal oli ta, nagu räägiti, kurja käe läbi surma saanud. Sest kõigist ei teadnud Mareile midagi, ta kartis üksi seda kalgi ja halastamata südamega metsawahti,  keS Rüdelit oli ähwardanud wangi panna, kui ta teda weel kord metsas peaks leidma. Ikka kartlikumaks  ja kurwemaks läks lapse süda üksildases tuas. Ema magaS minestuse sarnases unes, kui ei tahaks ta ilmaski enam elule ärkada ja Rüdeli ei tulnud ka weel mitte tagasi, ehk ta küll juba üle kahe tunni metsas oli olnud. Kartus ei annud tütarlapsele enam rahu. Ta läks wahest akna ja ukse juure, et wenna tulemist enam kuulda ja näha. Wiimaks hakkaS pimedamaks minema, aga Rüdelit  ei olnud weel näha. Nüüd ei jõuudnud Mareile ennast enam Mada. Kartuse ja külma pärast wärisedss  sidus tä enesele rätiku ümber pea, waatas kord weel ema peale ja ruttas siis tuast wälja. Lumi lendas külma tuulega tale wastu silmi ja tuul puhus ta kergeist riietest läbi, kui oleksiwad nad wõrgud. „Saada omad inglid mulle kaitsjaiks!" palus ta, kui ta tuulest kohawa metsa oli jõuudnud. Nüüd ruttas nii, kui jalad teda kanda jõuudsiwad, tutwad teed rebase augu juure. Waewalt pool teed oli ta juba ära käinud, kui ta südamesse lõikawa Wdakisaga maha langes. Rebase augu juureS olewaft kuiwanud männast raiutud tükk oli seal ta ees maas Mareile tundis seda waigusest oksast ja wärske lume peal oliwad werised jäljed näha. „Rüdeli, Rüdeli," karjus  weike tütarlaps; „metsawaht on Sind tõeSte ära tapnud. Ema, ema!" Rääkimata kartus ja kange nutmine paniwad ta heale kinni; nuutsudeS hakkas ta maasolewa puutüki ümbert kinni, kui wsiks see teda peaSta. Äkitselt tundis Mareile oma kätte peale tuetud pale peal niisket, norskawat hinge tõmmamist ja üks wali heal hüüdis: pSeia, Prints, seia!" Laps waatas uue kartusega üleS ja nägi enese kõrwal püssi ja jahitasuga ehitatud ilusad noort meest, kes pika nööri otsas üht jahikoera juhatas. „Miks Sa nõnda nutad, laps?" küsis wõeras meeS sõbraliku healega. Aga Mareile ei wõinud ehmatuse pärast musta ega walget lausta, sest koer seisis wäga tema ligidal ja wahtis enese suurte põlewate  silmadega nõnda kurjalt tema otsa, et ta käed jälle filme ette pani ja nutteS: „Rüdeli, Rüdeli!" hüüdis. „Tagasi, Prints!" hüüdis noormees ennast lapse ette küürutades ja ta külmast kangeks jäänud käSsa märja silme eest ära wõttes. „ArmaS laps, ära karda, koer ei tee Sulle jo midagi; miks Sa nõnda nutad? kas Sa nälgis oled?" Ta tõmmas ilma wastust ootamata ühe saia jahitasust wälja ja andis seda temale. Mareile oli omas ehmatuses  nälga koguni ära unustanud, aga wõera sõbralik  and tegi teda jälle julgemaks. Ta waatas nooremehe  otsa ja tundis temas kohe seda herrat, kes ülemal  küla ees suures majas elaS. „Mis Sa siin teed? Ära karda," ütles berra weel kord. Mareile hakkas nüüd jutustama, kudas ta oma wenda on tahtnud otsida, keda metsawaht surnuks on löönud, kus juureS ta werise jälgede peale näidates uuest nutma hakkas. Sõbralik noormees küürutas maha ja ütles: „ Jäljed  on weel wärsked otsi Printsi" Koer nuusutas  jälga, tõstis pea üles ja tahtis edasi jooksta. Kahe sammuga oli ta põesastiku kadunud. „Tule laps," ütles wõeras, „ma aitan Sind wenda otsida." Jääger wiSkaS püssi õlale, wõttis jõuetuma lapse käe peale ja ruttaS suurel sammul koera järele. Wahest seisis ta wagusi ja kuulataS; nüüd kõlaS kaugelt metsa takka koera haukumine. Noormees wõttis kahe käega lapse ümbert kinni ja hakkas nii ruttu edasi jooksma, et lapsel kuulmine ja nägemine tahtis kaduda. Koera haukumine läks ikka wihasemaks) aga kui nad metsa serwa oliwad jõuudnud, jäi ta häkiste wait ja üks wihane passi heal hüüdis: „Waat' see on Sinu palk, lurjus!" „Laske mind ema juure minna," hüüdis üks töine peenem heal sinna wahele. Mareile, kes wagusi, kui minestuses jäägri kätte peal oli olnud, ärkas nüüd omast unest ja kisendaS: „SU on Rüdeli!" Töisel silmapilgul oli ta oma weikese wenna kaelas, kelle nägu kahwatanud, ja tarretanud werega kaetud oli. „Mikspärast olete Teie minu koera maha löönud?" küsis jääger metsawahilt wihase healega, kui ta oma truu Printsi purustatud peaga lume sees nägi lamawat. „Et ta mind hammustada tahtis, herra Brütel," waStaS sassis habemega, wiltuwahtija metsawaht toredaSte, oma werist kirwest männa oksa külges ära pühkides. „Et ta Teid hammustada tahtis?" kordas töine põlaStawalt; „ma mõtlen, et ühel soldatil koera mitte tarwiS ei ole karta. Kuhu tahtsite Teie selle poisiga minna?" „Esite kommissari juurde ja siis wangi hoonesse puu warguse pärast." Rüdeli, kelle nägu Mareile werest oli puhtaks teinud, astus neid sõnu kuuldes paar sammu ligemalle ja waatas paludes nooremehe otsa, kui tahaks ta enese wabandamiseks midagi ütelda. Mrg jäeb tulema.) Toitmisest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne. N. Sõrd stuä. moä. IV. Koede sees sündima lahutuse produktid, kes ihule mitte enam tarwilikud ei ole, saaroad jälle meresse üles mõetud ja ihust wälja saadetud. Oleme nüüd seedmise sündustega lühidelt tuttawaks  saanud, siis on meil kerge looduse nõuudmisi ära mõista ja neid meie eluwiisi läbi täita, et meie tema sundusi söögi muutmise juures piimamedelikuks mitte ei takista. Seedmise sündustest juba tunneme meie tema tähtsust terwisele ära ja sest suurest jõuust, mida niipalju abinõuud ärapruugiwad, et mitmesugust toidust toidu wedelikukS muuta, on selgeste aru saada, et siin takistused kõige ihu peale kahjulikult mõjuwad. Tahame Meie sigeSte süüa ja juua, siis peame meie kõige pealt toidust oma kokkuseadmise järel nii wälja malitsema, et nad tingimisi täita wõiwad, mida ihu oma olluste wahetuse otstarbeks ja toitmiseks nõuaa. Seda õpetab meid toitude keemia kokkuseadmine ja omandus:  lämmastikust rikkad ollused peawad süsinikust rikkastega söögi sees nii segatud olema, et 1 jau lämmastikust  rikka olluste peale 15 jagu süsinikust rikkaid lähemad. On meil õige toit eeS, siis peame meie ka selle eest muretsema, et meie korralikult sööme. Meie ei tohi mitte liig ruttu süüa, sest siis sunnime meie kõhtu ühekorraga liig palju tööd tegema, ja kõik toit ei saa sülest ja kõhu limast mitte küllalt läbiniisutud. Kõht ei pea aga ka mitte oma hakkatud töö juureS uue toitude söömise läbi waewatud saama, sest nad sunniwad kõhtu ikka tööd tegema. Loodus on aga ka temale tööd ja rahu ettekirjutanud,  ja seeläbi meile näitanud, et meie igakordset seedmist ära ootama peame, enne kui meie jälle uut toitu üleswõtame, siis wõib kõht oma hakatud tööd lõpetada ja uue seedmisele uut jõudu korjata. Kõige paremalt sünnib see seeläbi, et meie kõhu seedmise keskmise tuurimise järel, mis enamiõte 4 tundi malta b, määratud korradel sööme, nõnda et kui meie hommiku kellu 7 sööme, siis lõunat kell 12 wõi 1 ja õhtust kell 6 wõi 7 sööme, ja olgu see miimane söök enne magama minemist. Kõik söögid waheaegadel on harjutused  ja raiskawad üksi aega, seedmise limast ja toitust.  Korralikult söömine ja kinnipidamine määratud „S a k a l a" 5S 7. IBBS.