Saarlane UM Klcütdiae palitika ajaleht maa- ja liaaarahmale. ZM Il° 13. Teisipäewal, 28. Märtsil 1889. VI. aastakäik. „St»,t»vc«»NS" maksab i Ilmub igal toisipcte,Vc»k. Kurefaares kaubaunlitsas nr. I?! -ch Südamelik tänu ja nõu-andmine. Minema aasta wiimases „Ristirahma pühapäewa  lehe" numbris lugesin ma, et „Hefata" scltfi koosolekul üks armuline praua Wändra kurt tummade kooli laiendamiseks kuustuhat rubla on kinkinud. See on mulle wäga suureks rõõmuks, et see kool abi sa toetust on saanud, mille läbi wõimalik on selle kooli ruumisid laiendada ja neid puudusid mahendada, mis sääl takistuseks on. Ei see kool wõiks mitte allal hoitud saada; ei selles wõiks mitte nii suurt ja kasuliku tööd meie rahwa õnnetumate laste kasuks tehtud saada, kui Issand mitte paljude südameid ja kiisa armastuse annete jagamiseks selle kooli heaks ei oleks lahti teinud. Ka mõne aasta eest ostis kõrgesti austatud Liiwimaa kuberneri praua wana-Wändra mõisast wiie tuhande rubla eest maad, ühes ühe talu kohaga ja kinkis seda kurt-tummade kooli heaks. Nimetatud kahe kõrge aulise prauale, kes oma käsa nii rikkalikult selle kooli heaks on wälja sirutanud, sunnib minu tundmus südameliku tänu awaldama. Ja kes ma olen, et ma südameliku tänu selle kooli heategijatele awaldan? Mina, siin all nimetatud, olen ka üks neist õnnetumatest, keS ei kuule, ega ka rääkida wõinud. Sell ajal kui ma rääkida ega ome mõtteid ka mitte kirja läbi awaldada ei wõinud, olin ma kõigest inimlikust tundmisest ja teadusest lahutatud. Ei ma teadnud selle linnakese ega saarekese nime, kus ma oma wanematega elasin; ei tunnud ega teadnud ma taewast ega maast; ei Jumalast, ega tema wägewaist tegudest taewa ja maa loomises, ega tema armu tööst inimese sugu äralunastamises. Sest ma ci teadnud, et ma üks inimene olin, weel wähem et ma üks patu läbi ärarikkutud inimene olin. Ma elasin kui pimeS kottis, sest mitte midagi walguse ega mõistuse kiiret ci paistnud minu tundmusesse. Aga kuida auusad lugejad nüüd minu kirjast näewad,  olen ma nüüd inimliku tundmisele saanud, kes mõistab hea ja kurja wahele wahet teha, kes oma inimliku kohust Jumala ja inimese waStu tunneb, kes ka midagi mõtelda wõib. Ning et ma sellele tundmisele Wändra kurt-tummade koolis olen saanud, siis märkab juba iga lugeja, et mu süda tänuga nende waStu täidetud on, kes selle koolile midagi head teemad. Ning et ma nüüd niisugune olen kui lugejad minu kirjast näewad, eks see pea iga wanemat äratama, kellel sarnane õnnetu laps on teda Wändra kurt-tummade kooli saata. Paljudele on see küll ime kuulda, ja arusaamata  mõista, kuida keeletumad rääkima õpetakse. Jah, see on küll raske töö, aga Jumala abiga on see ometegi wõimalik. Mõtelge ometi armsad lugejad, kui kurb see oleks, kui üks kurt-tumm niisuguseks mõistmatuks jääks, milleks ta loodud ehk mõne raske haiguse ehk õnnetuse läbi saanud on, ja kuida see iseäranis weel tema wanematele ja omakstele waewaks ja kurwastuseks oleks? Ja ometegi on Wändra kool üks niisugune koht, kuS niisugused mõistlikuks inimeseks saamad kaSwatud. Üks mõistmata kurt-tumm, nagu ma ise see olnud olen, teeb kõige wägewama Taeiva Jssa ei oska Teda paluda. Kurt-tumm ei tunne seda wiletsust ja maimu pimedust, milles tema elab, ta on oma wanemate waStu sõnakuulmata ja ei tea seda, mis teise Moosese raamatus 22. peatükki» öeldakse: „Kes oma ema ehk isa lööb, see peab armuta surma pantama." Ja mana rahwa tark sõna ütleb: „käsi eh! jalg, mis wanemaid tõukunud, laimab hauast wälja." Ja Taawet hüüab oma 34 laulus, 12—13 salmis: „Tulge lapsed, kuulge Onu ja õepoeg. 1S „Kas ma siis seda wõisin? Tema ei annud mulle aega mitte sõnagi waZtu rääkida." „Ühel naisterahwal peab ikka nii palju mõju olema, et ta üht meest wõib sundida tähele panemisele, kui ta aga tahab. Aga Aleksander von Windheim on noor, osaw ja haritud mees mõisniku seisusest ja mõistab nagu narr iga ilusa naisterahwa ümber lipitseda ja meelitada ja mis weel enam on —" „Willem, Willem!" hüüdis Albertine ehmatades. »MiS see on? Kuidas wõid sa oma naisele see suguste jäme sõna ja möttetega nii ilmasüüts haiget teha? Mina mõtlen sinu kohta hoopis paremine!" ütles ta wärisedes, kus juures pisarad temal üle põskede jooksiwad. „OH, et meie seesugust mängu pääle hakastme!" Tema peitis oma näo ninarätiku sisse. „Albertine!" „Kas pead sina mind niisuguseks, kes oma meest ja sõbrannat petab?" ~KaS sina siis Marie ja Aleksandri asjast tead?" „Marie on mulle juba ammu kõik jutustanud."  Kahetsedes hakas Willem tema käest kinni. „Anna andeks Albertine, mina ei tahtnud",  ütles teman ukralt, „sind meelega pahandada; aga kannata minuga mu praeguses piinlikus olekus, mis iga päewaga ähwardab meel pahemaks minna. Unusta seda inetumat silma pilku!" „Su umbusaldus, armas mees, teeb mulle haiget. Armastus ilma usalduseta ei ole tõsine armastus." Willem oli oma abikaasa walustsügawasti liigutud. PraeguS, kus tema ennast omast naisest eemal ja wõeraks pidi hoidma, armastas  ta teda palarvamalt kui ial enne. Tema kahetses oma äkilist meelt. „Albertine!" hüüdis tema. „Anna minu armastusele andeks!" Noor abikaas wiskaS ennast pisarail silmil naeratades oma mehe rinnale. Willem surus teda kõwasti oma rinna wastu. „Heldene taewas, mis ma näen! Ons see muidu mu silmade ees?" hüüdis korraga üks hääl. Mõlemad abikaasad põrkasiwad tagasi. Konsul, wihast kahwatanud, astus põesaste wahelt wälja. „Minu onu!" pomises Willem. „Meie oleme kadunud!" sosistas Albertine, kes wankuwal sammul kõrwale astus oma nägu rätikuga kinni kattes. „Aga õepoeg, ah soo siis selle pärast jooksid sa salaja meie juurest ära? Kas sa ei häbene ega karda pattu Jumala ja oma armsa abikaasa wastu?" müristas onu wihast tähisemal häälel. Willemi piinliku olekut wõib iga üks ise arwata. Mis pidi ta oma wabandusekS ütlema? Kas tohtis ta praegu wihase onule tõtt tunnistada? „Nüüd hakan ma aru saama, mikspärast sa seda naisterühmast ikka kiitsid! Ma ei suutnud enne seesugust inetumat asja sinust uskudagi ja praegus pean ma seda ise oma silmaga nägema. Sina tallad seadust ja wisakaid kombeid jalgadega!" „Onu, mina wannun teile —!" „Ära püüa ennast wabandada, see ei maksa! Ja teie, mu ilus preili Albertine, tasute nõnda oma sõbranna usaldust? See on teicst häbemata ja auta!" Albertine nutis walusaid pisaraid oma tasku rätiku sisse; ta kahjatses, st ülepea seesugust kardetawat mängu hakatud oli. Willem tahtis teda rohkema laimamiste eest kaitsta. „Onu mina pean teile midagi seletama!" hüüdis tema. Onu wiha oli nii suur, et ühtegi seletust kuulda ei tahtnud. Kui ta õepoega jalatallast kuni pealaeni meel kord wihase pilguga mõõtnud oli, pööris ta ennast nutja Albertine poole. „Mu preili," ütles ta oma wiha waewaga tagasi hoides, „mina mõistan küll sest aust lugu pidada, mis teie mulle minu majas Saarlaste kalendri ostjatele! UM" „Saarlaste kalendri" ostjaid, kellel allnimetud kalendrid käes on, saamad palutud Saarlaste trükikojast omad kingitused wastu wõtta. „Saarlaste  kalender" 1) nr- 5444 seina-uur; 2) nr. 2Z2G seina-uur; 3) nr. laua-lamp; 4) nr. kÄSZi termomeeter; 5) nr. 4S termomeeter; 6) nr. 817 piibli-raamat; 7) nr. ZS7S laulu-raamat; 8) nr. 4S4S õliwärwi-pilt; 9) nr. lttA palwe-raamat; 10) nr. SIZ õliwärwi pilt. Saarlase trükikoja walitsus.