Sõnakene ajalehtede tellijatele ja lugejatele. Ajalehed ilmuwad igal pool haritud maailmas. Igal rahwal, keS haritud rahwaste liiki on astunud, on mitu ajalehte, kellel kõigil oma osa lugejaid on, ühel wähem, töise! rohkem, nõnda kudas leht oma programmi, ette seatud sihi ja maimu poolest rahma seast oma-mõttelisi ja ühemeelelisi, nõnda kudas leht oma ilmumise, oma kohuse täitmise poolest rahwa seas sõpru leiab. KohuS ja kohuse täitmine, on asjad, mis iga asjatalituse juures nõuutakse. KuS iial kohusest  räägitakse, on ikka kaks olemas, kellel ühetõisega tegemist. Neil kahel, olgu nemad mis iialgi tahes, on ikka ja alati omad Vastastikku õigused ja kohused. Ilma õiguseta ei taha ega wõi midagi olla, ega keegi elada. Õigusest aga on kohused wäljakaswanud; õigus on kõige kohuste ema ja sünnitaja. Et see tõsi on, selleks leiame näitusi ja tunnistusi igalt poolt, kuhu iialgi silmad pöörame, kuhu iial mõtte kääname. Aga jäeme ajalehtede, nende lugejate ja tellijate juure. Ajalehel on riigiwalitsuse  poolt õigus (luba) ilmuda, lugejal õigus teda tellida ja lugeda. Sellest õigusest kaswab ajalehele  kohus riigiwalitsuse ja oma lugeja wasta, aga ka tellijale wõi lugejale kohus ajalehe wasta. Õigus ja kohus seisawad jällegi tõinetõise wasta ning aitawad  ühtetõift ülewel ja alal hoida; langeb üks, kaub ka töine. Õigus ja kohus peaksiwad pühad olema ja oma loomu järele ühe suurused, aga õigus kõdistab  hõlbsaste omakasu, ning sealt ep see tulebgi, et õigus ja kohus mis tõepoolest ükstõise Vastastikku  elutingimised on igapäewases, tegelises elus Vaenulikult kokku puutuwad. Kui õigus ja kohus enam wastastikku ei tülitse, on ilm täielik ja taewas maapeal, mis meie küll keegi oma lihaliku silmadega näha ei saa, aga millest hoolimata meilt woorus nõuuab, et sellele sihile püüaksime. Aga kudas on siis õiguste ja kohustega ajalehtede ja nende tellijate ning lugejate wahel lugu? Mis sugused on nende wastastiku õigused ja kohused? Mis siin ühele õigus, on töisele kohuS. Tellijal wõi lugejal on õigus, ajalehelt nõuuda, et leht kõigite oma programmi järele kindlas maimus töötab, kõik seda täidab, mis ta tõutanud, ning õigel ajal ja korra järele ilmub, sest see on ajalehe kohus. Ajalehel on õigus lugejalt nõuuda, et see lehehinna õigel ajal ära tasub, sest see on lugeja ehk tellija kohus. Jätab siin üks oma kohuse täitmata, siis kautab ta seega õiguse poolest oma õiguse. Õigus aga on igale inimesele tema loomu järele armsam, sest see toob temale tulu, kuna kohus ohwrit nõuuab. Sellest see siis ka tuleb, et keegi naljalt oma õigust ei unusta, küll aga sagedaste oma kohut. Selle järgus on aga jälle see paha lugu, et see, kes üksnes oma õigust silmas pidades oma kohuse unustab, seega ka töisele poolele tema kohuse täitmist raskendab  ehk koguni wõimatumaks teeb, ning seega lõpeks iseenese õiguse kautab. Aga pöörame jälle ajalehtede  ja nende tellijate ja lugejate juure. Iga ajaleht peab juba oma enese kasu ja õiguse pärast enese peale wõetud kohut täita püüdma ja teeb ka seda. Seda oma kohut wõib ajaleht (ehk selle Väljaandja) üksnes siis täita, kui lugejad ka oma kohut meeles peawad. Wanasõna ütleb: „Üks kasi peseb töist." Selle poolest on aga meie Eesti ajalehtede juures sagedaste lugu nõnda, kudas ta mitte ei peaks olema. Kõigi meie rahwuslikude lehtede seest oleme näituseks tänuwu kuulutusi leidnud,  kus toimetused wõimalikult õrnaste lugejatele ja tellijatele nende kohuse täitmist meelde tuletawad. Häda sunnib neid seda tegema, sest meie rahwuslikude!  lehtedel ei ole mingid abikassasid, kust kergitust saaksiwad, kui mõned lugejad oma kohut unustates nende kohuste täitmist raskendawad. Meie Eesti keelsete ajalehtedega on selle poolest töine lugu; sellepärast nad ka Eestimeelseid lehti ülemal tähendatud  meeletuletuste pärast pilkawad. Meie ei tea mitte, kudas selle asja poolest iga töise Eesti ajalehega lugu on, sellepärast wõtame „Sakala" näituseks.  „Sakala!" on tänuwu mispärast, ei ole meie wöimuS seletata just nõnda palju lugejaid,  et ta ilma kõige takistuseta wõiks ilmuda, kudä kord ja kohus, kui kui kõik lugejad, iseäranes rohkem-tellijad oma kohut oleksiwad täitnud, mis aga paraku mitte pole sündinud. Mis nüüd? Mõne töise ajalehega poleks lugu weel mitte nõnda halw olnud, sest tema Väljaandja oleks seniks abi wõinud leida, kui kõik tellijad ja lugejad lehe hinna ärasaates  oma kohut oleksiwad täitnud, aga Eakalaga oli töine lugu. Need, kes praegu tema Väljaandmise eest hoolt kannawad, ei ole mitte tema omanikud, ega pole neil mingit õigust ega kohut, omaniku Vastutamise  peale ajutist rahaliku abi muretseta. Asi oli juba nõnda kaugel, et Sakala enam ei oleks wõinud ilmuda. Lugejad oleksiwad kahju pidanud kandma ja nimelt sellepärast, et mõned lugejad, iseäraneS  rohkem tellijad oma kohut ei olnud täitnud. Need, keS seda teinud, ei oleksiwad nuriseda wõinud, aga neile, kes oma kohut oliwad täitnud, oleks ülekohut sündinud. Kelle süü läbi? Nende süü läbi, kes oma tellimise hinda ära ei olnud saatnud, ehk mis weel pahem, nende rohkem tellijate läbi, kes tellimistega ühes inimeste käest raha wasta wõtsiwad, aga seda omas käes pidasiwad. Nõnda oleks lugu selle läbi olnud, et mõned lugejad, iseäranes rohkemtellijad,  üksnes oma õigust silmas pidasiwad, aga kohuse täitmist unustasiwad; kahju igal pool! Et lugu lootuse järele nõnda pahaks ei saa minema, selle eest peame Sakala trükkijat, herra F. Feldt'i, tänama, kes trükkimise kuulutuste eest oma peale Võttis, nõnda et üksnes 10 rbl. numbri pealt trükikulu  juure maksta tuleb, ehk mitte midagi, kui kaks lehekülge kuulutusi /eaks olema. See on tähtjas kergitus, ning wõis seda herra F. Feldt üksnes selle tingimise all lubada, et temal õigus on iga kuulutuse  eest, mis Sakalas seisab, hinda Võtta. Sellepärast  siis toimetus kuni aasta lõpuni mingit kuulutust  ilma hinnata wasta wõtta ei wõi, mis kõiki palume tähele panna, kes Sakalas midagi tahab kuulutada lasta. Jah, õigus ja kohus! Need peaksiwad alati ühe kaalu peal seisma; üksnes siis wõiwad korrapäralised  lood maa peal walitseda, muidu lähab kõik sassi ja segi, millest kellegile head ei ilmu, waid kõigile kahju kaswab. Kuna meie seda üleüldse soowime, soowime lõpeks weel iseäranes, et tulewikus  kellegil Eesti rahwuslisel ajalehel ja tema lugejatel ning tellijatel asja ei oleks, Vastastikku täitmata kohuste ehk jonnaka õiguste pärast ükstõise peale nuriseda. Weel kord Olewik oma „esimeste" ja „wiimaste" soowidega. Sakala 28. . numbris kirjutasin mõne üleüldise tähenduse Eesti ajalehtede wigade kohta, kus ma iseäranis  A. Grenzstein'! awalist tegewust läbi rääkimise alla wõtsin. Ma lootsin Olewikust, kes ennast ikka tõearmastuse parast kiidab ja omi wastaseid asjaliku waidlemisele kutsub, et ta minu asjaliku kirja peale ka asjalikult wastab. Mu lootus on aga luhta läinud.  Olewik, see suur sügawalt mõtleja ja kange kaaluja on omaks „nõrkemata nõudmiseks" pidanud, mind „ lollikeseks", minu kirja „wihase wapsiku pirisemiseks"  sõimata ja kangeste hoobelda, et ta seda peagi näitama saada. Kõigest minu kirjast, kus ma A. Grenzstein'ile wigasid ette arutan, läheb ta waikselt mööda; wastab aga paljalt ria peale, millega ta asja wist walmis arwab olewat. Sellega ei „pease" aga Teie, auustatud Olewiku toimetaja, minu käest weel mitte. Kui Teie minu kirjast waikselt mööda lähate, siis saan ma selle eest hoolt kandma, et rahwas Teie „waesuse-testamenti" lugeda saab. Nüüd aga laulukese juure, mida ma kord mööda minnes laitsin, sest et ta meie ewang. Luteruse ususse puutub. Grenzstein ise nimetab laulukest nii halwaks, et ta mitte niipalju „tolmu" rida) wäärt ei olla, kui ta ülesse olla puistanud. Ja ometi puistab  Grenzstein oma õiendusega, mis mind sulge peusse sunnib wõtma, peale 4 wiiru tolmu ülesse. Waatame seda järele. A. Grenzstein tahab ennast Olewikus täieste süüst puhtaks waielda, annab aga wahete wahel õige lohakalt mõista, et ta seda ise oma parema teadmise wastu teeb. Ta ütleb, et ta ise laulukest enne trükki pole õieti „kaaluda" saanud. (Sest wõime muidugi arwata, mitu kirja nüüd, kus ta neid palju kirjutab, „ilma kaalumata" Olewikku lähawad), annab siis muist süüdi, nagu see ta wns on, Dr. Weskele, kes „weel palawamalt söönud", kui tema „lauale kannud." Kui see laul sugugi ususse ei puutu, ja üksi seltsielust räägib, mis ju hea on: mis tarwis, kallis Piirikiwi, siis need wabandused ja töiste süüdeldamised?  Nende wabandustega olete oma „subjektiv- Sigestamisele" raske hoobi annud. Kui Teie wabandada  katsute ja töist süüdlaseks panete, siis tunnistate ju ometi ise (seiemaale pruugitama loogika järele), et Teil midagi wabandada on, et laulukeses mõtteid leida, mida suurem „ kaalumine" wälja oleks pidanud kasima. Grenzstein'! „ subjekti» õigestamtsest uleb ka kogemata ilmsiks, et laul. mida P"r-kw- K. S. aastaraamatus oma waimu sünnitusena .rukf.da as .s paljalt ümberpandud on. (Ei tea. kas seda mask tema poolt oleks sündinud, kui laul hea o . Seega pole siis Olewiku ütelusti, et laul skUiielu pinnal sündinud, mingisugust PSh,a all. M-ie ei tea mitte, missuguste mõtetega Rosegger laulu sunn - tas, seda peame katsuma laulukesest enesest ma ja arutada.  Seda teame aga küll, et Piirikiwi ilgu aw jalutus Steiermargi mägedes (1879) laulu nn e sünnitanud ei ole, waid teda paljalt tõlkimisele on äratanud. Sellepärast ei wõi Grenzstein metd a mitte uskuma sundida, et laulus just need mõtted leida on, mis teda sellkorral üpris wäga liigutastwad. Selle tõlkimisega on laul omale aga paljalt töise kuue ümber saanud, mis temale osalt meel enam usuwaenulise näu paha annab, kui Rosegger 'i alguspäralisel  laulul on. Pika jalutuse kirjelduse jätame sellepärast kõrwale ja lähame kohe laulu enese juure. Grenzstein arwab Roseggeri laulu seltsielu kohta käiwat. Selles arroamises tuetada teda weel iseäranis see, et Rosegger religioni asjadega sugugi tegemist ei tegewat. Kui üks luuletaja oma hauale mitte risti ei soowi ja seda patuseks peab, et kõige parem risti löödi, ma arwan, et üks inimene, enne kui ta seesuguste tähtsa otsustele jõuab, juba küllalt on usu asjadega tegemist teinud. Imelik, see laul, kus Grenzstein'i oma tunnistuse järele mõtteid ilmub, mis praeguse theologialise arwamisega mitte ühte ei lähe, see laul ei teha usu asjadega tegemist! Küll on see wõimalik, et laulu wiimases pooles meile seltsielu wiletsustest lunastajat soowitakse; see soow ei tee aga laulu usu külge puutumisest sugugi puhtaks. Minu arwates on Nosegger'i alguspäralise laulu mõttekäik järgmine: Esimeses kaheksas rias tunnistab ennast laulik suureks looduse armastajaks; niisuguste  looduse sõbrade liiki lueb ta ennast, kelle arwamise  järele looduse teadus ja theologia wahel waenulikult (wiimase teaduse kahjuks) kokku puutuwad. Sellepärast ei soowi ta omale ka mitte puhke paika pühitsetud mullas risti all, waid wabas looduses, kus ta kiriklikuist kombetest, seadustest ja pruutidest lahti on. Juba see tunnistab meile wabalt mõtlejat.  Kui ta pärast risti külges surejat ei JesusekS, Kristuseks, ega Õnnistegijaks ei hüüa, waid paljalt „kõige paremaks", s. o. kõige paremaks inimeseks, siis näeme, et laulik siin ka Kristuse jumaliku loomu kohta kahtlust awaldab. Ta peab Jesust (paljalt) paleuslikuks inimeseks, sellepärast näitab tal ka tema ristilöömine nii hirmus ülekohus, et rist selleläbi wande alla saab. (Meie aga usume, et rist Jumaliku kannataja surma läbi oma endise wande alt peasis.) Praegugi koormata rist ilma („das wie ein Alp die Welt umarmt"); see koorm on wist seltsielu wiletsus, millest ta meile lõpeks lunastajat ootab. Sõna „weel kord" tunnistab küll, kuda Grenzstein arwab, esimist lunastust tõeks, ta tunnistab aga ka hoobilt, et esimine lunastamine mitte täielik pole olnud. Meie näeme, et laulu põhjusmõte küll seltsielu  wiletsustest lunastamine on. Seal juures aga puutub laulik usu külgi, awaldab mõtteid, mis meie usu wastu käiwad. Grenzstein ei taha wist põhjuSmõtte  kõrwal midagi muud mõtet makswaks arwata. Sest näeme jällegi, et ta ülekaela, ekstreemidcs mõtleb. Neid usuwastalesi mõtteid, mis Rosegger nagu kogemata ilmutab, neid teeb Piirikiwi omas tõlgis terawaks, pilkawaks. Rosegger'i laulu pealkiri on: „Mull istutage taimeke." Grenzstein'i tõlgi pealkiri on: „Mu wiimne soow." Selle wiimse soowi peale katsub ta siis weel iseäranis tähelepanekut äratada („kuulge nüüd, see on mu suurem soowi hüüd"). Tema „wiimasel soowil" on siis weel üks latw, kus kõige suurem hüüd pesitab: rist peab kaduma! Rosegger'i soow on aga ühetasane, wagune; taime tahab ta weel enne. Kui tõlkija lõpetuseks Jesuse ristis arwab „punastanud" olewat, siis pilkab ta meelega, ehk kogemata rumalast peast. Häbi ja wiha pärast punastatakse. Usume, et Lunastajal kumbkit neist tundmustest risti peal ei olnud. Mis ütleb Grenzstein põhjusteks selle peale, et tõlkija oma hauale risti ei tahtwat? Esiteks sellepärast  mitte, et risti kurjaste tarwitakse. Jumala nime tarwitakse ka kurjaste, kas siis meie sellepärast teda enesest peame ära heitma? Ei pühaks pidama, kõiges hädas appi hüüdma. Et ta üksi kurjast tarwitatjaile ära keelab, risti oma hauale seadmist, seda ei awalda ükski sõna laulus. Töiseks ci luba ta sellepärast risti panna, et puud tahab istutada. Kas rist siis puuiötutamise ära keelab? See pole kellegi Põhjus! Rosegger arwab wist, et risti ja