Niagara weesadam Põhja-Ameerikamaal. Niikaugele kui inimestele tuttav? ajalugu ulatab, ei leita sealt ühtegi maad, mis nii suurel sammul imestamise  wäärt kiirusega hariduses on edafi jõudnud, nagu Põhja-Ameerika. Waewalt nelja aasta-saja eest alles ülesleitud, tõuusis Ühendatud-riikide wabariik, peale oma vabaks saamise juba 70 aasta sees niisugusele järjele, kus tema poliitilised seadlused enamiste kõigist töiste maade seadlustest mitte ükst üle ei käinud, maid nendele ka igas tükis eeskuju pakkufiwad. Kõik edeneb nende hoole all siiamaale kuulmata kiirusega. Kus ilma loomisest saadik täna esimest korda asuniku kirmes kõlab, esimese ehitusele palka raiudes, tekkib mõne aasta jooksnl linn täis elu ja liikumist; kus rändaja täna meel peaaegu läbitungimata  räbuStikku näeb, leiab tema lühikese aja jooksul sadade penikoormate kaupa maad, igale poole raudteedeja  kanalitega läbi lõigatud olewat. mille tõttu endine harimata ja tühi maakond nagu nõiduse mäega elamaks ja haritud kauplemise, kunstide, teaduste ja põllutöö wäljaks ümber on muudetud. Iga asi kaswab ja tõuseb Kalewite  sammul. Juba looduse poolest näitab tõeste Ameerika  ühe suuremale ja wägewamale jõuule ära walitud olewat. Kõik mis tema päralt, on määratu ja käib suuruse poolest kaugelt töistest üle, mis Eüropa pinnalt iialgi üles on tõusnud. Peale ütlemata suure kontinenti ehk kindla maa, mis peaaegu terme maakera poole külje oma alla mõtab, on ka tema üksikud jaud oma mitmesuguste  iseäralikkude omaduste läbi imestamise wäärt. Kuhu meie ka waatame, igas kohas leiame midagi, mis temal üksi on. Küll on Aasias ja Australias mägesid, mis Ameerika Chimborasso (Tshimborasso) mäest mõni tuhat jalga kõrgemad on, aga ühelgi maa jaul ei ole nõnda määratu kõrgeid tulepurtskajaid mägesid wõi vulkanisid, nagu Ameerika Kordillera mäeahelikus, ühelgi maa-jaul ei ole niisuguseid määratu suuri jõgesid, ei ühelgi maajaul niisuguseid sadade penikoormate laiuseid steppifid, kus bisoni härjad (büfflid) ja metshobnsed sadade ja tuhandate kaupa karjana ühest kohast töisele kohale rändavad, ei ühelgi maajaul nõndasugusid sadade penikoormate  laiusid kuninglikka põliseid metsasid, mis weel ühegi nõdra inimese jala jäljest pole puudutatud, kus otsatu kõrged sadanded seltsi puud, põesastikud, wäätkaswud, aneie puudekõrgused sõnajalad ja muud taimed täies paraõitiemis?  ilus. mpple tuleta^ wad, ehk küll ka selle ärarääkimata looduse ehte kõrwal põrgu haud hammuli seisab, kui nende lugemata tapiiride, trokudillide, tiigrite, mõirarjate pärdikute, tõukoerte, sisalikkude,  salamandrite ja madude hulga peale waatame, ei ole ka ühelgi maajaul neid laiu, põhjata sügavaid järwefid nagu Põhja-Ameerika Ontario, Erie, Huroni, Michigani (ütle: Mitshigäni) ja Ülem-järw on. Wiimne järv katab üksi 1800 ruutpenikoormat maapinda, kus 1900 jala sügawuses Põhja weel leida ei olnud. Pealiskaudist  aru nende järmede suurusest wõib üksnes siis kui arwame, et nende ja nendest wälja jooksja Lorenzi jõe wefi ühe õige wäljaarwamise järele enam kui pool kõigest maakera magedast weest mõõdab. Suurt wiisi, nagu looduse tööd, on aSjad, mis inimestest on walmistatud. Põhja-Ameerikas on kõige suurem kanal, missugust maakera iialgi enne ei tunnud, ja nimelt 78 Saksa penikoorma pikune Erie-kanal, kust ju aaStal 1836""" 48,777 laewa läbi purjetastwad. Ainult  Erie järwe peal sõidab enam aurulaewafid, kui kõige terwe Wahemere peal ja noorel Ohio (Oheio) riigil on enam aurulaewafid kui Prantsuse maal. Aastal 1825 asutati esimene raudtee Põhja-Ameerikasse ja nüid on neid peale 224,454 kilumeetri walmis tehtud. Nõndasama imestamise wäärt on Ameeriklaste tegewuS ja hoolsus, millega nad koduste ja sisemiste uuenduste ja toimetuste eest muretsewad. Kõik nõuud, tööd ja tallitused saawad ühel meelel ja ühel healel ette wõetud ja walmis tehtud. Nende kauplemine ei ole ühestki sisemisest  takistusest keelatud ja käsitöö on ennast kõigile poole täieS jõuus wälja lautanud. Mis Ameerika seaduste kohta ütelda on, seal piawad ka tema kõige waljumad vastalised  tunnistama, et rahwas niisuguste seaduste waral ennast rahul ja terwe leiab olewat, et kosumine ja edenemine  ühte soodu kiirusega edafi astub ja laiali laguneb, mida harwa ühes tõiseS riigis maa peal sünnib ja et Ameerika wabariik endisest waewalt tähelepandavast riigikesest,  just oma seaduSte waral veidi aastate jooksul nii suure tähtsuse sisse tõuusis, nagu seda ühelgi töisel riigil enne pole korda läinud, ilma et ta selle tarvis ühtegi sõawäe  kunstnõuu oleks tarvitanud. Kõige suurem ja tähtsam näitus Ameerika vabariikide  looduse imetöõdest on Niagara weesadam. Lähemat seletust selle üle annab meile üks reisija, kes ise seal on käinud ja oma silmaga seda looduse imet pealt waatanud. Tema räägib järgmiselt: Tahaksin ma nendele, kes iialgi weesadamat is« oma silmaga pole näinud, üht mõtet sellest sisemisem tundmusest ette kujutada, mida weesadamed inimeses tawad, siis pian mina wõimatnks, ennast nende naerust eemal hoida. Nimelt on need asjad, mis RiagaraS tulewad, kõhklemata niisugused, mis waataja musse nõnda wägewaste mõjuwad, et ta kaugemaks ajakH kohkuma jäeb. Päew, tund, minut, millal ta film esimesi j korda siin sadamal wiibib, jäeb temale elu aeg tähtsaks! unustamata mälestuseks. Kui halwatud jäeb ta üh tõrge, toreda waatuse ette seisma, säherduse waatuse ette mis kaugelt suurem on kui et seda ühegi luuletaja wõ kujutaja nõrk mõistus kunagi ette wõiks tuua. Ta waiun silmade ees seisab kuju, keda aeg ei wähenda, keda üks surm sealt kustutab. Ene ja Ontario järrwe ühendab Niagara jõgi! Erie järwest wälja woolates on ta 900 jalga lai jj rohkemat 200 jalga sügaw. Tema põhjas on paljj kaljusid ja sellepärast ta jooks nõnda korrata, et tem! peal üksi weikeste lootsikutega sõita wõib. Enam allcy poole läheb jõgi laiemaks, kaljud kauwad aega möödj ära, ja tema jooks, ehk küll weel wäga kiireö, saab likumaks. Umbes kuus wersta peal pool sadamat muudaj ennast jõe jooks jälle, ning ta saab nüid nõnda kiskjakst möllajaks ja mässuliseks, et ta lootsikud ilma armuh ära purustals, kui nad weel kaugemale allapoole jõuakf wad. Lained murrawad ja jautawad ennast nõnda äk liselt ja wihaselt kaljude wahelt läbi, et kaldalt waatr jäledaks läheb. Wee tarwast ei taha õieti aru saada, sugune ta just on; ta hoiab enam taewa sina ja rohili poole. Mida edasi poole meie läheme, seda terasema! läheb film ja kõrw sadama lähenewaid markisid ülesleidmä Mida enam jõgi sadamale läheneb, seda suuremaks tõuse ta wiha, künni wiimaks juba walge aurupilw üle kaue metsa latwade sadama ligidal olekut teatab, kus wahutap wesi mõiraja haugu äärele on jõudnud, ilma takiStusejl 2000 jala laiuses, kõue mürinaga 160 jala kõrguses maha langeb ja nõnda ilma kuulust Niagara weesadamit sünnitab. Ilm oli wäga tormiline ja wihma sadch kangeste, kui mjna nimetatud jõe kallast mööda edast sammusin. Jõe kaldad oliwad wäga järsud ja libedat, nõnda et mitu korda komistasin. Kõigest sellest hoolimate, ei puhkanud ma enne, kui mõne minuti pärast juba selle hirmsaste kohawa ja ometi imeilusa sadama serwal seisin. Oh waatust, mida sülg -i selstada.l tuttdfit» ennast 4-Smalt kui wälgust tabatud. Mu weri soontes hakkas kangeste woolama. Ma püidsin, nagu inimene, kes uppumise hädas, weel kord suu täis õhku hingata; kõik kadus mu silmadest ühe ainsa looduse asja suuruse ja wägewuse ees; minewik ja tulewik sattusiwad unustusse, ja keeletu, jõutu, seisin ma oma silmi imeliku toreduse peal hoides, nagu maa külge kinni naelutatud. Kui imestamisest olin toibunud, läksin umbes ühe wersta maa kauguse wõerastemajasse, kuhu öömajale jäin. Töisel hommikul oli minu õnneks ilm wäga ilus. Uhke wõeraStemaja kõige kõrgema balkvni pealt wõisin sadamat selgeste näha. Ei wiitnud ma nüid enam aega wõerastemajas,  waid ruttasin kärmeste oma uudishimu Vaigistama.  Tundide kaupa seisin ühe kõrge kalju peal, kust silm üle kõige sadama ulatas nägema. Natukene allpool seifis weikene puutüwedest tehtud joogi maja, kust arawerega  reisijad karastust ja julgust wõiwad saada. Siit wiiS keeruline puu trepp alla künni sadama põhja ning kui ma sealt alla ronisin, tundsin ma ennast korraga igawese niiskuse sees. Üle purustatud kalju rünkade ronides läks mull korda sadamalle heaste ligineda. See tundmus, mida waataja siin tunneb, on nii wangistaw, et aega kulub, enne kui ta oma meele ja jõuu juure jälle tagasi tuleb ja siis üksikuid ja iseäralisi  asju tähele wõib panna. Ta seisab keset wahutawaid  woosid, ning kuristiku pimedus, tumedad kaljud, mis palumata wõerale hukatust ähwardawad, maha lcngeroate weehulkade koledus, nende kõue sarnane mürisemim  ja hirmuS wee kokku surumine sünnitawad tema sees säherdust kujutust, mille mõjudus rääkimata on. Siin saab kõik see suur Veekogu kohe sellsamal silmapilgul,  kui ta maha langeb, hirmsaste kohawa katla sarnase haua sees arwamata weikestesse jaukestesse purustatud,  mis siis tuhandel näul ülesse tõusewad ja õhu sees hõljudes wikerkaari wärwides hiilgawad. Selle katla sees saab wefi kukkumise läbi nõnda peenikeseks tehtud ja õhuga segatud, et ainult kõige kergemad kehad waewalt tema peal ujuda wõiwad. Weepind näeb imelik wälja, ta näeb nagu pulbriks tehtud hõbe olewat. Kõik kogu on nagu wihases ärritatud liikumises, otse möllus ja mässus; mida kaugemalle sadamast, seda Vaiksemaks ja tasasemaks jäeb ta ja Voolab WiimakS hoopis rahulikult oma teed jälle edasi. On ka Võimalik tükk maad langewa wee taha minna, nõnda et kõrgelt pea kohalt woolaw wefi ühelt poolt, ja wägew kalju, kust Vesi alla langeb, töiselt poolt, waa- ta ja oma wahele wõtawad. Ma wõtfin nõuukS seda koledat kangelase teekonda ärakäija. Kui julgust oma ettewõtte täidesaatmiseks olin kogunud, asusin teele. Äkitselt  läkS aga siin õhu seeS hõljuwate weepisarate torm nii kangeks, et mull silmanähtawalt edasitungimine wõimatuks  sai. Pool hingetu, suu silmad wett täis, leidsin ma enda mõne sammu tagasi wisatud olewat. Minu eestwedaja ehk teejuht waimuStas mind aga jälle uuele julguselle. Weel tegin ma siis töise, aga seekord õnnelikuma  katse. Kui meie wee walli taha olime jõuudnud, pidime kitsast, mõnest kohast waewalt ühe jala laiust kalju äärt mööda edasi ronima. See oli aga nõndasama  kimbutaw, kui kardetaw käik, kus elu ja surm nähtawalt silma ees wõitlesiwad. Ohu woolus, mis mürawast katlast üles tungib, on siin nõnda suur ja kange, et mull sellega wõidelda sai, kui ennast mitte kalju wastu ei tahtnud wisata laSta. Et minule seda õhuwooluse  jõuudu näidata, kukutas minu teejuht ennast järsult kaljult künni neelme kohani alla ja sai kohe kalju peale tagasi wisatud. Kui nõnda umbes 50 küinart edasi olime jõuudnud, ütleS wiimaks teejuht, et meie kaugemalle  tungimine wõimatu olla. Mull ei olnud ümber - pöörmise waStu midagi lausuda, sest mu süda tuksus ju õige kangeste ja kange õhuwoolamine ja wee auur ähwardasiwad  minu silma nägemist ärarikkuda. Siiski ei wõinud  ma kohe jala pealt tagasi pöörda, enne kui ma selle wägema Looja imetööd, mida waatama ma ommeti olin läinud, ei oleks kõigilt poolt imestanud. Kõrgel üle minu pea oli kalju-lagi, minu taga järsk kalju sein, minu ees seifis sadama mahalangew, läbipaistaw weemüir,  nagu jumalik waheriie, mis meid maailmast ära lahutas. Wangipõlwe tundmused tõusiwad siin mu südamesse.  Ei ole aga tõeste kunnagi maailmas niisugust ilurikast wangituba leitud! Kõige selle sadama weekohisemine ei ole aga ammugi nõnda suur, kui seda piaks arwama. Töise rääkimist wõib selgeste kuulda. Wee moode kohamine on enam kõue mürina sarnane, ta on tüme, ühesugune, ühetasane «aheldamata kohamine. Ei ole seal kuulda kedagi sirinat ega sobinat, ei midagi, mis terawaste kõrwa puutuks, ! midagi, mis töiste maapinna pealsete ehk õhu healtega ühte laheks. Ei sega see kohin ennast ühegi töise healega,  ei kau ka ükski töine helin tema sisse ära. TemaS wõiks vulkani mägede mürisemist kuulda ja ommetegi ei maiaks! ta Köpiku laulugi ära. Kõik see wesi ei kuku ommetegi mitte ühes ühendatud  kogus kaljult alla, waid ta saab ühest saarekesest „Kitst-saareks" nimetatud, kahte ise suurde jakku jautatüd.  Seeläbi sünnib siis üks weikene ja töine suur weesadam. Wiimne on oma wormi poolest hobuse raua sarnane. Kindlast maast künni Kitse-saareni on kaks filda ehitatud, millest iseäranis töine wäga imestamise wäärt töö on. See käib risti üle hirmsaste hoowawa weepinna ja auuStab oma ehitaja osawust. See umbes 1000 jala laiune saarekene on ilusa metsaga kaetud ja jalgteedega kaunistatud, mis mitmelle poole wälja wiiwad, kust kõige ilusam waatus üle terwe sadama on. Siit saarekese pealt on üks jalg-sillakene ehk purre üle weepinna ehitatud, mis waatajat just finna kohta wiib, kus päratu kuristik tema all oma neelawat suud awab. Kes stit ilma «värisemata  julgeb alla waadata, sellel on tõeste wäga köwad närwid! Kõige esimene tundmus siin on ehmatus. Kes seda ära kannatada ei jõua, saab stit ärritawaid jookisid, mis teda julgeks teewad. Siit wõib üksnes üht weikest jagu sadamast silmata, sest koht ei ole selleks mitte sünnis. Peale selle on see weikene sillakene liig kohutaw, ta kõigub iga sammu all, iseäranis tema wälimine ots, millel ühtegi tuge all ei ole, waid üksi õhu seeS kõigub. Nende sadamate ligidal ei saa inimene mahti ühegi töise asja peale mõtelda, kõik mõtted ja tundmused on kui ilmsi sonimine, kui kesköö unenäud, kõik seisawad selle wägewa nähtawuse mõjuduse all. Kõik mis hirmsaste wahutawa sadama katlasse juhtub langema, ei ole iialgi enam nähtud üles tõuswat. Kolmest suuretüki lodjast, mis kord sadamalle alla saadetud saanud, on paljalt üks jalapikune puu-tükk jälle nähtawalle tulnud. Wee hulk, mis sealt alla langeb, on määratu suur; ühe wäljaarwamise  järele olla see iga minuti sees 680,000 tündert.  (Üks tünder kaalub laewade peal 2000 naela.) Ajapitkust, mida reisija nende weesadamate waatamisekS  piaks kulutama, ei wõi ette määrata. Tema luule wõim tarwitab siin pitkemat aega, künni ta kõik suurused on wõinud ära mõõta ja tähele panna. Eesmalt saamad  ta närwid kangeste äritatud. Ta wõib üksnes kohkuda,  mitte waadata. Päew päewalt hakkab ta ikka enam ja enam sellest wägewusest ja suurusest aru saama, ning niikaua künni see nõnda on, jäegu ta finna; tema aeg ei saa kuskil paremine pruugitud. Ta kogub oma tulewasele  elule kallid mälestusi. WiimakS tuleb aga aeg, kus ta kõik seda nähtust hoolimata silmaga ja külma 5S 31. S a k a t a. 1885