Kõne, mis Protohierci M. Suigusaar Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsi maja nurgakiwi panemisel Keisri kroonimise pühal pidi ütlema. Auustatud Pärnu Eesti Põllumeeste Seltsi liikmed ja pidu osalised! Loomuse riik, pärast pitka talwet, omas kaunis kewadises ehtes, pühitseb juba jälle oma õitsemise, oma kroonimise pidu; meie armas suur Weneriik, pärast oma kurbtuse aega ja pitka ootamist, pühitseb täna oma Keisri kroonimist, kui oma uue elu hakatuse kewadi püha, ja meie Põllumeeste Selts, oma seltsi maja nurgakiwi pannes, pühitseb oma seltsi ja ühes sellega kõige meie Eesti rahwa uue elu kewadet! Tõest', nagu kewadine aeg loomuses seal ja teal ikka elu ilmutab, nõnda ilmutab ka nüüdne meie rahwa elu seisus seal ja teal elu! Tõest', kolm kewaded on täna ennast meie rõõmuks ühendanud? Miks rõõmustab ja kergitab iga ühe' ja kõige pealt weel põllumehe waimu kewadine aeg? Miks ootab nõnda pitki silmi põllumees kewadet? Mis tänab nõnda südamelikult kewadel põllumees Jumalat, et Ta on teda jälle „mätta otsa aitanud"? Selleparast, et kewade ilmutab elu, annab lootust edespidise elu peale, sest elu on jo kõige loomuse eesmärk ja otstarbe. Seda elu waimu, seda elu lootust tunneb täna ka meie Põllumeeste Selts ja ühes temaga kõik Eesti rahwas, kes igal pool täna oma seltside pidudega Eesti rahwa elu kewade rõõmu kuulutawad. Siin põllumeeste platsi peal, nende punde rohiliste  oksadega warjatud, mis meie ümber lehwitawad ja ühes meiega nagu rõõmu tunnewad, siin kuhu meie oleme kokku tulnud, oma põllumeeste maja ja aia ehitamise tarwis Jumalalt õnnistust paluma, tuleb meil wägise meelde maailma algmise kewade rõõm, ilu ja elu, see esimene põllumehe aed ehk põld ja elu ase, mis Jehowa Jumal Ise oli seal inimesele walmistanud. Ja Jehowa Jumal ehitas rõhu aia Edeni päewa tõuusmise poole ja pani inimese temasse, seda harima ja hoidma (1 Mos. r. 2p. 8 w.). Siin tuleb meile ka Jumalalt põllumehele antud kask meele: Täitke maa ja saatke seda eneste alla, ja walitsege  kalade üle, mis meres, lindude üle, mis taewa all ja kõige elajate üle, mis maa peal liiguwad (1 Mos. r. 1. 28). Ka seie tahetakse Eesti põllumehele elu-aset ehitada, kus ta Võiks oma põlluharimist toimetada ja aru pidada, oma töö waewast  täielikumat kasu saada ja oma seisuse toimetusi ja põlluharimise asju tundma õppida. Edeni põllumehel  aga ei olnud weel küll tarwis, niisuguste toimetuste  ja asjade tundmist õppida, sest seal oli põllumehel  iga ühe asja selge tundmine, seal oli inimese katte selge, täieliku tundmise wõti antud, mis kõik elu salaused temale awaldas, seal seisis jo awalikult kesk aeda mõistlik elupuu. Aga edespidi tuli hädast tarwis, et põllumees pidi põllu omadust ja tema eluwagefid läbi uurima, ja sellepärast on ka tarwis püüda tunda ja mõista: mis on nende taimede elu, mis põllumehe põllul kaswawad?  Selle küsimise peale wõite teie, põllumehed, mulle ehk ütelda: „See on meie asi, seda peame meie tundma ja mõistma, mis põllu omadus ja taimede elu on!" Aga teie jo lubate ka seda, et need, kes põllumehed  ei ole, wõiwad teie põldusid waatamas käija ja neist rääkida. Antke siis ka mulle seda luba siin põllumeeste ees taimede elust rääkida, ja kuulake pealt, kas see on nõnda, mis ma räägin, sest mina olen jo ka üks wõsu põllumehe kännust ja põllumeeste seltsi liige. Oh kui kaunis ja ilus on Jumala rohu aed, Jumala põld! Oh kui armas ja lõbus on Jumala rohu aedas, Jumala põllu peal olla, sest igaüks põld, igaüks rohu aed on Jumala rohu aed, Jumala põld! Oh kui armas ja mõnus on olla põllumehe põllul, mis tema oma pale higi sees peab õpima harima ja hoidma! Kui waikne ja tasane elu on põllu peal, ehk seal küll lõpmata ööd ja päewad järjelt otsamata palju wägesid tööd teewad. Ja selles waiksuses,  tasanduses, nõnda ütelda wagaduses, missugune mitmekorraline, keeruline, salaline ja rohkeline elu on! See elu on Jumala riigi sarnane, „sest Jumala riik on otsekui üks inimene peaks seemet wiskama  man peale; ja peaks magama ja ülestõusma  öö ja päewa ajal ja seeme tõuseks ja kaswaks pitkaks, et ta ise ei tea kuida." Ja nõnda ütlen mina weel: missugune imelik ja taewalik elu on Jumala põllu peal! Aga mõned nüüdse aja targad ütlewad, et ka siin, nõndasama kui kõigis ini- meste ja maailma elus, ei ole tõisiti, kui üksnes wõitlemine iseenese elu ülespidamise eest. Kuidas wõib siin wõitlemine, tüli igal ühel ükstõisega olla, kui siin kõik eluwäed ükstõist rõõmuga wasta wõtawad, ükstõist aitawad ja töine töisele armsalt suud annawad. Tõstab tuul ühe seemne iwakese lendu, wiib teda sinna, kuhu ta ei pidanud saama külwatud, ehk tuule asemel teeb sedasama pisukene linnukene ehk liblikas, ja wõeras pere, wõeras suguselts wõtab armuga  külalise wastu, kui oma sugulast: kas on see wõitlemine, ühetõise äraneelamine?! Oh, kui mõistlikude  inimeste keskel, rahwaste seisuste wahel, kes kõik ühe isa lapsed on, kui niisugune sõprus ja armastus oleks olewat, tõest' siis oleks wistist inimeste elu maa peal küll kõigil palju parem ja lõbusam olewat, kui ta nüüd mõnel on! Jah, wõiwad Jumala põllul ka küll ohakad ja umbrohi hea seemne sekka tungida; ja see on siis küll selge täieline elu waenlane, elu ara hukkamine, mis ei peaks küll olema, aga see ei ole siis mitte isekeskine sõdimine ühe elu ja töise wahel. Nõndasama on just ka taewariigis, mis on selle inimese sarnane, kes head seemet oma põllu peale külwas; aga kui inimesed magasiwad, tuli tema waenlane ja külwas umbrohu kesk nisu sekka ja läks ära; kui nüüd oras kaswis ja wilja kandis, fiis nähti ka umbrohi sMat. 13, Ja nõnda fiis ütlen jälle: kui õpetlik on elu Jumala põllu peal! Elu! Aga tõest kas on see siis elu? Wõib olla, et see on aga üksnes elu tähendus, elu wari, ehk küll kaunis, lõbus, armas ja õpetlik, ja siiski ikka muud midagi kui tähendus, wari? Kas wilja taim tõest elab ja tõmbab hinge? Loomade, elu kohta ei ole küll wist keegi kahe wahel sest neil on „elaw hing" ka Jumala sõna järele sees sl Mos. 1. 30); aga meile õpetakse weel ka, et igaüks taim tõmbab hinge. Ja see on ka nõnda. Pole tarwis ollagi suur looduse tundja ja juba siiski wõib ja peab igaüks ustawalt ütlema, et taim elab ja et ta elab enne kõiki elawaid loomasi, sest tema elu ilmus maailmas enne kõiki tõifi ja kõik töised toitawad ennast temaga ja muutwad teda omaks eluks. Ka inimese liha ja iga ühe töise elu looma liha ei ole muud midagi, kui leib ehk toit, mis ühest elust on töiseks eluks ennast muutnud, ehk ümbermuutetud wiljaseeme. Sest kõikide elu on Issand ka inimese elu toituseks Edeni põllu wiljad ja seemned seadnud; ja kõige elajatele, mis maa peal, ja kõige lindudele, mis taewa all, ja kõigile, mis roomawad maa peal, kus elaw hing sees on, andis Issand kõik haljendajat  rohtu roaks, et n'ad elaks, sugu teeks ja paljuks saaks (1 Mos. 1. 28 —30). Ja nõnda: taimede elu on see esimene elu maa peal, mis kõik tõisi toidab. Missugune helde ja rohkeanniline  elu! Kudas nende taimede elu, mis põllumees oma põllu peal sünnitab ja kaswatab, esimene elu on, mis kõik töiste eluloomuses üles peab, nõndasama ka seltsliku elu seisuste seas ise, on põllumees esimene elu, kes töiste seisuste elu ülewel peab ja neile wäge ja waimu annab, sellepärast on siis ka põllumeeste seisus kõige tähtsam seisus. Tema ei toida ja pea ülewel töist seisusi mitte üksnes ihu elu poolest, waid ka waimu riigi elus. Kust tulewad tubli terwise ja wägewa waimu rikkusega mehed töiste seisustele juure, kui mitte ikka alatuma põllumeeste keskelt? Inimeste sugu, ajalugu teab meile täielt seda seletada, et ikka põllumeeste seisusest. Kell on kangem usk Jumala sisse, ja palawam armastus ja tänulikum süda Jumala wastu, kui põllumehel? Ehk ta küll omast tööwaewast  ise enese rõõmuks kõige wähem wõib pruukida, aga siiski iga leiwa suutäie eest paneb ta käed risti ja tänab Jumalat, iga ühe leiwa raasukest ja soola terakest arwab ta suureks Jumala anniks, ja sellepärast  auustab teda suuandmisega, kui ta tema käest kogemata maha kukkub. Kui õpetlik ja trööftlik on kõigile töiste seisustele põllumehe seisus? Sellepärast ära kurwasta ennast, auus Eesti põllumees, kui sind töised seisused ka wäga tihti teotawad ja so üle naerawad, et sa wa' liht rumal talu inimene oled! Jäe truiks oma seisusele ja sinu troost olgu see, et sa töiste seisuste põhi ja ülespidaja, nende üdi ja wäe sünnitaja ja kandja oled! Ole rõõmus, Eesti põllumees, et sa oled jõudnud oma kibeda ja pitka talwe aja üle elada, oled halja mätta otsa jõudnud, täna oma kewade elu rõõmu pidu pühitsed ja maitsed, sest täna, oma Seltsi maja nurga kiwi maa sisse pannes, külwad sa n'agu ühte wilja tera oma rahwa > elu põllul maha, kellest sa loodad suurt lõikust lõigata. Siin juures ei pea aga sina ilmaski seda äraunustama, kes sind on haljendawa mätta otsa aitnud, kes on aitnud, find kibeda talwe aja üle elada ja sulle kewadift elu toonud. Selle peale mõteldes, tuleb mull mägise üks lugu mana aegse Jumalast äramalitetud Juuda rabwa elust meelde. Kui see rahmas palamas mõistuses ja tülis Wilistetega oli, stis ohmerdas püha Jumala wõitud mees Samuel Issandale oopis põletamise ohwri, ja kisendas Issanda poole Jsraeli eest ja Jehoma kuulis teda. Sest Ta laskis hirmsa müristamise  oma rahwa waenlaste üle tulla, ja hirmutas neid nõnda, et nad ära jooksiwad ja Jsraelist koguniste  ära mõitetud saimad. Samuel, kui mõistlik rahma juhataja, püüdis aga kõigi pidi rahwast selle eest hoida, et äramõitjad mitte ei suurustaks ja seda auu, mis Jumalale tuleb anda, ise enestele ei oleks arwanud, sest ükski ast ei too rahmale nii suurt õnnetust ja ei mii teda langemisele kui see, et ta Jumalale antamat auu ise enese auuks arwab. Sellepärast nimelt pani Samuel kimi wõidu platsi peale mälestuseks ja kirjutas selle kimi peale: „Eben-Eser", mis tähendab:  abi kimi, ja ütles selle juures kõige rahmale: „Seie maani on Issand meid aitnud." sl.Sam. r. 7, 12 märs). Ka meile, armsad Eesti Põllumehed,  olgu see kimi, mis meie täna siin oma Seltsimaja  nurga kiwiks maha paneme, põlwest põlmeni mälestuseks, et Jumal oma abiga on meid seie maani aitnud, et Tema oma wõitud meeste, Wene riigi keisrite läbi on meid seie maani aitnud. Aamen. Teretamisest. Kõne, mis 6. Weebruaril s. a. Pärnu Eesti Laulu Seltsi „End!a" saalis pidanud president P. Kull. I. Kui meie oma sõbra ehk tutwaga kusagil, olgu seltsis ehk mujal, kokku saame, siis on meie esimene sõna, mida meie awaldame, teretamise sõna. Mitte ükski sõna ei saa inimese elus nii ilmmõtlemata wälja räägitud ja kuuldud, kui teretamise sõnad, aga siiski ei ole teretamine mitte üks tühine pruuk, harjutus ehk kombe. Meie teame, et meie juba esimesest teretamise sõnast ühe inimese olust ja tahtmisest aru saada wõime; teretamises awaldawad inimesed kõige pealt, mis nad iseenesest ja töistest arwawad. Teretamine on waimueluga  nii ühendud, et teretamise wiisi järele mitmesuguseid  rahwaid ajaloos ära tunda ja nende aastade wanaduse armust aru saada wõime. Kui Greeka ajaloo kirjutaja Herodotus Egiptuse maa linnade läbi reisis, oli tal üks asi wäga imetelemise  wäärt, misläbi sealse rahwa ja terme Helleni rahwa wahel suur mahe oli. Mitte ükski inimene ei teretanud ühte tõift lahkeste uulitsa peal, tõsiselt ja ilma sõna lausumata läksiwad inimesed ükstöiseft mööda, kus juures üks töise eest oma kätt kuni põlmeni mälja sirutas. See oli alanduse tähendus, mis läbi alam ülemale oma auustamist awaldas. See näitus sunnib meid siin nimetama, et hommikumaa rahwaste juures peaasi inimese seisus ja amet oli, ja need mõlemad kautasiwad kõik inimlikud õigused ära. Wahe rikka ja waese, ja nimelt würsti ja alama wahel, oli nii suur, et inimese määrtuft koguni enam tunda ei wõinud. Kuni maani pidi alam oma würsti ees kumardama ja teda kui mõnda Jumalat auustama, kelle püha olemise ja auu pärast tema omad silmad mitte ülestõsta ei oleks julgenud. Kui Greeklaste sõja-pealik Konor Peleponnesuse sõjas rahulepingu pärast Persia maawalitseja juure jutule pidi minema, jättis ta seda ometi tegemata, sest ta kartis, ehk küll ta ise, kes mitu aastat hommiku maa rahwaste juures oli elanud, walmis oleks olnud, maawalitsejat selle maa pruugi järele auustamas, et ta kui Athenlane, mitte ei oleks oma isamaale seda wastutada wõinud, kui ta niisugusel orjawiisil Persia maawalitsejat oleks auustanud. Aegamööda alles on Greekamaa hommikumaa eluwiisidest ja pruutidest ennast lahti löönud. Hommikumaa uhkuse ja üleliia toreduse asemel wõttis lihtne ja mõistlik eluwiis, niiheasti awalikus  kui ka koduses elus, Greeklaste juures aset, niisama  oli ka teretamisega lugu, ja mitte ühegi rahwa juures ei ole teretamise wiis nii suureks, kindlaks rahwuse  ja rahwausliku olu märgiks saanud, tui seda Greeklaste juures leiame. Niisugused teretamise sõnad on rasked ümber tõlkuda.  Greeklaste teretamise sõna ei jõua meie oma keele sõnadega mitte tähentada, waid tema tähendust ükfi seletada; tema tähendaks meie keeles umbes „rõõ- „S a k a l a" SS. tBBS.