Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Podder. XII. Kuna Ellerhein oma mänguga kuuljaid rõõmustas, oli von Dornheim'i isand koguni ära töise tuppa läinud, sest et tema süda täis oli ja ta mitte ei suutnud oma wingimehe wõitu näha. Nerwude äritusel keerutas tema oma hästi raswatud mokahabeme otsasid näppude wahel nii terawaks, et nad naha oliwad, nagu paar kingsepa naaSkelt. Oma kuldsest toosist wõttis ta weikese, tubli õlekõrre jämeduse paberossi ja kõndis suitsetates paar korda kärsitumalt mööda tuba edasi ja tagasi, nii et kannused aga tärisesiwad. „Wõi seda oli weel waja," pomises tema iseenesest, „et mina selle talupojaga ka siin pian kokku puutuma, et tema ka salonis minule risuks ees on ja mulle takistust  teeb! Takistust? hehehe!" naeris ta tigedaste, „ei, auusõna peale, seda ei wõi tema minule ialgi teha. Wist on wana kuri ise kaubanõuuniku kukil ratsutanud, kui ta teda oma majasse wõttis. 0 töwMg, o Mina ei saa ka mitte aru mis pagan mind sundis selle rumala Adele tahtmist täitma, kes ikka kui takjas minu kulles on, ja oma wiiulimänguga libeda jeä peale minema. Õnneks ei ole minul seda wiiuli-kunstnikku mitte kena Mea juures karta. Nii kõrgele ei tohi ega julgegi tema sugune mees oma silmi tõsta. Ja kui ta seda siiski teeks, siis aetakse teda silmapilk kui koera majast wälja. Selle poolest tunnen ma juba wana Runenstein'i. Küll aga oleks minul ehk aSja seda walkja peaga Edgarit karta, sest et tema isal ka kõrge seisuse ja ammeti pärast seltslikus elus suur mõjudus on, peale selle on tema wana Runenstein'iga suur sõber, ja nende kasu käiwat, nagu räägitakse, mitmet wiisi käsi käes. Aga Edgar, mehikene, on ise 101 l ja kohmetu, et Mea otsa waewalt salaja waadata julgeb. Peale selle näib kaubanõuunikunna minu pindmist toetada tahtwat, ja kui ma selle päris oma nõuusse pöõrda saan, nagu ma loodan, siis on asi ümargune. Aga olgu mis on, sõajumala nimel, mina tahan kõikumata oma kuldse eesmärgi poole püida." Ei tea, kui pikalt leitnanti isand weel nõnda oma tujule oleks woli andnud, kui mitte Adele neitsi ühe töise sõbranna saatusel nagu kogemata ka sinna tuppa ei oleks astunud ja warsti teda oma südi jutuga ei oleks vangistanud. „Teie olete ju meile ja terwe seltskonnale koguni truutumaks jäenud, meie wahwa ja ilma laituseta rüitel,"  sõnaS mahe neiu epukalt oma tuulutajat tarwitates, „aga Teie suid ei ole mitte liig suur, sest nagu ma märkan on see tuba siin jahedam ja selleparast ka minu meelest armsam. Saalis on liig soe. Kas pole tõsi Romalda?" lisas ta siis ennast oma sõbranna poole pöördes juurde. „Meie wõikstme õige natukeseks ajaks siia lillepuude alla istuda ja leitnanti isand on ehk nii lahke ja jutustab meile lõbustuseks mõne naljaka luokese. Eks? Aga kas pole tõsi, et Ellerheina isand õige kenaste mängis? Ma arvoan, et temast weel päris korralik moosekant wõiks saada." „Wäga Võimalik on, et ta sellega oma loodusest seatud eesmärgist mitte kõrwale ei eksiks; kui ta soldat oleks, Võiksin ma teda Varsti oma polgu koori-juhatajale  soowitada," Vastas von Dornheim pilklikult naerdes. „Teie näite wähe pahas tujus olewat, von Dorn- isand," wastas Adele neitsi nende sapiste sõnade peale, „aga ütelge mulle ommeti, Teie nimetasite teda ennist Eestlaseks? Andke mulle andeks, et mina rahwaSte  tundmise poolest nii kehw olen, aga ehk Võiksite minule seletada, kes need Eestlased õiete on ja kus nad elawad? Minu arust olen ma seda nime wist enne ka juba kuulnud." „OH, see on üks Soome rahwa suguharu, keS Tallinna ja jaust ka Riia kubermangus elab, elu Viisi poolest ja näu poolest. Ainult põlluharimiseks kõlbulised, aga selle juureski käigu neil nende loomuliku laiskuse pärast ikka tubli kubjas kepiga kannul." „Kas siis Ellerheina isand ka päris Eestlane on?" küsis Adele. kostis von Dornheim lühidelt. „Aga Ellerheinast ei wõiks küll keegi Teitest antud kujutule järele seda arwata, sest tema wiistd ja näumood ei taha sellega sugugi ühte sündida", ütles Romaldaks nimetatud neitsi oma poolt. „Temal on ju päris gentlemanlikud**)  kombed ja wäga tark, mehine nägu." Mina pian tõeste finu terawat tähelepanemist imeks panema, kallis Romalda," sähwas Adele, „hoia ennast aga, et sa mitte liig sügawaste selle gentleman'i silmadesse ei waata. Teie ei teagi, leitnanti isand, kui imelik minu sõbranna on, igal pool leiab tema iludust, kus töised surelikud sest mitte põrmugi ei märka. Mõtelge ommete, hiljute alleS teadis tema tõendada, et kärnkonnal  ilusad silmad olewat! Hahaha!" „Aga, kallis Adele, seda ei tõenda ju mina mitte ükfi, waid ka kuulus ütleb seda oma Romeo ja Julia's, et lõukese ja kärnkonna silmad olla ära vahetatud," wastaS Romalda wähe äritatud healel. Shakespeare tüseste mõjuwa tunnistuse wasta ei julgenud töised mõlemad mitte wälja astuda, sest Adele kõige vähemalt ei tundnud seda kirja kohta mitte ja kartis wastuwaidlemise tõttu oma teaduse kehvust awaldada.  „Meie wõiksime nüid ehk jälle töiste seltsi tagasi minna," ütles tema ülestõustes. „Kuidas Teie arwate?" Kõik kolm läkflwad saali tagasi, kuS terwe seltskond  oma aega wiitis, seda mööda kuidas tahtmine ehk seltslik sundmus igat ühte kellegiga kokku oli juhatanud, ja alles pärast keskööd antud sööma-aega, lahkus. *) Oh ajad, oh kombed! **) gentleman, ütle: dshentlmän, wuimu ja seltslikkude wiiside poolest iõrgeste haritud mees. Kogemata äpardus. Tunnikell oli hiljute oma selge kõlaga ükstõistkümmend  ara löönud, kui leitnant von Dornheim raskest, aga rahutumast unest wirgus. Ta ajas silmad lahti ja wahtis mõnda aega juhmilt oma woodi jalutsesse. Siis aegutas tema suure healega, sirutas ennast nõnda, et säng naksatas ja selitas oma rinda. Selljamal silmapilgul  astus magamise tua uksest tema denshtshik stsse, nagu seda soldatid Wene keeli hüitakse, keda kroonu poolt igale ohwitserile tallitajaks ehk teendriks antakse, ja jäi, käed püksi õmblustel hoides, auupaklikult ukse ligidale seisma. Kui denshtshik nägi, et tema sisseastumist mitte tähele ei olnud pandud, köhatas tema ja kui leitnant selle peale oma näu tema poole pööris, teretas ta teda, nõnda kui wäeseadus seda nõuab ja jäi jällegi seisma. Leitnant wõttis oma taskukella weikese lauakese pealt, mis woodi päitses seisis ja waatas aega. „Miks sa mind mitte ennemalt ülesse ei äratanud!" hüidis ta siis pahaselt. „Wabandage, washe blagorodie, minul ei olnud seks mitte käsku. Washe blagorodie ise on kõwaste ära keelanud,  neid ilma käsuta äratada " „Too sigarid siia!" „ Kuulen." „Anna tuld!" „ Kuulen." „Ulata sealt magadiskuub minu kätte." Denshtshik tõi magadiskuue ja aidas leitnandile selga ajada. „Mis sa weel wahid?" „ Tahtsin küsida, kas washe blagorodie ehk käsiwad suurust warsti laua peale tuua?" „Sinul ei ole midagi küsimist, waid oodata, mis sind kästakse. Silmapilk olgu laua peal!" „ Kuulen." Leitnant, kes mitte roosikarwalises tujus ei näinud olewat, istus töise tuppa pruukosti lauda, õerus käega oma pahemat ja paremat meelekohta ja laskis omale klaasi täis kohwi walada. „Kas kirjasid on tulnud?" küfiS ta siis oma kohwi mustalt rüipama hakates. „On." „Anna siia!" Denshtshik tõi taldreku peal paar kirrja. Esimene kiri, mis leitnandile kätte puutus, kandis nähtawalt õrnemast käest kirjutatud pealkirja. „Adele!" pomises tema, enne kui ta kirja weel awanud  oli. Lennul luges ta teda käbi, mütsitas siis kokku ja pistis magadiskuue taskusse. Siis wõttis ta tema töise kirja kätte ja hoidis teda nagu kaaludes peu pesa peal. Aeglaselt awas ta teda ja hakkas tähelepanemisega lugema. Wist ei olnud loetawad sõnumed mitte head, sest leitnandi kulmud tõmbasiwad kortsu, ta jumetu nägu lõi punetama, silmad läksiwad süureks ja alumine mokk wärises. Häkitselt  kargas tema tooli pealt ülesse ja hüidis tulise wihaga: „Rarr! Wana narr! Tuhatkordne wana narr! Hullumajasse niisugusega! Wõi tema wana mullatükk tahab weel töist kord naest wõtma hakata. Räägib nagu leerist tulnud poisikene armastusest ja südame õrnematest tundmustest. Hohoho! On ennast juba ära kihlanud ja tulewal nädalal peawad pulmad olema. Jah, hullumajasse.  Nõdrameeleliseks on waja teda tunnistada lasta ja teda kõige warandusega wöörmündrite ülewaatamise alla panna. Tema kinnitab, et mina ikka tema waranduse  peapärijaks pian jäema, kui tema ilma ilmsusta ära sureb. Kui aga mitte, mis siis? SiiS waadaku mina wist üle küinte. Meeletu! hakkab tema wana käblik käule weel pesa ehitama. Ja minu ootused ja lootused peakfiwad kõik ühe hoobiga nurja läinud olema? Raha asemel saadab tema minule maenitsuse kirja kokku hoidlikum  olla, sest et temal edespidi enam wõimalik ei olewat  mind nii suurel mõedul toetada nagu siiamaani. Hullumaja wääriline narr, muud midagi! Ja mis ma siis nüid oma wõlapärijatega tegema hakkan, kust ma kõige pealt need tuhat rubla wõtan, mis mina eile auusõna  peale olen kautanud? Hiljute on ka weel polkownik klubbe peal rääkinud, et ülemalt poolt kuulda olewat, et meie polk nelja künni kuue nädala pärast saawat töise linna garnisoni pandud, wist Peeterburgisse tagasi saadetud.  Siis tulewad nad kõik korraga minule kaela, kristlased  niiheasti kui juudid. Ja tema wana saadab minule säherduse kirja!" Ja kui wihale kihutatud lõukoer tormas leitnant mööda tuba edafi ja tagasi, saadud kirrja rusikas muljudes. Aga mis sünnitas seda mässu tema südames, mis sundis teda säherdusi mõrudaid sõnu suust wäljaajama? Leitnant von Dornheim oli rikka mehe poeg, kellel aga ka weel tõisi poegi ja tütreid oli, kes osast weel kaswatamist  nõudsiwad. Kui igale lapsele oma osa määratud  sai, siis läks kõik warandus nõnda jakku, et igale ühele küll sai oma seisust mööda elada, kui tema kokkuhoidlik  oli. Meile tuttawaks saanud leitnant von Dornheim  oli oma jau wanemate warandusest nii pea, kui tema täie-ealiseks oli saanud, aegsaste wälja pärinud ja ka kätte saanud. Aga see warandus ei pidanud uhke gardiwae ohwitseri käes mitte kaua wasta, sest tema elu wiis nõudis wäga suuri kulusid: tema pidaS omale mitu kallist hobust, kulutas pallide peal ja teatris, operis, balletis ja kontsertides käies palju raha, weel enam aga läks seltsimeeste seas kalliste söökide ja shampanji wiina, kaartimängu ja kihlwedude peale. Oma teenistusest oleks leitnant säherduse eluwiisi pärast juba ammugi pidanud lahkuma kui temal mitte üks rikas onu ei oleks olnud, keS temale aeg ajalt tublit abijätku andis. See onu elas juba umbes kakskümmend aastat ilma laSteta lese põlweS ja oli oma wenna wanemat poega oma waranduse  pärijaks kinnitanud. See warandus ei olnud aga sugugi mitte tähtsuseta, sest et tema mitme mõisa omanik oli, suurem rikkus aga temale ühest wabrikust Uurali mägedelt  woolas. Siitsaadik ei olnud tema siis ka iialgi oma wennapoja eest veu ?»»«»! ehk küll mõnikord noominud ja koguni tõsiselt ähwardanud oli, et tema rahahallika kinni paneb, kui leitnant nõnda alaste pillates edasi elab. Leitnant ei olnud sest aga mitte palju hoolinud, waid kui onu mitte raha anda ei tahtnud,  fiis seda kasuwõtjate käest, kellest üheski suuremas linnas puudust ei ole, kõrgete protsentide eest otsinud. Niisamute, nagu noorematel ohwitseridel kosimise wääriliste  rikaste neidude nimekiri on, nõnda on ka kasuwõtjatel  kõigi elurõõmsate ohvitseride nimed pügalasse pandud  ja nende waranduse seisu üle kõik tarwilikud teadused  hoolega kokku korjatud, kas kellelgi lootust on mõne sugulase käest warandust pärida ehk rikka naisemeheks saada, et selle järele siis oma wõlauskumist määrata. Häda aga sellele, kes ükskord nende werekaanide võrkudesse  on sattunud, sest et tema naljalt nende käest terwe nahaga ei pease. Wõlg kaswab nagu üks lumetükk, mis sula ilmaga kõrge mäe harjalt on weerema hakanud: esiteks on ta kui üba, keskelt kui kuhi, wiimakS matab külagi enese alla. Wahest juhtub siis ka niisugune lugu, et pärija käest ka kõige rikkam pärandus wõlgade eest ära wõetakje, ehk küll alguswõlg nende kohta oli nagu kiisk wallaskala kõrwal. Nõnda rabeles ka von Dornheim kasuwõtjate küisiS ja oli oma wõlgadega nõnda kimbus, et tema sagedaste, nagu praegu, üSna upanduse rannal seisis. Temal oli ainult kahtewiifi lootust sellest jõunast peaseda, esimene oli onu surma järele oodetaw pärandus, töine aga rikka naese wõtmine. (Järg iäeb tulema). *) Ütle: Shekspiir, maailma kuulus Inglis kirjanik, Külgehakkawaist haigustest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne N. Sõrd stuä. meä. 11. Õpime enne neid haigust tundma, kes puutumise läbi külge hakkawad. Rõugete, Skarlati tõbe, leetrete ja roost haiguse juureõ ei ole tõbe külge hakkamiseks mitte just puutumist ZH 19. Sakala. 1884