Wampir ehk wereimeja. Jutt Butgariamaa elust. HanS Wachmhusm i järele Ümber pannud M. Pödder. XXIII. Suure muru platsi peal lowani maja ees oliwad pikad lauad kaetud, millede pealt linna Vaestele süia ja juua anti. Mitmed Mustlaste seltsid oliwad linnast ja ümberkaudsetest kohtadest kokku tulnud ja lõikastwad Viiulite  ja Vilespillide heale järele tantsida. Maja ise oli Vanikutega, lilledega ja õlipuu oksadega  ehitatud, sulased ja tüdrukud seifiwad ümber ringi pühapäewa riideiS, mõned kõigest Välimisest rõõmust hoolimata  kurblikkude nägudega, sest Jowan tahtis ju ära minna, ja ta oli ommeti ikka nii lahke oma rahwa VaSta olnud. Jowan ise ilmus õhtupoolse Euroopa rahwa riideis; tema nägu oli lahke; tema jagas raha kamaluga, kui tema peale lõunat pidu algusel waese rahwa söögilaudadest mööda läks, kuS lugemata praetud oinad uhkeldafiwad. Wõerad tuliwad linnast: pasha ammetnikud teda ennast ei olnud kullast särawateS mundrites hiilgawalt  rakendatud hobuste seljas; lowani arwad sõbrad, keda tema weel pidule kutsumise Vääriliseks oli arwanud, tuliwad jala ehk sadulas, wümaks weel tosin Wiktori endistest honwedi seltsilistest, kes Tirnowas ehk ligemates linnades korteris seistwad. Ka Martelli abikaas tuli, ehk küll alles wähe aega enne päewa loojaminekut, ühtlasi preestriga; tema kaisutas  südant liigutama õrnusega oma wenna poega, kellest tema oma mehele nii sagedaste oli jutustanud; pisarsilmil  Vajutas tema ilusat Marinkat oma rinna VaSta. Kõigi Mustlaste Viiulite kära, mis üle terwe laia .oru kõlas, tähendas pühaliku talituse hakatust. Siis asus kõigele poole suur, pühalik waiksus, selle asemele, mis küll pool tundi kestis, künni Jowan ise majast wälja astus ja nina rätikut lehwitades märku andis, et püha talitus juba mööda oli. Tuhande healeline müra, kära, kõiksuguste lihtlabaste mänguriistade segane kõla tõusis nüid korraga; tantsiti „stolat", ja ikka selgemalt paistsiwad Mustlaste seltside leeri tuled tagalt tumetate kalju seinade äärest, kui päikene lowani ja tema lapse näha wiimast korda selle oruga jumalaga jättis ja õhtu oma warju tema üle lautama hakkas. Ükski lest wäljaS luSti pidawast rahwa hulgast ei olnud fiit saadik weel mitte mõrsjat silmata saanud. Üks rahwa saatekond tuli maja ette Jowani palwele, et noorik neile seda auu teeks ja ennast neile tshardaki pealt näitaks ja rahwast kogus kui murdu tshardaki ette kokku, kui Jowan oli lubanud nende soowi täita. Wiimased päikese kiired murdustwad praegu punases, wälgu wiisi lõkendawas walguses imelikul kombel kalju tippudel, kui rahwa waljul rõemuhõiskamisel Marinka walgeS siidi ülikonnas, walge piaaegu maani ulatawa udurätiku ehtel, tshardaki äärele astuS ja oma suurtest sõstra silmist õnne särades, alla rõemu ja õnne hõiskawa hulga peale waatas. Tema seisis üksi. Wiktor, keS tema järele oli tulnud,  jäi naeratades ja naljakalt, ülemeelikult käega näidates  eeskojaSse tshardaki läwe peale seisma. Marinka kleidi saba ei andnud temale ruumi edasi astuda. Tema jäi ootama sest et ju keegi teda ei olnud näha himustanud  et Marinkat jälle wasta wõiks wõtta, ja sõgestatud  päewakiirte tulisest wälkumisest kalju tippudel, pööraS tema oma silmad kõrwale. Korraga lrikaS Marinka kiljataw hädnhüidmine tema südamest läbi, mille sekka ennast alt hirmus kära ja mürin segas, nagu merelaentest, mis kaljurannal murtud saawad. Wiktor waktaS sinna poole, kuS Marinka seisis, oma käega silmi õhtuse päikese wälkUwa sõgeStawa kuma eest warjates. Tema tundis ühte muSta kogu ära, aga ainult  tema silmade ees segaseks minewate wälimiste joonte poolest, ühte kogu, keS kaS oli see silma moonutus, õhu peelitamine, nagu seda siin mägedes jUst kui nõiduse wäel wahest ilmub Marinkat oma kaisus hoidis. Marinka oli ripakil, minestuses selle kogu kaisus, nii et tema udurätik maha puutus, wõigaS kögu äga wahtiS himakikult Marinka tagasi wajunud palgesse ja kummardas ennast ikka sügawamalt ja sügawamalt teMa üle!... Wiktori silmad oliwad kirjud, tema meeled segased. Ja siiski, tema nägi seda nüid selgemine oma eeõ üks tont, jäleda, kahwatanud surnu näuga! See oli surm ise oma ks ige hirmsamal ilmumisel ja Marinka rippus selle halastamata eluka kamdlas! Ja see nägu, tema tundis teda! See oli übe surnu nägu... Üdi tardus Wiktori liikmetes, weri jäi tema soontes seisma. All laia lageviku peal, kus praegu alles laulu ja pillide heal oli kslanud, oli äkitselt ksik nii waikseks jäe- nud, nagu surnu hauaS. Sadande pead seifiwad liikumata  tihedaS kogus; tarretaw ehmatus paiStiS kõikide palgelt. Üks wereimeja see seifis selgeste kõikide silmade eeS ja kindlaste iga ühe mõttes oli päewa «eeruaega ülemalt kloostri-mäelt alla tulnud; wereimeja oli pulma tulnud oma suu andmisega ilusat Marinkat tema peigmehe  silmade all põrgule kihlama! Ehmatus ja hirm selle nähtuse üle halwas kõikide keelt, kõikide liikmeid, kõikide meeli. Kõige hirmsam õnne tus pidi lowani maja peale langema!... Ja waese Manuka abikaas teda nähti oma nooriku taga seiswat; ka tema oli halmatud. Ja isegi nüid, kui hirm kõige Vähemalt naesterahwa keeled peaStiS, kui nemad siis läbilõikawat hädakisa tõstsiwäd,  kui nägiwad, kuidaS wereimeja tondinägu end ikka sügawamalt ja sügawamalt oma ilusa saagi üle kummardas, kuidas tema piaaegu juba tema kahwatanud huuli puutus, isegi nüid pandi weel tarretawa ehmatusega tähele, kuidaS noore mehe käsi küll tõusis, aga põrguline wanne, kelle sundmuse all tema seisis, siiski mitte murda ei olnud. Võimatumalt pidi ka tema pealt Vaatama, kuidas tema naene, millega ta praegu alles laulatatud oli, saadana kaindlas rippus! Ka pappi nähti nüid õnnetuma noore mehe selja tagalt ilmuwat, kuidas tema kohkudes tagasi põrkas, siis järsku risti oma rinnalt kiskus ja teda tondi wasta sirutas. Aga ka seegi ei murdnud põrgu wande mõjudust!... Nüid Viimaks nähti, kuidas noorel mehel Võimalikuks  sai ennast wõrgutawaist põrgu paeladest Vabastada. Teda nähti edafi kargawat sellsamal silmapilgul kõlas uuS, hulga healeline kisa all wahtiwa rahwa suust, aga Valjuste hsiskades, just kui peasemise rõemu hüidmine. Must kogu langes kokku, tema käed laskfiwad oma ohwrist lahti. Marinka langes Wiktori kaissu, walge mõrsja ülikond Verega rüwetatud, mis temast maha nõrendas. Kuna Wiktor weel nagu tardunud üdiga ja soontes seisma jäenud merega liikumata paigal seifis, ilma et temal Võimalik oleks olnud oma ehmatusest jagu saada, oli keegi tema pidule kutsutud Ungaria seltsimeeste seast, üks Türgi pealik, lahtise akna läbi tshardaki peale karganud,  oli oma halja mõegaga tondi seljast läbi pistnud ja rahwa äkitselt lahti peasenud rõemu hõiskamisel sasis tema praegu surnust kinni, tSStis teda tshardaki ääre üle ja kukutaS teda alla rahwa jalgade ette. „Petrowitsh!" kõlas kaugele lowani heal, kes praegu alles papi selja tagalt ilmunud oli ja päewa kiirtest heledaste  paistetud 'surnu nägu üle tshardaki ääre lennus nägi. Rõemu-kisa oli all äkitselt Vaikinud. Külalised tungifiwad uudishimulikult tshardaki peale. Kõige wähem osa neist aimas, mis juhtunud oli. ..Bassamak" hüidis Ungarlane põlglikult, mõeka enesest eemale Virutades ja töiste juurde astudes. „Tema ei ole minu käest mitte peasenud, see isamaa äraandja, see salakuulaja, kes minu filmist Silistria all ära kadus!" Osawõtlikult pööras ta ennast siis Marinka poole, keS minestanud peast praegu Viktorist tuppa wiidi, tema käte peal aga juba toibuma hakkaS, ja ilma Võimuta, jalul seista, oma käe tuetades abikaasa kaela ümber oli löönud. „ Wiktor, mis see ometi 01i... Mis minuga juhtus?" küsis noorik oma meeli kogudes, ja tema silmad waatafiwad  imekspanemisega tema ümber kogunud külaliste peale. Wiktor kiristas hambaid oma enese toimetatud oleku pärast. Tulise wihaga wahtis tema oma jalgade ette. „Kui mina ometi oma südame sala sündmust oleksin täitnud!" ütleS tema poole healega. „Mina oleksin teda seal ülemal leidnud ja oleksin temale wiimase otsa andnud,  mis temale Mõlgu olin jäenud!" Nüid ärkas wiimaSte juhtumuste mälestus ka MarinkaS  jälle elusse. Tema pigistas oma silmad kinni ja peitis oma palge Wiktori rinnale. Jubedus käis tema liikmetest üle. „Mina tänan sind, Stepan!" hüidis Wiktor oma seltsimehele^kätt pakkudes. „Sina olih kärmqm, kui mina! Minule saab praegu alles kõik selgeks, miK- see kurjategija  tahtis. Tema tarmitaS oma wiimse jöuu, seks, et Marinkat rahwa filmis tentada ja hukata, teda rahwa ebausu mände alla panna!" Ungarlane ei arwanud sell asjal nii snurl tähtsust olewat. Tema silmad oliwad Marinka tpalge ülikonna peale pöördud. Tema astuS külalistest tühjaks jäenud pidulaua juurde, wõttis laua nua, tuli Marinka juurde tagasi, lõikas: apgu teina kleidi sisse ja käristas werega rüwetatud juti temast wälja, mis ta siis üle tshardaki ääre maha wiskas. pKelmi weri!" hüidiS tema iseemsest. „ Saagu tema koertele!" Ehmatus oli unustatud, õhtu juba hiliseks jäenud. Mustlaste tuled kiirgafiwad läbi oru ja rahwa hulk, keS alleS laulis ja tantsis, ka majas olewad pidulised naistwad  juhtumuste meelestusest wõitu saanud olewat. Mann  ka, keS oma mõrsja kleidi asemele musta ülikonna selga oli pannud, naeratas jälle ja Jowan laskis Shampanji  wiina Mahutada. Wiktor istus oma seltsimeeste keskes, kellega tema homme juba jumalaga tahtis jätta. Nemad rääkifiwad rõemsatest aegadest, kodumaast ja lootusest,  edespidi ükskord jällegi kokku saada, kui wäljaS jällegi majas eesolewa lagediku peal uus kära tõusis. Pidulised ruttafiwad tshardaki peale ja nägiwad tropi tugewaid poissa, enamiste mägedelt tulnud karjased, kes alles õhtuks vliwad Jowani pidule tulnud, nagu kera ühes mässus läbi oru edasi weerewad. Wiktor ruttas alla asja lugu järele kuulama. Keegi sulaste hulgast rääkis temale ehmatanud näul, et kui karjased seda surnu keha, kellesse keegi ei olewat puutuda julgenud, tammede all olewat näinud maas olewat, olla keegi nende hulgast ära tundnud, et see keegi muu ei ole wat, kui see wereimeja, keda tema kloostri kõrgestikul olla näinud ennast püsti ajawat. Selle peale olla nemad ühel healel nõuuks wõtnud, tema kurjale wõimule otsa teha, enne kui täna esimene kuuweerand taewas jälle nähtawale  tõuswat, mis teda uueste elule saaks äratama. Nemad olewat majast kirwest küsinud, suure waia otsa terawakS teinud ja wiiwat nüid kurja waimu ära Bulgarlaste  surnuaeda, kuhu nad teda maha tahtwat matta. Teritatud wai aga pidawat tema rinnust läbi mulla sisse pistetud saama, sest see olewat ainus nõuu wereimejat igaweste kinni panna ja puhkamisele sundida. ~Isand", lisaS ebausklik Bulgarlane weel juurde, „see on suureks õnneks, et tema Marinka palgesse mitte puutuda ei saanud, enne kui jüs-bashi*) teda mõegaga läbi pistis! Meie oleme kõik näinud, et seda õnnetust mitte ei juhtunud, sest muidu oleks see waene noorik niisamasuguseks  wampiriks pidanud saama, nagu töine, kellest meie seda ometi ilmaski ei oleks uskunud, kui tema alles igapäiwite siin Jowani majas käis." Wiktor kuulis nukral meelel sulase juttu, kuna tema ikka edasi minewale rahwa hulgale taga järele waatas, ilma et tema wõimuS oleks olnud, seda inetumat tegu keelata. ~Tühi lori!" kostis tema sulasele karedaste. „Tema oli ülewal kloostris hukka läinud ja wana wärawa waht on teda wist surmast peastnud!" „OH isand, ärge seda uskuge!" hüidis sulane pühaliku  tõsidusega, kuna jubedus tema keha üle käis. „Wärawawaht  seal ülewal wõib küll juba sada aastat wana olla, ehk weel rohkem! Ka ei wõi puhkamist leida! Ükski ei ole teda weel, nii kaugele kui rahwa mälestus tagasi ulatab, päewa aegu näinud! Tema on ammugi juba ära surnud ja ainult öösi tõuseb tema kuupaistel oma hauast ülesse ja tantsib töistega ühes koos kloostri mäel... Uskuge mind, see on nõnda Jumala tahtmine olnud, et jüs-bashi meie waest Marinkat wampiri küifist peaStis!" Wiktor läks nukral meelel külaliste juurde tagasi. Marinka oli küll peaStetud, aga ükski wägi ei keelanud, et sell ööl kristliku surnuaia peal üks kõige toorematest ja inetumatest tempudest ära sai tehtud, mis orjaikke all tuimaks ja rumalaks jäenud rahwa ebausk põlwest pölwele päranduseks jätab. MiS mina siin jutustanud olen, on enamiste otsast otsani sündinud lugude peale rajatud. Wiktorit, kelle pere konna nimi minu jutus muidugi muudetud on, nägin mina kuuekümnematel aastadel sagedaste Pariisi linnas, kelle ligikonnaS tema oma abikaasaga ja nelja tugema, elurõemsa  lapsega kui kõige õnnelikum isa oma suwemajas elas. Pärast poole wõttis tema isamaa endise honwedi jälle waSta. Tema elab seal meel tänapäewani. Jowauil  ei olnud küll mingj asjast enam suuremat rõemu, sest et temal orjapõli puudus, mille kaitse all tema oma suurt warandust oli koguda mõinud. Wiis aastat peale selle, kui tema Bulgaria maalt ära tuli, läks tema Florentst  linnas igawesele rahule hingama. Raha panga talitustest, mis tema Martelliga oli asutanud, ei olnud tema mingi magu leida mõinud, sest kasu temale liig wei kenx näiS olemat nende summadega wõrreldes, mis tema kodumaal oli wõitma harjunud. (LSpp.) Mõndasugust Viktor Hugo kodusest elust. Viktor Hugo'l oli kaks poega: Charles Viktor ja FrangmS Viktor. Wanem neist surri 1871 ja noorem 1878 aaStak. Charles oli noorem ja on ajalu'u kirjan- *) Pealik, go. Sakala. 1885