Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahvale. „Tanrlnfe" toimetus ja mäljaandmine, KurcsaareS, kaubauulitsas lv. „Saarlane" maksab: Saaremaal aastas I rbl. ZO kop., postiga saadetud 2 rbl. Saaremaal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud 1 rbl. 2Z kop. Tuleb wälja iga esmaspänwal. Kuulutuse rea ehk selle ruum mak<  sab 2 kop. M 46. Esmaspääw 18. Nowembril 1885. 11. aastakäik. Hr. K. A. Hermann. Üsna moodis ei ole see milte, et ühest mehest, kes isegi oma tcgewusc läbi stahmale tuttam on, nii mvalikult kõneldakse, knd ma seda siin teen, omctegi arwan ma tarwis olcwat „Saarlase" lugejaid !)>'. K. A. Hcrmann'iga ja tema tegemistega  natuke tutmuStada, ja sellega talle ta auusa ja tubli isamaa töö eest tänu pakkuda. Hermann on aastade poolest alles noor mees, siiski on ta Eestlaste huikas oma tegemistega üsna tähtsaks meheks saanud. Looja on teda maimu andide poolest rohkesti õnnistanud, nii et ta üsna noorelt Doktori auu nime osaliseks on saanud, mis haritud meeste juures arma ette tuleb. Ka Wanmnine on tema kätki kiigutanud, mille läbi teda tähtsamate laulu- ja muusiku meistrite hulka arwata möib. Omast maimu marast on Hermann küllalt juba Eesti rahwa kasuks mäija jaganud, nõnda kuidas seda iga Eestlane ja laulu armastaja  teab. 1879. aastal oli ta Eesti teise laulu peol laulu juhataja, mis mäga mõnusasti korda läks. Eesti ärksamad pojad tunuistastmad nimetatud  pidu pääma õhtul, pidu söögist osawõtmise ajal tema maötu oma tänu ja rahul olemist selle- ga et teda, „ta elagu!" lauluga ja „hurra" viskamisega  kätte pääl ümber kandsiwad. 1882. aastal hakkas Hermann ka Eesti politika  wäljal töötama, sellega et ta „EeSti Postimehe"  toilnetuse oma pääle wõttis. Tema kui oscnv kirjanik, kelle süda isamaa armastusest täidetud,  mõistis algus teretuse kõne ja omad juht mõtted tulewikn politika kohta nii osawasti awaldada,  et tahtjas Eesti politika mees C. N. Jakobson'gi  teda lahkesti teretas. Ma ei taha selle ütelusega mitte tunnistada, kui oleks Hermann Jakobsoni meeleline olnud, maid seda, et ta wäga sooja südamega ja elama osaivõtmisega oma politika  tüürimise tööd alustas, nagu ta seda nelja aasta käigil ikka teinud on; sest Hermann on wäga palju juhtkõnesi amaldanud, mis elawal Eesti elusse ja olusse on puutunud. Paari aasta eest, kus mitmedgi wäga käredasti  kokkli sattusiwad, mõistis Hermann „Eesti Postimehes" asja ikka nõnda juhtida, ettakumagi  parteile liiga ei teinud. Ka tema ütlemised ja arivamised, mis ta segaste asjade õiendamiseks tulewikn kohta awaldas, on õige põhja pääle seisma  jäänud. Kui tema „Eesti Postimehe toimetajaks hakkas, siis sai mõnelt poolt arwatud, et ta politika tegemuseö  „wäga pehme loomuga" on; seda ei wõi Hermannist mitte tunnistada, sest mitmedgi wanancnud  arwamised, mis mõned Balti elu ja olu kohta amaldasimad, tõrjus ta üsna walju rõhuga tagasi. Eestlastel on asja kahetseda et niisugune mees ajalehe toimetusest lahkub, kes hariduse, -vaimuannete ja loomu poolest selleks kohane ja tubli oli. Pääle politika tegewuse ahwatleb Hermann tähele panemist ka „lanlu ja mängu lehega" ja õige kirjakeele õpetusega oma poole. Et „Laulu ja mängu lebt", millest juba, kus ma seda kirja kirjutan, wiis numert -väljas on. Eesti isamaale auuks ja iluks on, selle pärast soowin, et ka Saarlased selle lehe rohke tellimisega, siin räägitama  auusa mehe tegewust Eesti laulu ja mängu edenemiseks toetaksiwad. Tähtsa ja tähelepanemise -väärt sammu on vr. Hermann Eesti õiges kirja-kceles ära teinud.  Wäga soowitaw on, et iga üks, iseäranis meel koolmeistrid, endid tema wälja antud „Eesti keele grammatikuga" tutwustawad, mille abil iga Jututuba. HAKK.K»ri päcik. (Urg.) Üsna iluS seim koht ühe tulise armastajale,  kes ennast selle asemel, kus ta oma põlema Itaalia neiu sülle pidi ruttuma, Kige Vähemast 12. jala kõrguse müüri paal istudes wingujast põhja tuulest km«atama  peab. Keiecn kmtmawast armastuse tingimiselt  beolimum tuleb mulle mägise fee mõne meele: „OH palju parem oleks praegu kodu maitses kambris istuda, kui siin kerges õrnuses!" Kell ütseemkümmend! Igast tornist kelauVad kelle, hoobid minu körwu ja iga lesk kais kui oda minu südamest läbi. Lb ma lambapea! et omas 48 elu aastas  «issMst poisikese tembutamist ette WvtM ja armsstusest aetud üle müüri taW« ronida ! Ragu poleks ma oma s"' > rublase kingituse pärast mitte wöinud prii teed ka»d» »ii kaugele saada! Ja S. ci . «äiia ka test midagi hooliwat. Ta mõiks kõige Vähemast oma toa - tüdruku üdc nöörist kartsaga siia saata. Rumalus kõik! Zee ilus ingel ci tea minu sevs kobast midagi! Aga kuula! Kas maja uks ei nagise? Jah muidugi - ta j saab lahti tehtud säält tullakse. Jumalale  olgu tänu ' Ometigi see ei ole mitte õrn naesterahwa  käik, maid ühe tugema mehe astumine.  Üsna õige, see ou üks mees. Ta keerab ukse oma taga lukku seo on elukas, kelle käes selle maja wõtti on. Nüüd saab ka üks neist walgustatud aknaist  lahti tehtud. Uks inimese kogu kummardab  ennast aknast w älja see on S. ma tunnen teda sclgcstc. „ Eduard! Eduard! ohoo! Mis sääl on?" Wõtme  omanik jäi seisma. „MiS sa tahad, mu armas laps? Pagana pihta! see on ju selle noore kaupmehe selli hääl. „ Eduard maata ometi kord järele, kas see linnukene meel puuris istub?" Linnukene! puuris istuma! Rüüd päitsis mu mõistus lahti! „ Istub alles, istub alles; mu ingel! Hahaha!" „Haha! hahaha!" kõlas ülcmelt  wasta, „heat ööd, mu Eduard! Hahaha Ja nad nacrsiwad mõlemad, mis nad lvõisiwad, nacrsiwad, kuna ma mi ha pärast oma rumaluse üle nutnud oleksin. Oh, ma rumal eesel! Ma saadan talle torcd kingitused ja tema on ta Eduard!  Ma istun tormi ja külmaga 12. jala kõrguse ja 7. tolli laiuse «üüri pääl ja tema käes on maja wõtti! Wõi üht linnukest on ta püüdnud! See sunnib üsna  meelt ära heitma. Ma arwan, kui mu püstolid oleksid täidetud olnud, ma oleksin sell silma pilgul kahe kortseks mõrtsukaks saanud. See oleks üks iseäranis waate pilt olnud. Kaks üksteise pääle kõlawat pauku pom, pom! Kaks läbi leikawat häda kisa püssirohu tule walgusel Schulz kätte maksja maimuna müüri pääl ülewel ja all surma rõgisemine siis sügaw waikus, öö ja koledus politsei j.n.e. Aga püstolid ei olnud mitte täidetud. Kaupmehesell wiskas meel ühe õrna käemusu ülespoole ja läks siis kiireste edasi S. pani omad aknad ülewel kinni ja küünlad kustutati ära. Tükk aega kuulsin ma meel oma kaas armastaja kölawad  sammud, siis oli jälle kõik ümber ringi mait mait nagu surnu hauas. Siin istusin ma nüüd murtud südamega.  Nõnda peab küll Saksa laulik Schiller omast Prants Moor'ist mõtlenuo olema, kui ta teda tooli pääle majuda ja rääkida laseb: „Ja oma õnne ühe kujuliku  tulipea külge sõlmida! Oh Moor, oh Moor fee oli rumalus l" Aga Prants Moori seisu koht oli siiski parem kui minul. Ta mõis ometi kõige mähemast oma juhtust ühe polsmrdud tooli pääl Ae ajada, kuna inina kiwist ajamüüri