Kentsakas kimbatus. EestiZeelde kirjutanud M. Põdder. IV. Kaks päewa oli mööda läinud. Willem iStuS kurwaS meeleheitmises oma tuaS. Hugo ei olnud kaks päewa ja kaks ööd mitte koju tulnud. KuS tema oli? Willem oli tema pärast kartuses. Kas wast Hugo oma wenna raskeid sõnu enesele nõnda oli südamesse wõtnud, et ta omale wiga oli teinud? See mõte oli hirmus. Willemile lõigas südamesse, kui wali tema Hugo waSta oli olnud. Hugo ei olnud õiguse pärast mitte süialune, sest miks oli ta teda selle õnnetuse kimpu wedanud! Jah, kus oli nüid aga Hugo? Tema oli selle peale, kui wend teda uksest wälja ajanud, uulitsaile tormanud, süda täis wiha ja walu ise enese teu pärast, ja oli ilma eesmärgita hulkumise läbi oma koormatud südametunnistust kergitada püidnud. Pärast seda aga oli tema üksipäini jooma hakanud. Kõik see aeg elas ta hirmsaste ümber hulkudes, et selle läbi oma südame tundmist ära lämmatada. Ööd magas tema wõeraste majas; temal oli wõimata Willemi silmade alla astuda. Seal aga tegi raha otsasaamine tema purjutamisele otsa. Wiimane raha oli wälja antud. Hugo istus oma wiimase õlleklaasi taga üksipäini ühe trahteri pimedas nurgas ja wõitles hirmsa Nüid wiimakS sai tema oma mõtetega ta tahtis pahandatud wennalt andeks paluda, ja kui sell weel sädeme wäärt wenna armastust oli, siis pidi ta temale tõfise süikahetsemise pärast juba andeks andma. Oli 24. Detsember, jõulu laupäew. Kui Hugo selle päewa peale mõtles, mis ta alati kõige suuremas rahuS oma suguwõsa keskel oli mööda saatnud, fiis läks ta süda weel kurwemaks. Willem hakkas wenna ärajäemise pärast ikka enam muretsema. Korraga kuulis tema tuttawat sammu trepi peal. Uks läks lahti ja nuttes rippus tema kaelas Hugo. Esiteks kohkus ta küll ära. Kui ta aga oma wenna suust andeks andmist paluwaid sõnu kuulis, läks ka tema süda pehmeks. Soojalt wõttis ta oma wenna kaissu, liigutatud  nii suurest armastusest, ja nende tuba nägi säherdust  wennalikku leppimist, kui ilusamat ei wõinud ollagi. „Aga ütle ommeti Jumala pärast, kus sa nii kaua oled olnud?" küstS Willem, kui Hugo wähe rahulisemaks oli jäenud. Hugo pihtis truiste oma patu elu. „Kudas aga lugu selle juhtumisega on?" küsis Hugo oma poolt. „Just nagu ennegi," waStas Willem, „muidugi fiiS paha; mind waewab see mõte hirmsaste, et Klara minu armastuse pärast wõiks kahelda; kui ma kudagi wiist temale teatust wõikstn saata!" „Kui sa tahad, sus lähen mina sinna," ütles Hugo truusüdamelikult. „Et sind wälja wisatakse?" „Pia kinni!" karjus Hugo, „minul on üks mõte!" „Siis lase käia!" wastas Willem. „KudaS see oleks, kui meie Annat kirjasobitajaks tarwitaksime? „Annat? See on wõimatu!" „Ei, ma tahan sulle oma kahetsemist selgeste tunnistada,  ma toon Anna weel täna päew sinu juurde, elusalt  ehk surnult." Surnult ei oleks minul temast enam suuremat kasu," wastaS Willem. „Ma tahan seda katset teha ja ta piab minul korda Minema, aga üks palwe on minul weel." „Noh?" küsis Willem. „Laena mulle natukene raha, ma olen oma terwe waranduse puhtaks läbi löönud!" Siin on raha; aga ma palun sind jumala keeli, ära tee Anna stia-warpimisega mitte mõnda uut rumalat  tempu!" „Ole julge minu peale ja sa piad rahul olema!" wastas Hugo ja kaduS. Willem jäi lootuse ja kartuses kaaludes koju. Poole tunni pärast tuli Hugo jälle tagafi. Tema nägu hiilgas uhkest wõidu rõõmust. „Ta tuleb," hüidis tema kiideldes, „täna weel, nn pea kui pimedaks läheb!" „Kudas sa sellega oled toime saanud, teda siia ahvatleda?"  küsis Willem uudishimulikult. „See jäeb esiotsa minu saladuseks," vastas Hugo, „ saagu sinule sest küll, et minu nõuu korda on läinud!" „Kui aga kõik õnnelikult täide läheb," ütles Willem ohkadeS, „ma tahan sulle fiis eluaeg tänulik olla. Aga nüid töösse!" Nende sõnadega istus tema laudu ja hakkas Klarale wabanduSkirja kirjutama. Kõige wähemalt kümme poognat käristas ta lõhki, enne kui temal korda läks õiget hakatust leida. Wiimaks oli ta sellega walmis saanud. Kiri weniS wäga, väga pitkaks. Willem, kes kirjutamisel waimustatud sai, laskis oma südame tundmusi wabalt voolata ja uskus kindlaste, et Klara pärast selle kirja lugemist temale vistist andeks annab, kui tema pilt ta südamest weel mitte täieste kustunud  ei olnud. „Sooh," ütles tema, kui ta kirja kinni oli pannud, „nüid võib Anna tulla. Minu sõnad ja see raha siin saavad lootuslikult nõnda mõjuma, et tema seda armastuse  posti oma tallitada võtab." Juba hakkas pimedaks minema. „Mina ei taha mitte segada," ütles Hugo, „kui sina oma kõne kunsti ja meelitamist Anna kallal katsud." Ta pani ennast riidesse ja läks muidugi trahterisse. Pool tundi wõis ehk mööda läinud olla. Willem oli lambi põlema pannud ja ootaS iga silmapilk Anna tulekut. Trepi peal kuuldi kerget sammumist. See ta wist oligi. Arglikult koputati ukse peale. „Astuge sisse!" hüidis Willem. Uks läks lahti ja tuas seifis Klara. Willem wahtis keeletu imestusega tema otsa, ja ka Klara näis koguni kohkunud olewat. Wiimaks wõttis Willem julgust, aStus Klara juurde, wõttis ruttu tema käest kinni ja surus teda soojalt oma huulte wasta. Klara kiskus ennast ruttu temast lahti ja hakkas nutma. „Uus wale!" nuuksus tema, „ kas sest küll ei olnud, et Teie mind oma truutausega nii otsatu õnnetuks tegite, kas Teie mind ka weel pidite ahwatlema, et mina kõigest wiisist ja kombest hoolimata Teie tuppa pidin tulema, et siit ühe sureja asemel Teid täies terwises leiaksin? Oh, ma ei oleks iialgi uskunud, et Teie mind niisuguse walega petta wõiksite!" „Aga kallis Klara," hüidis Willem suure imestusega, „mina ei saa Teitest sugugi aru. Mina olen Teie tuleku pärast wäga kohkunud, mina ei tea mitte, miks Teie minu juurde tulete, seda wähem aga saan ma Teie etteheitmistest  aru!" ..Kas Teie auulik wend siis mitte Teie käsu peale meie Annaga ei ole rääkinud?" küsis Klara kohmetult. „Mina teadsin küll, wastas Willem, et Hugo Annaga rääkida tahtis, aga see ei sündinud mitte minu käsu peale ja ma ei tea ka mitte, mis ta Annaga on rääkinud." „Teie ei tea seda mitte?" küsis Klara. „Auu sõna peale, ma ei tea sest midagi!" Klara südame pealt langes nagu suur koorem. „Kas Teie teate, mis Teie auulik wend Annalt tahtis?" küsis ta siis edasi. „Seda on minul küll teada; tema tahtiH teda paluda siia tulla, et ma tema kätte ühte kirja anda wõiksin Teie kätte toimetamiseks. Mina ei teadnud töist nõuu, kudas ennast Teie ees wabandada ja Hugo pani siis ette, Annat käskjalaks tarwitada; teda ma ka ootasin seüsamal silmapilgul."  Klara punestas. „Siis Teie ei aimagi," küsis ta kohmetult, Missugust  abinõuu Hugo on tarwitanud, et Annat stiatulekuks  ahwatleda?" „Ei", kostis Willem, „ma annan Teile selle peale weel ükskord oma auu sõna!" „Siis kuulge. Hugo ütles meie Annale, et Teie meelenraheitmiseS olewat katsunud oma elu wõtta, olewat ennast rinnast läbi lasknud ja praegu suremas „ Meeletu jahupea!" pomises Willem. ! „Teie olla paranemas," kõneles Klara edasi; „Anna jutustas minule seda. Mina ootasin nii kaua, kui pime- ! dakS läks, tõttasin siis südame walust ja hirmust waewatud  siia —" , „Ja leiate," sähwas Willem wahele, „mind priskelt ! ja terwelt, aga meeletult hirmu pärast, et Teie minu peale ühte paha tegu wõiksite arwata! Klara," ütles tema ennast põlwili laskeS, „ma wannutan sind, wõta minu wabandust kuulda ja sa annad mulle siis andeks." Klara tahtis kohkudes tagasi astuda, aga Willem hoidis tema kätest kinni. -Tema paluwateS silmadest paistis Klarale kohtlane puhaS armastus waStu. Ei, need stlmad ei wõinud mitte waletada! „Willem", waStas tema tasa ja ta heal wäriseS, „mina ei ole finu pärast iialgi kahelnud!" Willem karas PÜSti ja tõmbas teda tuhinal oma rinna najale. Poole tundi pärast seifiwad mõlemad käsi käes Klara ema ees. Töisel hommikul, esimesel jõulu pühal, kirjutas Willem üliõnnelikus tujuS oma wanematele, andis neile oma kihlust teada ja paluS neilt õnnistust. Kurjad keeled tõendawad, et Hugo rõõmu pärast, et kõik jälle õigesse rööpasse saanud, künni pärast näärid ei olla kaineks saanud ja et tema selle aja jooksul mitte wähem kui 18 heeringat ja 32 pudelit selterst olla tarvitanud.  Niisama olla tema südamesse suur vihkamine kõigi nimeliste ja nimetu pudrusegajate waSta aset võtnud. Avalik palve Eesti laulikutele. Jutusta mull' armas Eesti sugu. Kus on täna meie laulikud? J. Hurt. Kus on täna meie laulikud? Nõnda küsib ühes minuga ohkades Eesti rahwa parem ja auusam jagu. Nõnda ta piabgi küsima, sest meie paremad laulikud näikse wiimsel ajal isamaalt otsegu kadunud olewat. Meil oli kord juba aeg, kuna Eesti laulu taewas pika öö järele punama lõi, sest et mitu loodud laulu lindu isamaa saarikutes  ja waarikuteS laulu laksutasid. Missugust pärlifi sell ajal ilmale sünnitadi, seda näitawad meile kõige selgemine  L. Koidula ja A. Reinwaldi ja mõne töise selleaegsed  sule sünnitused. Koidula laulab ühes oma laulus: „Sind surmani ma tahan Küll kalliks pidada Mu õitsew Eesti rada, Mu lehkaw kodumaa! Mu Eesti wainud, jõed Ja minu ema keel, Teid kõrgeks kiita tahan Ma surma tunnil weel!" KaS need ei ole õntsad taewalikud healed, mis meie waimu kõige paremasse ilmasse kannawad? KaS niisugused laulud ei õhuta meid oma isamaad ja sugurahwast armastama  ja temale surmani truuiks jäema? Ehk paneme tähele Wiljandi lauliku A. Reinwaldi laulufi, ifiärauiS tema kolmandamaS lauluraamatus. Kui armsad, täis elu ja jumaliku luuletuse waimu on nad seal! Kord rändasin üle isamaa piiri kaugemalle wõerale maale ja wõera rahwa sekka. Seal alles tundsin, kui armsad mulle isamaa ja emakeel oliwad! Jlmamõtlemata tuliwad mulle seal wõeral maal lauliku A. R. sõnav meele ja ma laulsin südamest: „Wõeral maal, siin päewad pimedad, Tuuled walusaste winguwad! Metsa ilu, ei siin jõua ta Kutsu künnilind» hõiskama Sest siin mureS minu mõtte, meel Käiwad ühtepuhku kodu teel! Wõeral maal, siin kuiwad kalju mäed, Ümber ringi raba kõrbet näed. Nagu jõgi kodu kauguses, Saadab hõbe laenid läikites, Seda minu silm ei leia siit Jänu tõbes seisab nurm ja niit!" Laulu sõnakesed tegiwad mind wäga elawakS ja paniwad  mulle nagu puhta peegli silmade ette, kust ma oma praegust kurba seisukorda selgeste näha wõifin. Ma tõstsin omad silmad üles ja waatsin armsa igatsusega kauge kodumaa poole tagasi, kelle taewa äär wäga kaugel stnetas: Imelik igatsus täitis minu rinda ja jälle tuliwad mulle sellesama lauliku sõnad uueste keele peale: „ Kodus kuldse koidu kaisu seeS, Liigub lepik lämme tuule ees, Seal mo kaasikute kahinad Õrna õhtu sülle surewad, Ei neid minu kõrw siin kuulda saa Pian, wäeti, wõeral wiibima! Kodu orus, kõrge kalda all Keerleb hõbe hallik kõlinal; Tähed kullatawad walge wee, Järwe põhja paistab linnu tee, Ei mu silm siin nende ilu näe Kaugel paistab minu kodu päe!" Seesugusel tunnil tuliwad mulle pisarad silma, armaStuS oma isamaa waSiu hakkas minu rinnus kahekordse  jSuuga leegitsema; ma soowisin enesele tiibu kodü lennata. Aga astume nüid selle juurest ja küsime Mel : „Kus on täna meie laulikud?" Lauluisa vr. Kreutzwald puhkab kalmu künkaS, Linnutaja magab sügawas isamaa musta mulla all! See on nii otsata raske löök, et meie waewalt selle peale mõtelda jõuame. Aga taewas on ommeti meie peale halastanud ja meil on weel isamaa küllase taewa all Zü 4. Sakala. 1885