oli, oliwad nemad küll weel wälja saanud, aga kõik hinnalisem, aastate jooksul suure waewaga  soetatud majakraam oli pidanud tuleroaks saama. Mõne aja eest oli tütar mehele ja oma kaaswara ka warSti üheS saanud, nii et suuremat raha neil koduS ei olnudgi. Nõnda oli siis saadud kahju wäga walus kannatada ja Palju wett wõiS enne jõest merde jooksta, kui see perekond sest õnnetuse hoobist täieSte jõudis toibuda. Mis aga wana mehe südant selle juures kõige rohkem näris, oli see teadus, et ta iseennast kõigest süist mitte puhta ei leidnud olewat. Tema talu oli küll tulekassas kinnitatud olnud, aga kaks päewa enne tulekahju  oli kinnitamise aeg otsa saanud ja peremehe  enese hooletuse läbi oli uueste üleswõtmine  hiljaks jäenud. Tema oli juba ammugi seda asja ikka õiendada soowinud, aga wiimaks nii kaugeks jätnud, kui ise kord jälle liuna läheks. Sellega aga oli tema makswate seaduste  järele oma kahjutasumise nõudmise õiguse kautanud. Küll oli tema nüid warsti linna läinud ja ütelnud, et ta talu juba üle kümme aasta olewat tulekassaS kinnitatud olnud, aga ametnikud oliwad amult õlanukkasid kehitanud ja wastanud, et see asi nendesse sugugi ei puutuwat, sest kinnitamise aeg olewat tulekahju juhtumisel juba mööda olnud. Nii sai siis see weikene hooletus hirmsaste karistatud, aga kahju oli kord sündinud ja kahetsemine liig hiline. Hädalt-waewalt wõis tema loota, oma koha peale nii palju raha laenatud saada, et ta oma hooneid jälle üleS wõiS ehitada, aga poja toetuseks ei olnud temal enam wõimalik kõige wähematgi anda, ja kui see ka kudagi weel korda oleks läinud, siis ei oleks poeg ise niisugust ohwrit wasta wõtnud. Sellepärast pidi Bob nüid ise katsuma, kudas ta ennast edasi aidata sai. (Järg jäeb tulema.) Aleksei Frodorowitsch Lwow. Kellel meie seast, ei oleks Keisri laul tuttaw? Igamees mõistab teda, iga õige isamaa  poeg laulab teda waimustuse ja pühaliku auu-kartusega ning pühendab omad südamelised armastajast rinnast hoowawad palwe soowid riigi ja isamaa tähtpäewadel oma Riigiwanemate  eest Kõigekõrgema ette. Tema meister ei ole aga igale ühele mitte tuttaw. Mõnelgi meie lugijate seltsist kipitab ehk küsimus keele peal: keda on meil selle laulu eest tänada, kes tema tegija on? Loodan, et seega lugijate soowi täidan, kui selle tähtsa Wene lauliku elust „ Kodumaa" järel järgmisi lähemaid teateid  siin awaldan. Miuewal aastal 11. Jõulu-kuul pühendati pealinnas „Keisri laulu" 50 aastast Jubileumi. Tema luuletaja A. F. Lwow sündis 1798 Tallinnas. Ta hakkab juba warakult muusikaga  tegemist tegema, kuna ta oma isa juhatusel  wiiulimängu õppis, misläbi tema rohke muusika anne, mida Looja poolt temale osaks lubatud, äratud ja haritud sai. Üheksandamal elu aastal astus ta juba kui osaw wiiulimusikant  awalikult rahwa ette, kus teda suure rõõmuga ja rohke kiituse awaldustega teretadi. Tema ei olnud mitte üksnes kunsti sõber, waid läbi ja läbi kunstnik. Ta isa walmistaS  oma anderikka pojale hiilgawat elu rada ette, ei eksitanud teda aga tema muusika tegewuöte  juures mitte, waid edendas senni kui wõis. Lwow hakkas 20 aasta wanusel kroonu teenistusse. Tema teenis nõnda nimetatud sõawäeasutnstes, krahw'i Araktslhejew'i käsu all, kus ta muusika põllul ennast wäflmata edasi haris, ehk küll kõiksugu teenistuse kohuse täitmised temal kanda oliwad. Aastal 1831 oli tema keiser Nikolai saatjaks, kui see Eüroopa  maad läbi rändas, misläbi ta Euroopa paremate muusika meistritega tuttawaks sai. Tema töise käigu peal 1838 aastal sai ta kuulsa wiiuli mängija Beriot'iga kokku, kellega mõne töise musikandi osawõtmisel nelja heale peal (Quartett) kokku mängiti, kus Spontini ja mõned töised muusika sõbrad pealt kuulamas  oliwad. Ühel niisugusel muusika õhtul ei wõinud Beriot üht kohta maailma kuulsa muusika meistri Beethoweni tükist mitte mängida. Lwow mängis seda aga suure osawusega, nõnda et Beriot pärast tema käsa oma peusje tõmbas, teda täielise kunstniku kiitis olewat ja tema mängu imestamise wääriliseks pidas. Kui Lwow weel ühe samasuguse ülikuulsa muusikamängija  Mozartl tükki oli ette mänginud, siis oli Beriot üli wäga rõõmus ja wanakene Spontin'i andis temale suud. Töisel päewal kõlas Wene wiiuli kunstniku nimi iga Berlin'i muusika sõbra suus. Sellest ajast saadik kaswis tema kuulsus ikka päew päewalt. Aastal 1846 andis tema mäng asja ühel kuulsal kriitika kirjutajal ja kompo nistil Schumannll „Leiptsigi ajalehes" kirjutada,  et peaks Wenemaale mindama, mitte õpetama, waid õppima. Lwow ei saanud wäljamaal mitte üksnes oma wiiuli mängu osawuse, waid ka oma laulu ja mängu tükkide loomise (komponeerimise)  läbi kuulsaks. Tema oli esimene Wene komponist, kes wäljamaal oma Operisi awalikult  ette kandis. Oma Oratoriuml (waimulik  tükk, muusika kaasmänguga) Stabat mater: sünnitamine kinnnitab tema loomu andide kõrget tähendust. Tema majas Peeterburgis  peeti sagedaste muusika õhtusid, kellest palju Eüroopa muusika kunstnikku osawõtsiwad ja kus Keiser ise sagedaste käis. Aaötal 1833 luuletas ta Keisri-laulu. 12 aastat hiljem edentati tema Oper e HuMero" mis nii suurt kiitust oma meistrile kuulutas. 1846 hakkas ta Keisri soowimise peale kiriku laulust korrale seadima, misseks temal 11 aastat aega ära kulus. Selle töö eest sai tema ühe kalli tubaka toosi KeiSri pildiga ehitatud ja 3 hinnalist hõbedast ilu astjat Mojkwa, Pceterburgi  ja Schuja kaupmeeste poolt kingituseks. Aastal 1848 kanneti tema Oper „Uudine" ja aasta hiljem „Starosta" Peeterburgi näitepõrandal  (Bühne) awalikult rahwa ette. 1859 aastal kirjutas ta ühe raamatu pealkirjaga  „Wiiuli kool", mida Brüsseli konserwatorium  (muusika ülikool) omale õpetuse põhjuseks tegi. 1837—1861 aastani oli Lwow pealinna kuulsa Keisri maja lauljate seltsi juhataja. Peale seda oliwad lisaku ja Keisri koja kiriku, kõikide koolide ja kaardiwäe koorid tema ülewaatamise all. Tema waflmata  tegewus, tema laialdases töö piiris, olnud tema aja elanikude awatdamise järele, imestamise wäärt. Aleksei Feodorowitsch Lwow suri 1876, oma 73. elu aastal, kuna ta omaks suuremaks õnnetuseks paar aastat enne surma kurdiks jäi. Tema tööd ja teud, saiwad kuida kohus, mitme sugusteft wäljamaa, kui Wene muusikaseltsidest  ja asutustest auu sees peetud. Tema oli kahe Wiini linna muusika seltsi auuliige. 1853 waliti teda Berliini kunftakadeemia ja Rotterdami linna akadeemia auuliikmeks. Aasta hiljem tunn stati teda Peeterburgi kunsti akadeemia  priiliikmeks (Lo.ib»kiü oõiWüß?,). Peale seda oliwad temal weel järgmistest seltsidest auuliikme diplomid (tunnistused) antud: laulu armastaja seltsi, laulu seltsi Sitsilia akadeemia poolt Roomas, Londoni akadeemia, Berliini lauluakadeemia poolt j. n. e. j. n. e. Terwe haritud ilm auustab tema mälestust weel taga järele, nõnda kui ta seda oma eluajal waimurikka suurte muusika töödega ära teeninud. Õpetatud meeste armulised taewa punetamise üle. Uuema kuma üle õhtu poolsel taewa kaarel,  oli töiste rahwaste ajalehtedes sagedaste juttu ja awaldati nendes selle asja kohta mõnesugusid  mõttid ja arwamisi, mis enam ehk wähem asja sündmust põhjendada ja äraseletada  püidfiwad. Loodan, et see lugejatele wastu meelt olla ei wõiks, kui stin sellesama asja üle selle arusaamata nähtawuse selgitamiseks  õpetatud meeste arwamist awaldan. Inglased tõendasiwad, et see udu kumendamine Sunda saartest tulewat, kus tulepurskawad mäed tulist tuhka nii suurel hulgal õhu stsse puistanud, nõnda et maakera ümber olew Shukord sellest täidetud saanud. Nende arwamise wastu seletab vr. Meyer seda nähtawnst koguni töisel kombel ära, kuida meie seda alamal kuulda saame. Tema kõneleb sellest ühes Saksa ajakirjas järgmisi: „Kni mõeldud tulemäed tõeSte nii suurel hulgal tulist laamat ja tuhka õhu sisse oleks puistanud, et see terwet maapinna ümber olewat õhu ruumi täis täitnud, siis oleks see mähemast mulkanide awauste ümbrusel päikese warjutamist sünnitama  ja ülestõuSwa suitsu kaasas käiwaid nähtumusi  ilmutama pidanud, mida aga mitte pole olnud. Isegi meie juures oleks mõeldumat  suitsusambaid nägema pidanud, kuna nad ometi kangeste päikese kiirte peale päikese ülestõusmise  ja allameeremise juures mõjusiwad. Sellest kõigest ei wõidud aga midagi näha. Et sarnane seletus ilmpõhjata ja tõest kaugel on, mõida seega tunnistada, et selle udu kumenduse  ajal kõrwalpäikeseid näha olnud. Alles mõne päewa eest kõneles Rudolph Falb ühest sellesarnasest nähtumusest ajalehtedes. Tema olewat Steiermarkis hiljuti üht kõrwalpäikest tähele pannud, mis umbes 20 graadi (üks graad 15 penikoormat) suurune olnud ja tähendatud  udukumendusega teda kindlaste ühenduse! arwanud olewat. Seda tähelepanemist kinnitab  Wiini tähetundjate ilmade kuulutaja ajaleht,  kuS ka ühest 22. Jõulukuu p. nähta - Malle tulnud kõrwalpäikesest kõneldakse. Seda udukumendust ehk taewa punetamist armutakse aga kindlaste kõrgussuitsu (Höhenrauch)  ehk jääkristalli pilmedc läbi tulemad, kes kui päikese kiired nende peale paistawad, õhku sarnase helendama kumaga täidawad. Niisugused  jäekristalli pilwed uidamad aga ilmlõpmata  suures maailma ruumis ümber, ning on nüid meie maakera ligidale juhtunud, kus nad maakera külgetõmbamise jõuuft õhuruumis kinni hoitakse, mis läbi ka kõrwalpäikesed sünnitatud  saamad. Kui seda miimist armamift tõeks wõiks pidada, siis tuleb omeli meel nii arutu suurel hulgal nähtamalle tulnud jäe-nõelu järele mõtelda, kes häkitselt terwet maakera nagu kristalli marju wõrguga ümber warjasimad. Arwamine, et suured mee kogud, millest mõeldawad  jäe-tibad sündinud, maakera pinnalt üles õhuregionidesse tõusnud oleks, ei näita mitte põhjendatud olewat, sest et udu kuma põhja kui lõuna kaares ühel ajal nähtamalle tuli. ÜSna wõimatu näitab, et õhu mooled ülemase arwamise järele, weekogu üles üle maa korraga aitanud tõusta. Lõunapoolsel maapoolikul on nüid kesk sume aeg ja Austraaliamaal  pühendatakse Jõulupühi, kuna mahe tuule lõhn pisut palawat õhku jahutab, et inimesed elada wõimad ja lapsed jõulupuu ümber rõõmsast tantsimad. Seal on asjad koguni töised, tuuled ja ilmad koguni isesugused  kui meil. Üsna mõimatu on ilmatundmuse  põhjul sündmusi õhuruumis õigeste ära seletada, mis alt ülespoole kerkides, ühel ajal siin ehk seal olla mõiwad. See mesi ei wõi siis mitte meie maakerapinnalt  üle maa õhu regionisse (ilma ruumisse) üles tõusnud olla, maid see peab, nagu arwata wõib, wäljast poolt, wissiste selle ilmaotsata ruumi seest, kelles meie maakera iga aastal päikese ümber meerib, saadud olla. Arwamine, et maakera oma teel häkitselt ühe suure jäetibade  (nõelte) pilme sisse tunginud, kes Otsatuma  maailma ruumis kindluseta ümber heljus ja nüid jault meie maakera ümber oleja õhu kihi sisse puutunud, seletab kõige täielikumalt seda nähtamat udu-kuma ära, mis õhtupoolse taewa meere punama paneb. Et aga õhus niisugused jäenõelad olemas, on kergeste arusaadav).  Dr. Meyer armab lõpeks, et see üleüldine udukuma üht laialist wihmarikaft aega tähendada, mis meil oodata olla, kuna selle ettekuulutuse õhuawalduse täideminekut aga mitte nõnda ruttu oodata ei pruugi, kui seda harilikust õhtupunast tähelepandud, sest et ülemased shukihtide wastupõrkamised alumiste peale, rohkem aega tarwitamad, kui maapinna!  neid tunda wõib. Mõnesugused sõnumed. Ühest noorest wiiulimängijast jutustatakse järgmist kena lugu, mida ka meie oma lugejatele  ette kanname. Hiljuti jõuudis noor 13 aastat wana poistkene Wasstli Ssolnishkin pealinna,  kes oma sündimise linnast Wladikawkast ära oli põgenenud ja nõnda 2000 wersta maad ära sõitnud, kuna temal paljalt 15 kopikat  raha taskus olnud. Kustumata ihalduS muusika järele on teda isamaja maha jätma ja Peeterburgisse tulema meelitanud, kus ta ennast wiiulimängimises täiendata tahtis. Wassili  Ssalnishkin on ühe waese kasaku poeg, kes ka musikant on ja nimelt Flöte (uks arshina pitkune wilepill) puhuja. Juba kuue aasta manusel andis  Waösili oma kodu linnas kontsertisi ja reisis sellel mõttel Peeterburgisse, et kohalise konserwatooriumi  sisse astuda. Kui ta Moskwasse oli jõuudnud, oleks ta peaaegu näljasurmale ohwriks 27 päewa käis ta seda teed kuni Peeterburgisse kerjates! Õnnelikul kombel sai ta siin ühe auuwäärt mehega kokku, Sinodi walitsnse liige herra Metropolow wõttis teda wastu ja soowitas teda püha Sinodi ülema prokuröörile.  Wiimse poolt tuli nimekaardi peal waötus, et härra Mitropolow noort kunsti himulist Wassilit Riigi lauljate seltsi juhatajalle  härra Balakirewille soowitama peaks, kes teda wiiuli mängimises läbi saaks katsuma. Härra Mitropolow ostis poisile 12 rublalise wiiuli, keda 6 rbl. eest ära anti ja wiis teda siis Balakirewi härra juure. Ssalnishkin mängis temale ühe „Beriot'i" mängu tükki ette, kes teda kahtluseta anderikkaks kunsti jüngriks tunnistas. 29. Talwe k. p. andis härra Balakirew Sinodi ülema prokurööri Pobedenotzewile ametliku tunnistuse järgmiste sõnadega: „Katsel trsii nähtawale, et poisikene tähelepanemise wäärt andega on ehitatud, tema mäng on, nõnda palju kui see tooni wõtmisesse ja tooni omandusesse puudub, mida ta 12 rublalise wiiuli peal üles näitas, ilma ootamata."  Ülemprokuröör saatis selle tunnistuse ühe kirjaga Keisri Majesteedi kätte. 1. Jõulu kuul sai auus kunsti sõber Keiserliku Majesteedi  käest lahke wastuse. 3. Jõulu-kuu päewal tuli härra Mitropolowile ametlik kiri Balakirewi  käest järgmise sisuga: „Et püha Sinodi ülema prokurööri etteseadmise peale Keiserliku Majesteedilt hoowi lauluseltsi walitsusele lubatud  on saanud, Teie juures olewat Wassili Ssalnishkini seltsi mänguriistade klassi õppijate hulka, kui prii ülespidamisega kaswandikku, wastu wõtta." Uks weike sabaga täht on meil praegu jälle nähtaw. Ta paistab põbja õhtu pool taewas Pegasuse tähe pildis. Üks tähtetundja Brooks, Pöhja-Amerikas New-lorki riigis, leidis teda juba minewa sügisel oma pikasilma abil ülesse. Esite ilmus ta nagu ümargune udukera ilma sabata, millel weike hele täht keskpaigas oli, hiljemine muutis ta pea iga päew oma kuju ja hiilgust, ning paistis kord heledam kord tumedam. Aega mööda tuli tale saba ja ta sisu läks heledamaks, nii et teda nüid, kui selge öö on, lahedast palja silmaga näha wõib. Selle lanuari kuu estmisel  poolel paistab ta oma kõige suurema hiilgusega. Ta läks 28. Detsembril meie maakerast mööda, millest ta siiski weel 13 millioni  penikoormat kaugele jäi, igapäew jookseb ta 200,000 penikoormat oma teel edasi ja jõuab 13. ehk 14. lanuaril päikese ligidalle oma Perihel'i punktile, mis päikesest weel 15 millioni penikoormat kaugele jäeb. Tema pikergune tee päikese ümber kestab 71 aastat ja 4 kuud. Ta on seesama komet, mis 1812 aastal Septembri kuul paistis, ja mis sell ajal tähtetundja Pons oli üles leidnud, keda sellepärast tema nime järele Ponse kometiks hüitakse. Nagu tõisedki sabaga tähed ou ka see komeet oma loomu poolest üks ilmakeha taewaruumis. Aga mitte kindel kera nagu planeetid, waid üks kerge aurude ja mitmesuguste  gaaside kogu, kus süsiwesistiku kõige rohkemalt leitakse. Kui komeet päikese ligemalle tulles rohkest sooja ja palawad saab, siis lähewad gaasid tema peal elektri tule läbi põlema ehk hakkawad selle wäe läbi heledast hiilgama. Ka kautab iga komeet, kui ta päikese ligidal on, suure osa oma kerast ära, nii et ta pärast sealt üsna kõhnetumalt tagasi tuleb. 13K1 ZH 5. Sakala. Wastutaja' J. Kõrw