3. Nüid waiki, waiki kandlikeeled Ei ole enam kewade, Kus Mand täitsid armu meeled Seal lootus' puu nüid õilmeta. Oh puistke tuuled lilleriismeid Mo armastuse põrmule Kui ükskord wäsind sammud wiimsed Mind wiiwad waikse rahule. (vr. Kreutzwald.) Lugejat piame weel ühe *** walla ..tähtsa" inimesega tuttawaks tegema. See oli wana Kokutje Kadri, ehk kuida rahwas teda weel sõimunimega nimetas, wana Larakai. Kokutse Kadriks kutsuti teda sellepärast, et ta kõnelemise  juureS kogeles ja Larakaieks sellepärast, et ta alati larmas. Kadri oli kardetaw inimene,  kelle eest igamees parem kõrwale hoidis. Ta oli walla elaw seitung. Tema teadis kõik. Wanasõna ütleb küll, et suits muidu ei tõuse, kui kuskil tuli ei põle, aga wallas tõusiwad sagedaste tühjad juttud, ja kui keegi järele päris, kust ta seda ehk töist kuulnud, siis tuli kümne korra seest üheksa kord wälja, et jälle wana Kokutse Kadri jmtu tegija olnud. Surma eest ei wõi keegi inimene silmapilku julge olla, nõndasama ka Kokutse Kadri laimamiste eest. Oma ligimesest  paha kõneleda, oli Kadri suurem rõõm. Uhel ilusal hommiku! oli kõik wald kisa täis: Koti Peeter pidada mõisa mamseli Mariga sõprust, Kokutse Kadri olla neid süda öösel mõisa õues puu all ükstõise kaenlas näinud! Üks pani ühte, töine töist weel juure ja seni kui jutt wana Koti Otti kõrwu jõudis, oli ta juba nii hull, et Peeter häbi ja wiha pärast maa alla oleks pugenenud. Wana Ott räuskas ja wihastas, tema töine pool nuttis ja kisendas: KuS nüid nende kõrge waimuliku ammeti auu, kui poeg nõnda raisku läinud oli. Peetri wabandamine tema puhtast ilmsüita südamelikust armastusest oli wana Otti meelest tühi lori. „Mis armastus?  kes seda enne kuulnud! Sakstele wõis armaStus hea asi küll olla, talupojale ta ei sünni. Eks kirikhärra olnud ommeti ka ütelnud,  et armastus ainult peenema rahwa asi ja üleültse noorerahwa mõtlemata hullustamine  olla." Asja wiimane ots oli see, et Ott pojale kõwa sõnaga ära kecliS, et see mõisa Mariga enam sõna ei tohtinud kõneleda, kui tema äraneedmist enese peale ei tahaks tõmmata. Niisugune saksa lika ei pidanud elades tema minijaks saama. Ka mõisasakste kõrwu ei jäenud jutud tulemata, mis kõigel ilmal teada oliwad. Muidugi pidi Mari sakste poolt oma jagu halbu ja kibedaid sõnu alla neelama. Aga köigeraskem löök tuli wiimaks. Härra kuulutas Marile, et omad asjad kokku pidada panema ja majast kastma. Homme olla hobune malmis, kes teda Tartumaale tagasi oma tädi juure pidada wiima. See oli ootamata hoop nagu wälk selgest taewast. Oö oli, pime must öö. Paksud pilwe rünkad katsiwad taewast, maa ja mets seisis paksus udus. Weel kord oliwad Mari ja Peeter tuttawa jalaka alla kokku tulnud, weel kord,  wiimast  kord. Weel lootis waene Peeter, et kõik heaste saada minema. Millal noor süda lootust kautab? Kui aga Mari temale teatas, et täna neil wiimane kord olla kokku saada, siis nuttis Peeter haleduse pärast nagu laps. Südame waluga hakkas ta Mari ümbert kinni, tema mee! oli lõpmata kurb. „Jäe truuiks mulle Mari" palus ta, „jae mulle truuiks, kõikumata kindlas armastuses otsani. Sina oled ju mu ainukene õnn, minu päewane mõttete mõtte ja mu öösine Snnis unenägu. Looda, kannata ja oota aga. Pilkase pimeda öö järele tõuseb jälle kullane koit! Jae kindlaks tormide all, mis nii raskeste meie üle puhuwad, wiimaks läheb kõik heaste. Pärast wihma paistab päikene jälle ja isa wiha saab lahkuma. Ehk kui ka mitte, mina olen mees küllalt, et ma ainu ükstna ilmast läbi saan. Wõtku isa sma raha ja wara, aga mina Valitsen stnd. Pehmelt tahan ma find kanda oma kätte peal, joojalt find kaisutada oina sülles, et ükski häda ega mure su kallale ei pease. Oota aga ja ole truu. Oma wiimase werepiisa tahan ma finu õnne eest anda, jäe aga truuikü mulle nõnda kui mina igaweses armastuses sulle päriseks jäen surmani." Nõnda ja palju tõisi sõnu rääkis Peeter. Meele äraheitmisega hoidis ta Mari käest kinni, kes waikselt nuttis. „Jäe Jumalaga," ütles ta wnmaks, „jäe Jumalaga. Jäege Jumalaga puhtad puutumata uuled, jäege Jumalaga teie sinised silmad, kes teie nii lahkelt minu otsa olete waatanud, jäege Jumalaga  teie käed, kes nii mitu kord minu kortsus kulmu silitanud, muljuwaid murest mu otsaesiselt pühkinud!" Wiimast kord hakkas  ta Mari ümber, wiimast korda põles palaw musu piiga uuledel siis oli ta kadunud ja üksi nuttis Mari, künni ta silmist pisarate wiimased piisad põökile weerenud  oliwad. Õnnetu Mari ja waene Peeter, oma puhta, rikkumata südamete ja meeldega. 4. Näin kumalt kord, mis tuli Seest wõttis õõnista. (Koidula.) Töisel hommikul, enne weel kui töö kell rahwast hommiku suurusele kutsus, wuraS wanker  mõisa õueft walja. . Küidimehe kõrwal istus-nutust niiskeil silmil ja punsunud palgil nuker noor ueiu ja pööris kodusele kohale, oma õntsamale paradiisile selga. Kull õitses ja saras loomus, küll laksutasiwad linnu suud ja lasksiwad oma kiituse laulu kenamat kõla kuuljate kõrwu kukkuda, aga Muri ei näinud ega kuulnud seda. Tema süda lõhkes leina, mure ja walu pärast. Mäekingult rvaatas ta weel kord tagasi ja raskest õhkudes saatis ta wiimase „jäe Jumalaga" Peetri poole sõudma. Ei ta teadnud, et see, kes praegu tema mõttetes mõlkus, üle oru mäe kaldal üksiku kõrge kahara kase warjul põlewail  silmil tema järele waatas, künni wanker kaugusel kaduS. Mari lahkumine oli murdaw hoop Peetrile.  Tema elupäike oli looja läinud, must mure öö muljus kui ränk kiwiwarem. tema rinda. Endisest ergust rõõmsast noorest mehest oli uimane, 101 l loomakene saanud. Alati istus ta käsipõstkil ahjukapis ehk moodi meerel sügama mõtetesse suikunud, unistades endistest õnsamatest aegadest; ta maim miibis kaugel armsa armukese rinnal ja pisarad tilkustmad tahtmata istenesest mööda põski maha. Tal ei olnud midagi enam armas; ilus maailm näitas tema stlmis ennast koledaks kõrbeks muutnud olemat. Ei kuldine koit ega päikese puna, ei õhtune eha ega tähtede sära, ei linnu laul ega lillede ilu, keda miimseid ta enne kui omi armsamaid lapsi kätte peal kandes oli kaswatanud ja harinud, ei ükski kaunistus ega kallistus lahutanud tema südant, kahandanud tema kurbdust, mähendanud tema walu. Ta tundis ennast nagu aina ükst ilmas elamat, kellegi inimesega ei tahtnud ta tegemist teha, otsegu vleksiwad kõik kiskjad hundid olnud; kõige armsam oli tall ükstpäinis olla, kus ta rahuliste oma mõttetes mõis anduda. Ei maitsenud temal söök ega jook, ei edenenud töö ega tegu, ning otsata nurises ja kirus wana Ott teda taga sundides, teda laesaks koeraks, unimütsiks, selleks ja töiseks sõimades. Peter ei läinud enam kuskile kodust wälja ega rääkinud kellegile sõna, waid puldis ainult rahulist pilku, kus ta jälle oma mõttcte sisse wõis sattuda. Aga kas leidis ta rahulisel pilgul rahu? Rahu oli tema südamest jäedawalt  kadunud. Niiheaste päewa walge! kui unewoodil pöörlesiwad tuhandad piinawad mõtted  tema sees, kurnasiwad kurbduse kiired tema wäsinud, nõdrastatud waimu, kadunud kallikese  pärast. Waene, õnnetu Peeter! Tema süda oli otsegu suur umbjärw, kuhu kewadel häkilise sula järele kümnest küljest ojakesed sisse woolawad, igaüks omast kohast kurwastust  walades, kus mure ja ahastuS lõpmata sees laenetawad, mis päew päewalt täiemaks paisub, ilma kuskilt kohalt wälja peasu leidmata;  seal ei ole siis ime, kui wägewad wood wiimaks tammi murrawad ja hukatust uhades alla orgu tormawad. Et Peeter otsast saani puhas, kars kasin ja wiisakas pois oli, kes mitte töiste noorde meeste seltsis kõrtsis joomas, kaarta mängimas ja ööselt hulkumas ei käinud, waid oma aega kasulikuma ja parema asjade tarwis mõistis tarwitada, sest ei olnud temal omasuguste seas ka mitte ainust sõpra, keda ta ustawaks pidada, kellele ta oma südant wäljapuistada oleks wõinud. Tema ainukene sõber oli ta armastatud koolmeister, sellega andis ta ennast arusagedaste kokku, üksnes sellele usaldas ta oma südame saladusest rääkida ja sellelt lootis tema tröösti ja kaastundmist omas õnnetuses leidwad. Aga koolmeister, kes Peetri armastuse  asja küll teadis, ei mõistnud teda ka trööstida, sest et ta isi alles noor mees oli ja Peetri armastust nagu kõik töised lapsikuks jampsituseks pidas. Ta wastas temale lühidalt  ära: „Peeter, mis sa ilmaaegu ennast tühja mõttega waewad, sest asjast ommeti ialgi midagi ei rvõi saada." Nüid nägi. Peeter selgeste, et ka ta paremal  ja truuimal sõbral temaga ühtegi kaastundmist  ei olnud ja tundis ennast üsna üksinda oma ahastuse sisse kõigldeft mahajäetud  olewat. Küll oli ta Marile mitu ja mitu kirja saatnud, aga iialgi Mari poolest kõige wähemat elumärki wasta saanud. Mis pidi Peeter muud mõtlema, et ka Mari teda mahajämud oli. Oleks ta teadnud, et mõisa härra tema kui ka Mari kirjad wastastiku Orti palumise peale ärawõtnud ja ahju wiskanud  oli, siis oleks ta tõeste tõisiti mõtelnud;  nõnda aga kadus tema wiimane lootus. Weel sügawamine langes ta oma koormama  tundmiste wõrku, ahastuse ja mure piin paisus, paisus päew päewalt, künni Peeter wiimaks meelest araks, nõdraks ja jampsiks jäi! 5. Mure murrab mehe meele Põrmutse põrmusse põrutab. (Koldekiwi.) Edasi saatis Peeter omi waewalisi leinapaewi  mööda nagu wetind puu tules, mis ei põle ega kustu, nagu suwine taim, kes oma iluga mulda matnud, sügisese tormidest maani maha murtud, wihma woodest purustatud, tallatud ja lämule lõhutud, et kaunil kewadel mitte enam uue elule idaneda. Peeter ei olnud tõeste mitte enam omas terwes meeles' seda ei uskunud küll keegi, ei mõinud ka uskuda, sest et ta kellegi inimesega tegemist ei teinud, kust tema puudust oleks tunda wõinud, waid ainult omas mõttetes auudus. Esimene naite tema meele nõdrusest tuli järgmisel juhtel. Koolmeister oli oma naabri Läti ammeti wendadega tuttaw ja teda oli üks nendest Laupäewa õhtuks enese juure palunud, kuhu ka töised ümbertkaudu Läti koolmeistrid kokku tulema pidiwad, et laulu harjutada ja Pühapäewa  homiku! kihelkonna koolmeistrit sündimise päcwaks lauluga äratama minna. Meie koolmeister teadis, et Peeter wanast suur laulu armastaja ja ist laulik oli; sest läks ta teel Koti kaudu läbi, ja palus Peetrit seltst tulla, et kenat laulu kuulda ja oma meelt lahutada saaks. Peetril oli minek esite wasta meelt, siiski andis ta oma sõbrale järele ja mõlemad astusiwad jala teele. Koolmeistrite seltskond oli mäga lõbus ja wastawõte igapidi lahke. Koosolejad walmistasiwad  endid homse pidu waSta, laulsiwad mõnusaid laule, osalt Läti, osalt saksakeeli ja weststwad wahete wahel magusat juttu. Üleüldse,  kõik oli wäga kena. Peeter aga ei näitnud ühestki asjast rõõmu tundwad; tema oli igapäewast wiist wagune ja ei teinud kellegiga suuremat tegemist, ka ei saanud ta lätikeelega heasti Loime, mispärast ta ka töiste lustist elawalt osawõtta ci wõinud. Korraga leiti, et Peeter töiste hulgas puudu oli, meie koolmeister luusis koolimaja ühest otsast töiseni  läbi, päris ühelt ja töiselt, kas keegi Peetert näinud,. . ei teadnud keegi, tühu ta jäenud. Koolmeister sügas körma tagant, mötleS senna ja tänna, mis asi Peetert küll wihastanud pidi olema, et ta üksipäinis minema  põgenenud ja teda maha jätnud. Peetri kadumise läbi rahutumaks saanud, jättis koolmeister  ka pea sõpru Jumalaga ja bakkas kodupoole sammuma. Aeg oli juba kaunis hilja peale jäenud, aga öö oli ilus ja kuuwalge. Hoopis keskteel märkas koolmeister metsasalkas,  kuft tee läbi wiis, üht musta kogu kännu otsas istuwat ja mõte lendas kui rälk ta läbi pea, et see muu ei wõi kui Peeter, kes teda järele ootas. Oige. Peeter istus käsipõsikil kännu otsus ja oli sügawate mõttetesse suikunud. Ligi jõudes päris koolmeister temalt, mis wiga .tal villud ja mis teda pahandanud, mispärast ta wargn wõeruselt äratuinud ja teda mahajamud. Peetri  suuft aga ei tulnud ühtegi seiget wastuft. Lühida sõnadega ja arusaamata sonis ta enese ette, nõnda et koolmeister ühtegi otsust ei saanud ja asi temal suutu roelder näitas. Wagusi, peaaegu sõnalausumata astusnrad mõlemad jönutsa! sammul kodu poole edasi ning jõudsiwad L. mõisa. L. mõisa kärner oli mõlemile tuttaw. Tema juure soowls koolmeister jalga puhkama sisse minna. Peeter aga seisis kangeste selle wasta, kuna ta ommeti enne igakord hea meelega kärneri lawest sisse astunud oli. Ta põikles ja wabandas ennast kümnet moodi, ei tahtnud ega tahtnud sisse pöörda. Koolmeister aga, et just Peetri tuskust sugu sõbra seltsis lahutada, ei jätnud järele, rvaid kiusas teda palrete ja sooritustega  nii kaua, kuni Peeter wiimaks järele andis. Kärner põrutadi maast üles ja wõttis neld armuga kui omi ammu oodetud sõpru wastu, tõi neile kuhjaga mati täie õunu ette süia ja puistas omad sõbralikumad sõnad wälja. Aga Peetrile ei mõjunud midagi, tema jäi ikka tuimaks. Kärner pidas enesele ka Läti ajaleht ja uudishimuline koolmeister oli warsi selle otsas kinni ning luges walju healega sealt seest mõne salmikese ette. Peeter aga, nagu nimetatud, ei olnud Läti keeles mitte osar, et lugemisest aru saada. Lõbusaste wiidetud tunnikese  järele toppis kärner sõbrade taskud õunu täis ja saatis neid minema. Teel pigistas koolmeister armuga oma kaswanduu katt ja mehed lahkusiroad igaüks omale poole. Minnes arutus koolmeister omi mõttid küll kümnele küljele ja katsus enesele Peetri täna õhtust weidrat olekut ära seletada, aga ta ei leiduud ühtegi põhja, mis peale Peeter ennast pahanda wõinud, ehk kurwastatud oleks saanud, ning heitis rahutumalt woodisse puhkama. Ei wõinud imeks pauna, kui koolmeister eilast jalareist wästmusest natukene hiljemiue sängi wäljasirutama jäi, kui muidu argipäewa hommikutel. Waewalt oli ta aga koikust wälja ja aknale kuldist hommiku-päikest tcremma saanud  waata, wana Koti Ott kõnnib pitkameelega  teed nwöda koolimaja poole. „Mis tema ometi täna siia piaks tulema?" mõtles koolmeister. „Pühabane päew, wana Ott piaks ometi kirikus ametis olema, see piab mõni tähtjas asi olema, mispärast ta täna tuleb." (Järg jäeb tulema.) Ristist. vistorialik kõne. -- Kirjutanud A. H Iga kewade on meil kristliku usulistel suur leina aeg ja meie näeme iga kiriku altaril  ristilöödud kuju. Hirmu ja walu pilt! See, kes inimese sugu nii palawalt armastas ja nende hukkaminemise pärast walusaid pisaraid  nutnud, piab nõnda surema! Juudalasele  jäeb see tegu küll igaweseks häbiks, kes oma Õnnistegijat sell wiisil ära põlgasiwad ja surma saatsiwad ja pealegi risti surma mõistsiwad.  Nagu maailma historia teadustab, oli ristipoomine manal ajal kõige hirmsam ja ühtlasi ka kõige auutum surma nuhtlus, mis kõige alatuma ära hukatawa peale mõistetud sai. Ja oli seega wist kõigel hommiku maal terme inimesesugule needmise täht ja hirmsa surma sammas. Aa niisuguses piinasambas ei ole mitte üksi Õnnistegija, maid ka mitu tuhat toist wabaduse eest wõitlejat jo enne Kristust pidanud surema, sest risti löömine oli wäga kaua aega mitme rahwa juures, kui surmanuhtlus, pruugiks. Missugune rahwas 16. Sakala. 1884