Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n, X. Kõige selle jutu ajal oli Lillil tegemist olnud, oma naeru kinni pidada; kui Freiflng wälja läks ja neiu Hofer sellsamal silmapilgul sisse astus, hüppas tütarlaps temale wastu ja hüüdis tormiselt: „Reedisel päewal jäi ometi õigus! Onu kohtunõuunik sai ühe „korwi" ja mõtelge aga, see on juba neljas!" „Teie olete kuulatanud, Lilli?" küsis neiu ettewiskawa  healega. „Ja muidugi!" kinnitas Lilli, kes selles midagi ülekohut ei leidnud ja nüüd hakkas ta seda lugu pikalt ja laialt, aga wäga naljakalt jutustama. Aga neiu Hofer ei rõõmustanud ennast selle üle sugugi, waid tsmmas otsaesise kortsu ja palus Lillit selle auustamise wäärt mehe üle mitte naerda. „Aga Teie ei salli ju teda," ütles Lilli imestades.  „Ta on igas asjas Teie wastane." Neiu Hofer ei teadnud kohe, mis ta wastama pidi; wiimaks ütles ta tõsiselt: „Meie ei tohi eneste waenlastele ühtegi paha soowida!" Anna ei tulnud kohe tuppa, waid läks aida jalutama; Lilli nägi seda ja hüppas kergel sammul temale järele. Waewalt oli ta aias olewa lehtmaja juurde jõuudnud, kui ta üht wankrit trepi ette nägi sõitwat ja Paul Werdenfels'i sealt wälja astuwat. Noor tütarlaps teadis, et baron Werdenfels üksi tema õega kokku saada tahtis, seda oli ta mullu kirikumõisas näinud, kui Paul seal käis. Aga ta lootis, et ta teda mööda minnes, kui oma tuttawat teretama saab, ja selleks jäi ta seisma. Aga Paul ei pannud teda tähelegi, et ta küll ligidal oli. Ta oli wankrist wälja astudes Annat töine pool aia serwas näinud ja nüüd astus ta kiirel sammul, kõigist, mis tema ümbruses oli hoolimata, sinna poole. Lilli jäi oma koha peale kurwalt seisma; tall ei olnud enam ühtegi lusti oma õe juurde minna ja nende jutust osa wõtta. Tasakeste astus ta lehtmajasse;  sellkorral ei tahtnud ta mitte kuulatada, mis kauguse pärast ka mitte wõimalik ei olnud, aga näha tahtis ta neid mõlemaid, kes lehtete ridaspuiestikus  edasi ja tagasi käisiwad ja seda sugugi ei aimanud,  et keegi terawa Pilguga neid tähele pani. Mõlemad rääkisiwad wäga kaua ja tõsiselt. Esiotsa rääkis Paul wäga palju ja elawalt, aga oli näha, et noore proua wastused tema kõnele paisu ette tegiwad, sest ta jäi aega mööda ikka waiksemaks, künni Anna sõna oma kätte wõttis. Ka tema rääkis kaua ja tungiwalt ja selle järgus oli, et Paul ära kahwatas ja omi silmi üles tõsta ei julgenud. Lühikese waitolemise järele andis Anna Paulile lahkumiseks kätt, mida see oma suu wastu tõmmas ja siis pööris Anna maja poole. Lilli aimas juba, mis neil töine töise wahel oli, ehk Paulil küll wrakki selgas ega lillekimpu käes ei olnud. Lilli ei tahtnud ennast mitte näitada ja jäi sellepärast wagust oma koha peale. Paul tuli nüüd üsna lehtmaja juurest läbi; ta käik oli wäga pikaline ja ta nägu wäga kurw, mis enne rõõmu pärast hiilgas. Lillil tuli hale meel seda nähes peale ja ta astus majast wälja ja küsis osawõtlikult: „Herra von Werdenfels, mis Teil wiga on?" Paul ehmatas selle ootamata küsimuse juures ära. „Andge andeks, mu neiu!" ütles ta kohmetult. „Ma ei näinud Teid mitte, aga mu wanger ootab terwitage armulist prouat!" Ta tahtis minna, aga need suured pruunid lapse silmad waatasiwad nii osawõtlikult tema peale, et ta naeratada katsus, mis temal muidugi mitte korda.?i läinud. Mndge andeks, ma ei wõi kauemaks jäeda!" ütles Paul kohmetanult. „On mu õde Teile südame walu teinud?" küsts Lilli arralt. Nooremehe huulte ümber mängis walu joon. „Ja, wäga suurt südame walu! Ta ei tea isegi, kui suurt!" „Anna wõib mõnikord wäga wali olla," ütles Lilli tasa, aga Paul raputas pead. „Arge rääkige mitte nõnda, ta oli minu wastu wäga helde. See ei ole mitte tema süü, et ma temas ekfifin, aga," siin nähti tema walu weel suuremaks minewat, „ma ei jõuua seda mitte kanda, kui mu lootus täitsa hukka läheb! Ma wõtan oma elu!" . „ Jumala pärast mitte!" hüüdis Lilli tõsise ehmatusega. „Ärge tehke seda mitte, herra von Werdenfels! Annal ei oleks siis mitte ühte rahulist tundi enam, kui ta Teie surma juures süüdlane oleks, ja minul minul ka mitte!" Et wiimane ütelus küll truuift lapselikust südamest tuli, siiski ei trööstinud ta Pauli. „Mis aitab elu ilma õnneta, ilma lootuseta?" hüüdis ta. „Mu auustatud neiu, ma ei taha Teie eest mitte warjul pidada, mis Teie hiljem ometi teada saate; ma armastan Teie õde, ma armastan -> teda kõigest südamest ja ma ei wõi ilma temata mitte ühte päewa elada" — ma lasen ennast surnuks!" See oli wäga hea, et mõlemad lehtmajas oliwad, kus neid keegi näha ei wõinud, sest Lilli hakkas seda kuuldes kibedaste nutma ja palus noort baronit pisarail silmil, mitte niisugust hirmsaid mõttid enese südamesse laska tulla. Wahest ei ole Anna seda Pauli wastu mitte tõeste ütelnud; wahest on wõimalik  teda weel ümberpöörda. „Arwate Teie tõeste seda?" küsis Paul, kellel jälle üks lootuse säde südamesse tärkas. „Ja muidugi!" ütles Lilli, kes omas südame kartuses seda wõimalikuks arwas. „Ma tahan oma õega selle üle rääkida ja Teie suurt kurwastuft kirjeltada;  ma tahan kõik Teie eest katsuda jätke aga seesugune mõrtsuka mõte maha!" Paul ei näitanud hakatuses selle nõuuga rahul olewat; aga ta heal kõlas rahulikum, kui ta ütles: „Ma tänan Teid, auus neiu! Teil on see tõeste wõimalik; ta ise ütles mulle, et tall midagi minu wastu ei ole, aga ta tahab leseks jäeda. Wahest laseb ta ennast sest mõttest ära pöörda, ja tohin ma Teie abi peale julge olla?" „Ja muidugi!" kinnitas Lilli, nooremehele pühalikult  kätt andes. „Ma tahan Teie heaks kõik teha, mis mull iganes wõimalik on." Noormees pigistas tänades neiu õrna kätt, aga tall ei tulnud mitte meelde, sellele suud anda. „Aga kuidas saan ma seda teada?" küfls ta. „Ma ei wõi enam Rosenbergi tulla." Lilli mõtles weidi järele. „Ligimasel pühapäewal läheme meie Gregori juurde külasse; kas ei wõi Teie stis kiriku mõisa tulla?" „Ei mitte," ütles Paul tõsiselt. „Ma olen kuulda saanud et papp Vilmut minu onu waenlane on ja sellepärast ei wsi ma sinna tulla. Kas ei wõiks meie mitte, nagu kord enne, lossi mäe juures kokku saada?" „Pähkla puude all!" ütles Lilli rõõmsalt. „Seal küll! Lõuna ajal olen ma seal aga tõutage mulle, et Teie künni sinnamaale enestele ühtegi wiga ei tee!" „Seda tahan ma teha; wahest ei ole weel kõik kadunud." Ta wajutas weel kord Lilli kätt ja läks siis oma wankri juurde. Kui ta ärasõitnud oli, pööris Lilli majasse tagasi. Ta oli selle peale wäga uhke, et tall wõimalik oli olnud, üht inimest surmast peasta ja ta lootis kindlaste, et Anna ennast wiimaks ometi pöörda laseb. See oli ligimase päewa lõuna ajal, km Raimund von Werdenfels oma töö-tua akna all seisis. Ilm oli udune, aga siiski näitas ennast tormi-prohwet, waimudemägi Maga ligidal; ka taewast katjad mustad ja paksud pilwed ähwardafiwad tormi tuua. Werdenfels  waatas jälle waimudemäe poole üles, aga mitte wäsinud, unistawa pilguga. Ta silmis awaldas ennast rahutus ja seesama rahutus oli tema liikumises näha, kui ta kirjutuse laua äärde astus ja kõlistas. „Ma lasen herra von Werdenfels'i oma juurde paluda," ütles ta sisseastuja teenrile; see tahtis praegu uksest wälja minna, kui pärisherra temalt küsis: „Ta oli eila Buchdorfis?" ,M mitte, armuline herra. Nii palju kui mina tean, oli ta Rosenbergis." Raimund ei wastanud midagi, waid andis teenrile  äraminemiseks märki. „Seda ma mõtlesin!" ümises ta. „Ta ei tahtnud mitte silmapilku kautada!" Juba kümne minuti järele astus Paul sisse. Oli näha, et ta öösel mitte ei olnud maganud, sest ta oli wäga kahwatanud, ja waewas ennast asjata, ennist lahkust näidata. Eilane „ei" oli tema näus selgeste lugeda. Ka Raimund märkas seda ja ilma seletust küsimata  ütles ta pehme healega: „On mu kutse Sind eksitanud, Paul? On alles warane aeg." „OH ei mitte; ma olin juba riides," wastas Paul, „aga ma imestasin selle üle, et Sa nii wara ülestõuusnud oled. Sa magasid enne ikka künni lõuneni." „Ma olen ära tunnud, et öösine ülewal olemine minu terwisele wäga kahjulik on ja ma olen nõuuks wõtnud, oma elu järge selles muuta." Paul waatas imekspanemisega oma onu otsa; see oli esimene kord, et ta omas elus midagi muuta tahtis. Noormees tundis juba esimestest sõnadest, et see äritus tema südamest kadunud oli, sest ta rääkis wäga heldelt ja osawõtlikult Pauliga. Sarnast osawõtmist  näitas ta selle juures, kui ta Buchdorfi üle ühte ja töist küsis. „Sinul oli taieste õigus, et ma Buchdorsi elama asun," ütles Paul wiimaks. „Ma jäen tulemaks  kewadeks Felseneck'i, kui Sa sellega rahul oled." Raimund waatas uuriwa Pilguga tema peale. „Sa tahad terweks talweks siia üksildusse jäeda? See nõuu on Sinust aruldane, aga wahest wõin ma seda igawust siin kergitada. Minul on Sinult midagi küsida. Paul kas tahad Sa mind Werdenfels'i saata?" Paul arwas, et ta mitte õieti kuulnud ei ole. „Werdenfels'i?" kordas ta imestades. „Sina tahad sinna minna?" ~la, esiotsa mõneks päewaks." „Aga Sa ei ole peale isa surma ilmaski seal olnud! Sa ei ole kuuel aastal Felseneck'ist wälja läinud ja nüüd " Müüd muudan ma seda," ütles Raimund kindlalt sinna wahele. „Kui Sull tahtmisi ei ole minuga ligi tulla, siis wõid Sa siia jäeda." „Ma tahan S'uga ligi sõita," ütles Paul rõõmuga, sest ta teadis, et Rosenberg sealt palju ligidamal oli. „See on bea, siis sõidame kella/kahe ajal sinna. Ma andsin kastetlanile juba eila tegda, et ta tuad elamiseks walmis seab. Meie wõtame üksi mõned teenrid ligi ja nendega ka Sinu Arnoldi; walmista ennast selle wastu!" Kui Werdenfels üksi oli, astus ta weikese altani peale wälja. Torni müürid oliwad siin just kalju serwa peale ehitatud ja weike altan oli sügawa lõhnstiku  kohal. Kange tuul sasis ehwa lehtedes ja mängis Raimundi kahwatanud näu ümber, kes wahetpidamata  alla sügawusesse waatas, mis meelitades tema jalge ees ennast laiali lautas. Raimund ajas ennast kindlalt sirgeks ja ütles waewalt kuuldama healega: Mõrklse wiimane peidupaik! Ma ei taha tema filmis mitte nõrk olla!" Lossi teenrid ajasiwad suud ja silmad pärani, kui nad kuulsiwad, et pärisherra Werdenfels'i tahta minna. Nad ei tahtnud seda esiotsa sugugi uskuda; kui nad aga nägiwad, et mineku wastu kiirelt walmistadi,  pidasiwad nad asja lugu tõeks. See oli peale lõunat, kui üks wanger, kus sees Raimund ja Paul Werdenfels istusiwad, küla poole sõitis. Tuul, mis hommikul tasast puhunud oli, oli nüüd ennast tormiks muutnud. Kõik mis ta lageda wälja peal kätte sai, pidi tema wõimu saama; ka kutsar ajas hobused kiirema sõidule ja pööris küla tee peale. / „Ma ütlen kutsarile, et ta üle lossimäe sõidab," ütles Paul selle peale mõteldes, mis Raimund kord ütelnud oli, ennast külas mitte näidata. „Las' ta sõita! Ma käsksin teda läbi küla sõita." Paulil oli see arusaamata. „Siis lase ometi tõlla kate üles tõmmata. Sest torm tõstab meid mõlemaid mankrist mälja ja Sinu termisele ei ole niisugune ilm sugugi hea." Raimundil näitas seesugune ilm meele mastu olewat, sest ta mähkis ennast paksu kasuka sisse, aga ta heal kõlas üsna rahulik, kui ta ütles: „Ei mitte, meie oleme pea lossis." Wanger weeris suure rutuga küla poole, nagu oleks torm teda edasi miimid. Aknatest maatasiwad mõned uudishimulised silmad mälja ja kohkusimad siis jälle ära, kui oleksiwad nad jääneiut eneste ees näinud. Peale seda tormasimad mõned ustest wälja tee peale ja wahtisiwad kaugenema wankri järele. „S a k a l a" S 3. IBBS.