ehk kuningas seda surmasammast oma ligimese piinamiseks esite on wälja mõelnud ehk tarwitama  hakkanud, on meil teadmata, aga siiski ,vistist wõib arwata, et ta Semiti rahwast üleswõetud pruuk on, sest Assyria kiilkirjad teadustawad hirmsaid lugusi, kui kurja südamega  see rahwas oma alla wõidetud rahwa ja töiste inimeste wastu olnud. Nende kuningad  lasewad oma sõjateel sagedaste sõjawangisi  armuta sadande ja tuhandate kaupa ära tappa, puusse puua ja risti lüia, ehk muul jäledal wiisil ära hukata. Aga ikka on neil ristipoomine pea nuhtlus, mille alla nad kõige enam töist wangi sattunud kuningaid moistsiwad.  Ka piibus leiame tunnistusi, et see surmanuhtlus juba wäga wara Hebrealaste juures tuttaw on. Seal on näituseks nende söapealik Josua, kes mitmed Kaanani maa kuningad, keda ta mängiks saanud, laseb puusse puua. Niisamuti tehti ka Dawidi walitsuse ajal, kui 2 Sauli poega ja 5 tema tütri poega puu külgi poodi. Aga iseäranis meel kõige hirmsamad on surmanuhtlused mana Pärsia rahwa juures, kus jälle ristipoomine eesotsas on ja igaühe palgaks sai, kes meel julges kudagi mõelda ja nöuu wõtta oma endist wabadust lagast püida. Kole on kuninga walitsuse hakkatns, sest siis oliwad pea kõik Ees-Aasia rahwad Pärsia wõimuse wastu mässamist tõstnud, aga saiwad uuesti jälle alla rusutud ja tuhanded neist pidiwad risti sambas surema. Sell ajal sai ka kuulsa Soome sugu Media rahwa miimne wabaduse leekiw tuluke nende oma meresse ära kustutatud ja Darius laskis nende wiimse kuninga Phraortes tl. ta oma pealinna Ekbataana wärawasse risti lüia. Niisamasugust piina surma pidi ka kuulus Polykrates, Samos'e saare kuningas, surema, kes kõigel oma eluajal igalpool õnne oli leidnud  aga selle eest elulõpul siiski kõige õnnetumaks  sai (522 a. e. Kr.). Nõnda ka wahwa Egiptuse wabaduse eest mõitleja Jnaros, keda Pärsia kuninga Artaxerxes'e I. käsu peale risti poodi (455 a. e. Kr.). Nii wõiksime meel paljugi kurba lugusi ette tuua, aga olgu sellestki näituseks küllalt, millest näha wõime, et rist inimesesugnle päris piina- ja teutuse-sammas oli, kuS peal nii palju auusaid isamaa armastajaid  on pidanud oma hinge waluga wälja õhkama ja kus küljes nende kooljad pärast surma, kiskja metsaliste ja kullide söögiks jäeti. Niisugune ristipoomise wiis, keda juba Rooma kirjanik Cicero „kõige hirmsamaks ja kõige koledamaks surmanuhtluseks" nimetab, läks siis ka warsi Phöniklaste ja Puunlaste läbi (kreeklaste ja Roomlaste juure. Roomlased mõistsiwad selle nuhtluse alla hukkaläinud orje, teerööwlid, salamõrtsukaid, riigiwalitsuse wasta mässajaid ja töist sarnaseid kurjategijaid, aga ei iialgi kedagi Rooma kodaniku, olgu küll, et need ka mõnikord mitmesugusid süisi oma peale koormasiwad. Wiimse aastasaja sees enne Kristust lagunes see piinasurma kombe kõiges Rooma riigi maakondades wälja ja ka Palästiuas leidis ta rohket wastuwötmist, kus Juudalased teda heasti tarwitama hakkastwad, sest nende Makkabi sugust kuningas Aleksander Jannäus oli neile seks head eesmärki annud, kui ta oma walitsuse wastalisi laskis risti puua. Nõnda oli ta siis Jeesuse protsessi ajal kõige Juuda rahwalle wäga tuttaw. „Rist", Greekakeeli BtöuroB ja Ladinakeeli  tähendas  esialgu aga häbi- ja piinasammast, mis mitmed moodi wõis teha. Nõnda sai ka mõnikord ühe sirge samba külge kinni seutud ja käed üle pea kokku naelutatud ehk selles sambas isesugusel wiisil surnuks piinatud. Aga suuremalt osalt pidi pärast alati sell nuhtluse sambal põikpakk (puMuwm) küljes olema, kuhu hukkatawa käed kinni naelutati. Niisugune neljaaraline rist oli ka ewangeliade sõnumite ja wanaaja teaduse järele Jeesuse surmasammas, nagu seda selleaegne harjunud pruuk nõudis. Nii tõendawad seda ka weel mitmed muud tunnistused ja kiriku isade ütelused,  kes risti laewa mastiga, palwetawa Mosessega ehk inimesega, kelle käed laiali sirutatud,  wõrdlewad, ning Jrenäus kinnitab, et rist wiie haruga on, kui ta kesk samba kulles olewat weikest istepakku (sellile) wiiendamaks haruks arwab. Rist sai enamiste suure käitama  tee äärde, linna wärawate ette, kõrge koha peale ehk künka otsa püsti pandud ja ta pidi jo enne seal malmis seisma, kui ära hukataw sinna toodi, aga hiljemini muudeti seda pruuki nii, et süialune pidi ise risti oma seljas sinna paika kandma, nagu seda ka Jeesust sunniti tegema, mida ka jo enne tema kõnes olew lause „oma risti oma peale wõtma" (Matt. 10, 38. 16, 24) tähendab. Nii saab Jeesuse  kannatamise lugu, millest ewangeliad jutustama  d, ka wanaaja teadusest tõendatud. See paik, kuhu teda Pilatuse juure kohtusse wiidi, oli Herodesse palast, mis õhtu pool Jeruusalemma  jaus on, mille ees kõrge kiwipõrand (Gabbatha) oli, kus kohut peeti. Siin kohtukojas  sai Jeesus soldatitest sambas piitsadega peksetud ja naeruga kuningaks pilgatud, niisugune  piin ja teutus pidi, kuda Pilatus arwas, rahwa meelt tema wasta haledaks muutma, kuna Pilatus ise teda nähes hüidis: „Ennä inimest!" aga ometi jäi see selle waimupimeda rahwa juures asjata, kes ikka peale kisendas: „Poo risti, poo risti!" Mispeale siis ka Pilatus nende tahtmise järele kohtu otsuse andis. Pärast seda wiisiwad nad Jeesuse linnast wälja kohtupaika. Ta käis soldatite keskel ja kandis oma ristisammast. Nemad wiisiwad teda (ehk aia) wärawa taha põhja-õhtu poolse linna müiri kohta Golgata  pealuu tingule. Et ta hingehäda ja ihu piina läbi jo enne nii wäga ära waewatud 011, siis langes ta peagi risti koorma alla maha, ning soldatid sundisiwad nüid tema asemelle  üht wõerast meest, nimega Simon, Kyrene linnast pärit, keda nad teelt kätte saiwad, risti edasi kandma. Kiti nad hukkamise paika oliwad  jõudnud, andsiwad nad tale uimastawad jooki, mirriga segatud marjawiina, et ta selle läbi järeltulewat hirmsat surmapiina äraunustada  wöiks. See pruuk oli üksi hommiku maal, mis mujal mitte ette ei tule. Aga Jeesus ei wõtnud seda uimastawad rohtu mitte wasta, sest et ta kõik selge waimu ja tundmistega tahtis ära kannatada, mis tema peale oli pandud.  Siis saiwad ta riided seljast ära wõetud, mida pärast soldatid oma wahel ära jautasiwad  ja ei jäetud temale muud ihukatet, kui aga niute ümber põllesarnane riie. Seda nõudis selleaegne pruuk ka töiste ärahukkatawate  juures. Nii näitab seda ka üks ristilöödud  kuju Rooma keisri palasti seina küljes, kellel keskpaigas lühike riie (tunika) ümber keha on. Selle peale sai rist püsti pandud, mis mitte liig kõrge ei tohtinud olla, nagu seda Jeesuse ristist näeme, et ta nii madal oli, et kirjutatud süitahwlit wõis ristiladwast ära lugeda. Siis sai surmataw redeli ja köie abiga risti külge üles tõstetud ja kesk samba külles olewa istepaku peale istuma pandud ning esite köiega risti külge kinni seutud, et keha mitte ette poole maha ei kukku. Seda istepakku on kristlikult kunstlikud hiljemine oma ristikujudel ja piltidel iluduse pärast tegemata  jätnud ja selle asemelle jala paku pannud, mis tõesti ilma põhjata luuletus on. Nüid saiwad surmatama käed ja jalad suurte raud naeltega risti külge kinni löödud; wäga mitme hukatawa juures on käed üksi naelutatud ja jalad seutud. Jeesuse jalgade kinninaelutamise üle on õpetatud meeste ja theoloogide seas kuni tänase päewani seletamata waidlus kestnud. Mõned tema eluloo uurijad arwawad, et ta jalad mitte naelutatud ei olnud, sest et üks Rooma laulik üksi kätte naelutamisest räägib, ja et sell ristil, mis keisri Konstantini ema Helena Jeruusalemmas ühest koopast üles leidis, mida tõsiseks Kristuse ristiks arwatakse, kaks naela näha oliwad. Kuna selle wasta jälle kirikuisade tunnistus jalgade naelutamisest Daweti 22. laulu sõnadest „nemad on mu käed ja jalad läbi uuritanud" ja Johannese ewangeliast omale põhja leiab. Niisuguses olekus, kus keha liikumata paigal seistes wälja wenitatud on walusa haawadega, milles pea põletik tõuusis, pidi risti sambas pooja palama päikese põletuse käes ja kuumas jänus kannatutes  pikamisi koledas piinas elu lõpetama. Esite suriwad tal wäljastpidised keha jõuud ära, mispeale weri kangeste peaajusse ja südamesse  kokku tungis ja wiimaks südame lõhkemisega  elu ära kustutas. Aga palju oli ka neid, kes seda hirmsat piina 12 tundi ja ka neid, kes 24 tundi ära kannatasiwad. Jah, weel mõned kes mitu päewa, öeldakse lO päewa, on ristis ripudes elus seisnud. Ja weel imelikum,  et Tituse ajal üks ristipoodud mees, keda Juuda ajaloo kirjutaja Josephus oli risti pealt surnult maha wõtnud, pärast elama tõusis. Töiste rahwaste juures oli, nagu eespool öeldud, pruugiks, et ristis pooja keha röõwli-lindude ja koerte söögiks jäeti, üksi aga Juudalaste juures oli seadused, et nende kehad ei tohtinud mitte kauaks ajaks ehk mitmeks päewaks risti peale jäeda, waid pidiwad juba sellsamal päewal, mill nad rlliwad risti löödud,  enne päewa looded saama maha wõetud, ja kui ta siis weel eluS oli, tehti tale ruttu nuia hoopidega surma, kus hukatawa sääre luud ehk mõnikord ta rinna ja käe luud puruks löödi. Jeesusele tuli surm ruttu, lõuna ajal umbes kell 1 oli ta risti löödud ja juba kell 3 ajal heitis ta hinge. Nii leidsiwad  siis soldatid, kes oliwad saadetud ristis poojatele otsa tegema, teda juba surnud ole wat ja seeläbi jäiwad ta sääreluud purustamata.  See wiis, et soldatid risti juures wahti pidasiwad, oli sellepärast tarwis, et hukatawa omaksed ega sõbrad teda mitte elawalt ristist maha ei wõtaksiwad ega ära ei wiiksiwad ja ka sellepärast, et nad ta kooljad mitte maha matta ei wõi. Aga siiski tuli juba keisri Augustuse ajal riigiwalitsuse poolest luba, et surmatama omaksed, kes paluma tuliwad, wõisiwad tema koolja maha matta. Nõnda sai ka Jeesus Synedriumi nõuuniku Josepist tema uude kaljuhauda maetud. Nii oli esiti risti ajalugu. Aegamööda sai ta kristliku usu wäljalautamise läbi maailma õnne täheks. 300 aastat pärast Kristust, keiser Konstantini ajal, lehwis ristilipp esimest korda Jeruusalemmas  Siioni mäel, kui Kristuse wõidutäht ja ühtlasi hakati ka risti jumalikult auustama. Töötegemisest ja puhkamisest. N. Sõrd stmi. msd Maa peal ei ole mitte üks loom ega taim Jumalast loodud, kellele tema mitte tööd ja elu tingimiseks annud ei oleks. Taimete sees walitseb  tegewuse himu iseenese ja oma sugu alalhoidmise  kasuks, millest sunnitud taim maa ja õhu seest ollust omastab, millest ta oma mitmesugusid  abinõuufi ja kujust sünnitada wõib. Loomadel on igaühel oma märk, oma tööriistad,  mille abiga nad iseenese, oma sugu ja ka üleüldiste looduse otstarbele kasuks tööd teewad. Nii kuidas loodus Mlgi ei puhka, waid ikka tegew on, on loomad ja taimed järjest tööd tegema sunnitud. Rahu looduse sees on surm, ei tee loomad ega taimed tööd, stis surewad nad ära. Töö on iga looduse kodaniku  ja kõige pealt ka inimese elukohus. Inimene  on looduse poolest sunnitud oma jõuudu tarwitama, et terweks jäeda, ja inimese waimul peab mõistlik ja kasulik otstarbe olema, mitte tarwis ta oma arwamisi, teadust ja uurimist kokku korjab. Keegi elu kohus ei tohi meie juures mitte liig tasa, ega ka liig ruttu sündida,  kui meie terwis korraline olema peab, ja niisamuti on ka tööga lugu. Meie iga abinõuu  tarwitab tööd ja rahu, ja seeparast on meil looduse päewa ja öö wahetamise läbi töötegemine  ja puhkamine ettekirjutatud. Töötegemise  ja puhkamise wahetamine on meie korralise  terwisele wäga tähtjas, ja ei ole sugugi mitte üks kõik, kui kaua mõlemad tuuriwad. Terwe uni on inimese elule niisama tähtjas kui terwe toit, ja inimene wõib ka weel kauem ilma toiduta, kui ilma uneta olla, ja nii kui mitte üks kõik ei ole, millas meie sööme, mõjub ka magamise aeg rohkeste terwise ja elu alalhoidmise peale. Suurem hulk inimesi magawad korratu, siis kui nad wäsinud on, ja arwawad, et iga uni karastama pidada, nad on ööse ülewel ja magawad päewa, et kõige wähem harjutud aeg magada. Lähme meie kesköö ajal läbi küla, siis leiame meie sügawat rahu, meie ei näe kusagil  tulest walgustatud akkent, olgu siis, et kusagilt haige tuast walgus meie silmi tungib. Siin magawad inimesed ja loomad, ja üksi kiskjad öö loomad walwawad, et omale toitu püida, sest loodus on neile ära määranud öö ajal walwata. Kui meie aga sellsamal kesköö ajal läbi suure linna läheme, sits leiame meie igalpool magajaid loomi, aga ülewal olejaid inimesi: siin purjutakse, seal tantsitakse, siin teeb hoolas pereisa oma suure perekonna kasuks tööd, seal õpib õpetud mees oma raamatute ja kirjade kallal. Hulgas rikka inimeste majades  algab elu alles kesköö ajal ja tuurib hommikuni,  mis peale öö märatsejad künni lõuneni poole uimatsuse sees puhkawad, et ennast tulemase  öö peale jälle ettewalmistada. Küsime meie niisuguste inimeste käest, kuidas nende terwisega lugu on, siis mastawad nemad, et nad töisel lõunal üsna terwed olla, ja et jo ka kõik terme olla, millega inimene harjunud on. Waatame meie aga, kuidas nende inimeste  terwisega õieti lugu on, siis näeme meie, et nende meel nuker, nende waim rahutu, seedmine  takistud, selgrooüdi äritud on, et nende neerud haiged on, ja ülepea, et nende sees sala haigus närib. Pidulik elu ei pane tema laenetest  äraneelatud inimest tähele, niisama wähe, kui täie purjudega lendaw laew neid tähele paneb, kes üle parda wette kukkuwad, ja arst leiab niisuguseid õnnetumaid pidu inimesi haige woodi pealt. Inimese peaaju elus walitseb töö ja rahu wahetamine. Niikohe, kui inimene ülewal olemise  juures mõjudustega meele peale, muskuliste  liikumistega ja maimu jõuu tarwitamisega oma elu jõuudu wähendanud on, siis tarwitamad  inimese närwid ärapruugitud jõuu uuendamist;  see karastus ehk uuendamine ei oleks mitte mõimalik, kui mõjuduscd peaaju peale niisama kangeste, kui ülewal olemise ajal edasi tuuriksimd. Peaaju ei lase seepärast aegamööda wäsimuse juures ja haigutamise läbi näidates, et ta juba liig suure ärituse peale krampi läbi wastama peab, enam närwide äritusi oma peale mõjuda. Tahtmise walitsuse all seisjad muskulid  lähemad nõrgaks, tahtmise ma litsus nende üle mäheneb, meie mõtted wähenewad aegamööda  ühe mõtte peale, ja ka see kaub wiimati  ära. Nõnda näitab meile uni kui lahke surma wend olemat: waim puhkab, nahk ei saa kergest äritusteft mitte enam äritud, walud, keswalwajad piinasiwad, kauwad ära, silma laud wajuwad kinni, ihu soojus mäheneb, mere woolamine  ja hingamine lähmad tasasemaks ja rahulisemaks,  olluste wahetamine sünnib tasam, aga pea aju, meele ja muskulite tegemusest rohkem ilmtakistamata, ja kõik ihu korjab nii uut jõuudu, et hommiku jälle töösse hakkata. Inimeste ja loomade juures walitseb see seadus, et ülemal olemine ja magamine korralikult  üks kord 24 tunni sees mahetama peawad  ja nimelt päewa ja öö wahetamise järele. Päema peab inimene ülewal olema ja ööse peab ta magama. Juba pimedus lõpetab nägemist ja walguse tundmist, kes kõige rohkem peaaju tegewusele äritab ja äratab. Kui palju ja kui kaua inimene tööd teha wõib, enne kui ta ära wäsib, see seab ennast mitmesuguste asjade ja kõige rohkem inimese ihu ehituse järele, küll aga õpetab meid teadus, et läbistiku rohkem kui 10 —ll tundi inimene mitte tööd teha ei wõi, ilma et ta oma termisele kahju teeb. See korraline töö aeg on niisama maimu kui ka kätte töö peale äramääratud. Siis peab rahu maheaeg algama, keda meile kõige parem ja kõige täielikumalt uni annab. Enamiste algab uni sell ajal, kuidas keegi rohkem wõi mähem harjunud on. Suurema hulga loomade juures päikese looja minemisega, inimese juures aga, kes omi elupäewi niipalju kui mõimalik pitkendada püiab, öö hakkamisega, ja annab ennast seeläbi teada, et meie uniseks läheme, ja maimu ja ihu poolest rõhutud oleme. Kui kaua uni tüürima peab, seda ei wõi üleültse  mitte äramäärata, sest see seisab wanaduse  ja töö paljuse all. Imejad lapsed magawad  peaaegu kõik see päew, ka lapsed künni seitsme aastase wanaduseni tarwitawad meel ikka 12 tundi. Siit saadik läheb magamise tarmitus weiksemaks ja täiskaswanud inimesel on 7 tunniline ilmeksitamata uni 17 tunnilise ülewal olemise peale korraline wahetamine. Mida weiksem inimese juures maimu jõuud on, seda suuremaks läheb magamise tarwitus, ja seda enam wõttab masimus wõimust. Korralist magamise ja ülewal olemise wahetamist  ja aega muudamad aga nüid mitmed asjad. Kõige pealt harjutus, määratud tunnil magama minna ja jälle üles tõusta, mis sagedaste  amet ja seisus nõuawad. Niisamuti ka need mõjudused, kes peaaju tegewust wähendawad,  nagu kanged joogid, liig suur söömine, ja ülepea kõik need mõjudused, kes närmisi nõrgendawad. 56 16. Sakala. 1884