juhtumisest täitsa aru saada; tema südames kihas alleS viha Faldner'i tooruse ja ehmatus Joosefe Snnetuse üle liig elawalt läbi segi, kui et ta pääs selged mõtted oleks wõinud aset leida. „KaS ka temagi mind ei usu," mõtles ta iseeneses,  „kaS ka tema oma mehe viletsatest sõnadest enam lugu peab, kui selgest sula tõest, mis ma jutustasin?  MiS see tähendab, et ta sagedaste weidral viisil  mu otsa vaatas, kui ma jutustasin? KudaS see lugu teda nõnda sügawalt wõiS liigutada, et ta ära kahvatas ja wäriseS? KaS see siis tõeSte tsfi peaks olema, et ta mulle südamest hea on, ning ta mehe toored sõnad, mis see minu kohta ütleS, temale minu pärast haiget tegiwad? Ja mis see siis oli, mis ta kahvatult ülesse tõustes ütelda tahtis? KaS ta Faldneri  kõlvatumat juttu ära tahtis keelda, ehk minu eH koguni seista?" RSnda kõneledes oli Faldner valjul sammul tnas edafi tagasi Stuttgarttst kaasa võetud pilt PuutuS talle silma; tema rullis ta lahti, ning vaatas  teda kibedalt naeratades. ,Ja kudaS wõifin ma ka nSnda rumal olla, oma südant inimestele avaldata, keS teda ometi ei mÄta) kstdaS wõifin ma aSjust rääkida, mis neile toredatele wõeraS on; halbnS ja kõlbatuS on neile ju armsamad, näitawad neile loomulikumad olewat, kui kõik arudlane headus. KudaS wõifin ma neile pupedele  finn armsatest paledest, Sinu magusatest huuledest rääkida? Oh, Sa waene, vaene lapS; kui palju ülem oled Sina omaS viletsuses neist kaleStanud südametega loomadest, keS tõfist häda ja häbeliku waesust üksnes nime järele tunnevad ja iga woorust, mis üle hariliku  ülbuse käib, muiStejutuna pilkawad ja tema üle hirwitawad! Kus Sa nüüd küll peakfid olema? Ja kaS Sa oma sõpra ja neid õhtuid, mis teda otsata õnnelikuks tegiwad, weel mäletad!" Pisarad paisufivad talle filmi, kui ta oma pilti waadateS selle peale mõtles, kui otsata kibedat ülekohut  inimesed täna sellele vaesele lapsele oliwad teinud. Ta tahtis oma silmaptsaraid tagafi sulguda, aga seda rohkemalt wootafiwad nad. Nooremehe südames oli üks koht «agu sügaw haud, kuhu kõik haledus, kõik tagafi rõhutud pisarad endid vagust hulgaks ajaks kokku kogufiwad/ aga silmapilgud, nagu praegune,  kuS mälestuse «alud ja tema lootuseta olek nii rängaste ta südame peale röhufiwad, murdstwad ka selle haua kaane lahti, ning kaua tagasi hoitud ahaStuS  woolaS seda vägevam välja, mida enam ta julguS  haleduseks muutneS. (Järg M tulema.) Wõitlus elu eest. Kõne, mis 8. Augustil 1382 aastal. Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. l. Elu on wõitluS: keS elab, see võitleb ütleb uuema aja teaduS. See on waStutõrkumata tõfi ja mõista iseenesest» Igaühe eluka olemine olgu see kõige veikesem taim ehk kõige suurem loom seisab kahest kooS, need on: toiduS ja elamisepaik. Kui neid kahte ei ole, ehk ühte neist, fiiS ka elajast ei ole. Reed saab ta laiemalt waadateS loodusest, kuS ka töised tema sarnased ehk muulased elawad. Tahab ta neid tviste ligidalt saada, fiiS peab wsitlema töistega,  asub kohegile kõrvale, siis peab ta looduse väed ja omadused oma kasuks muutma ja ennast nende järele, see on: jälle võitlema. Aga et neid, kui tõisa elajaid, nii ka loodust, iialgi ära wsita üksik loom ei wõi, fiiS wõitleb ta lõpmata, otsata ja langeb ükskord  selle alla wältawa wõitluse all. Siin põesa all kaSwab nüüd lill. Ta õitseb ja kannab seemneid tulewaks aaStakS oma sugu ülespidamiseks. Kui wsikfime,  lueme ta seemneid üle neid on rohkeste palju. Kõikidest peakfiwad tulewal aaStal uued lilled kulema, aga ootame seda aega ja näeme, seal, kuS meie lill pidi saja võrral tõuSma, on nüüd mõni kümmekond tükki ükSneS ehk weel vähem. Kuhu ta pidi oma hulgaga jckema? Esiteks laskis tema enam jagu seemneid siiasamasse, teadawa põesa alla kukkuda. Kewade võrsumise ajal peawad nad õiguse järele kõik tärkma hakkama, see on laiemalt ruumi ja toidust wõtma. Aga, et neid siin ühes liig palju koos on. ei ole niipalju ruumi ja toidust, et igale ühele küllalt saaks, ja seepärast juba esimeste elutundche  seeS on neil võitlemine ükstõise vahel lahti. Reed, keS kuidagi tugevamad, pärivad kõik toiduse ja ruumi enesele ja jätawad nõdremad ilma, mispärast need ka kängu jäewad ja ära surewad. Seda on inimene juba amm» tähele pannud ja teab, et paksult istutada ja külida mõnda rohtu ehk puid et ole iialgi hea muidu tehtakse suurt kahju. Tviseks, sellesama pvesa all üheS meie lillega kaswawad ka muud, keS niisama elada tahawad. Aga et neil ka toidus ja ruum puudub, siis peawad nad neid wõideldeS saama, nimelt oma seltsiliste ja meie lillede käest. Siit läheb wõitlus suuremaks ja nõuab suuremat kangust waStanikute käest. Seesugune kanguS ja roägewus tõiSte Peale tungimiSte juures WSib üksnes neil olla, keS igapidi jõukamad ja terwed on, need wsitwad, tõuSwad mullast ja lööwad lehte; wäetimad ja wigased lähemad kõik hukka. Muidugi, meie lille tärkama seemnete hulgas on küllalt wiimsete sarnaseid, ksik need kaduwad, ja wäheneb uueste meie lillede hulk. Kolmandaks, omasuguste ja muulastega  WõideldeS, meie tõuSnud lilled tarwitawad soojust, niiskust, külma igaühte oma jagu, ehk üleüldse, parajat temperatuurat, mis päikese paistest ja ilmade seisusest tuleb. Kui päike tarwitatawal mõedul ei paista, wõi paistab aga wäga käredaSte, ehk heidab wäga palju niiskust maha, ööd wäga wiludad, siis ou jälle wõitlemine käeS, lillede ja looduse mägede ja nõude wahel. KeS jõuab esimestest wiimsetele waStu panna, need jäewad elama, keS mitte, need langemad, ehk tõifiti  jõukamad wõitwad, wäetimad wõidetakse, mõnikord kg, kui ühegi jõud enam ei jaksa, kaduwad kõik. Kui meie pärast seda oma oodetawaist lilledest muidu mõne kaSwamaS näeme, fiiS ei ole see mitte imeks panna. Ne:d nähtawusi on inimene ka juba märkama hakkanud ja on igakord oma taimedel abiks, kui umbrohi  ja looduSline temperatuura neid hukkamas on: puhastab neid, kitkub nende ümbert kõlbmataid ollufid, kaStab ja kattab. Iga üksik taim on ikka oma seltskonna järele, seltskond sugukonna ja sugukond riigi järele. Wsitleb ükfik oma toiduse ja elamisepaiga eest, stiS wõitleb ka tema seltskond, sugukond ja terme riik, kellede liige ta järestikku on, — üheS ligemalt, tõijeS kaugemalt. Ükfiku taime waStaline on nagu nägime tema sarnane, oma seltstmeeS, muulane töistest kaugematest  seltskonnadest ja wiimakD lvoduS. Nõnda ka seltskonna, sugukonna ia riigi wastalised on otse nende kehalised töised seltskonnad, sugukonnad, riik ja loodus. Elaja- ja taimeriik elawad mõlemad otsekohe  ükstöise elu peal, abil ja najal. Kui poleks ühte olnud, poleks ka töist: ükS on töise juur ja aluspõhi. Otsekohe waadata ühede elajate toidus on küll töised elajad, aga läbistikku, enam põhjalisemalt fiis on köigide elajate toidus taimed. Neid häwitatakse sell kombel alati ja lõpmata, aga fellsamal ajal häwitawad nad wastastikku ka töisa, kas selle läbi, et nad wähemaS  hulgaS kaswawad wõi et nad harjutuse teel niisuguseid  omadustd pärandawad, mis nende häwitajate elajate loomuse wastu käiwad. Püha Helene saar (Atlanti  okeaniS) oli kuuetöiflkuumemal aastasajal paksu metsaga kaetud. Eürooplased wiifiwad sinna kitsesid ja sigu, kes esiotsa nii jõudsaste kaswasiwad, et natukese awalt kõik noored puud ära sõiwad ja kahe aastasaja jooksul saare lagedaks tegiwad. Aga ei läinud see häwituS  neist ennast ka muidu mööda: kui enam suurelt toidust saada ei olnud, ühed seltsid kadusiwad koguni ära, töised aga wähenesiwad hulgakaupa. On üksikud riigid wõitlemas ükstõisega, siis wõitlewad  nad iseeneses ka seesipidi. Glajariigis kiskujad söömad rohusööjaid, keS omalt poolt jälle alati taimeriigiga  wõitluseS elawad. Kui rohusööjad takistamata, murdjatest hoolimata, kaswaksiwad, fiis wähenekfiwad taimed omaS HulgaS ja nad peawad nälga surema; ehk, kus taimed ei mähene, seal kaSwab murdjate hulk, keS ometi oleks üleliia rohusööjaid häwitanud. Juan Ferdinandetfi saare peale wiifiwad Hispaanlased kitsesid, ja et meremehed neid sealt laskma ei läheks, wiifiwad sinna ka koeri, keS kõik kitseid ära murdsiwad ja wiimaks  ise ka lõppema hakkaflwad. Kala kannab eneses tuhandatekaupa munasid, kellest igaühest peaks noor kala tulema, aga seda iialgi ei ole, ega olla ei wõi. Juba esimeste elutunnides nagu taimeseemnedeS,  läheb noorest soost palju hukka, kas ehk sellepärast,  et temperatuura sigimise jauks paras ei ole, wõi et süüa niipalju ei saa ja kaSwamisepaik hea ei ole, see on üleüldse, et looduse tingimised elu kohta mõnusad ei ole, wõi wiimakS, et suuremad kalad neid enamiSte kõiki ära söömad. Jäewad üksnes tõuu- ehk sugukaladeks need, kes kohalise wee seeS peidupaika leiawad, süüa küllalt saawad ja waenlaste pealetungimist? eest mõiStawad kõrwale hoida, see on kõige jõukamad ja ergemad; töised aga kadu- wad kõik eluwõitluse teel. Hiired ja rottid poegivad  3—6 korda aaStaS ja igal korral toovad 4—6 noort sugu. Kui nüüd ühe hüripaari figiduse välja rehkendada ja kõik tingimised otse kohaliseks arvata, siis tuleks, et mõne aaSta pärast nendel maa peal enam kohtagi ei oleks. Elevant hakkab alleS 30. aaStast saadik poegima ja 90 aastani toob 6 poega. Olgu, et need pojad kõik elama jäeksivad ja iga paar neist jälle sünnitama hakkaks, siis, kuida Darwin  ütleb, 500 aäLta pärast ühe elevandi paari sugukond oleks 15,000,000 tükki suur olnud. Niisugune  sugu suurus tuleb üsna sagedaste looduses etk ja toob enesega nälga ja rändamist töistesse maadesse. Lõuna-AmeerikaS Laplase jõe kaldal elab metSelu, nagu Humboldt teab, 30 miljoni hobust, keS kõik mõnest paarist Hispaania tõugu hobustest, mis 300 aasta eest siia toodud saiwad, sündinud on. Kui need elajad  nüüd kõik takistamata kaswaksiwad omas hulgas, siis nad oleksiwad ammu kõik töised loomad kängu ajanud ja ära suretanud. Aga niipea kui nende arv üle määratud raja läheb, on looduS ja töised elajad nende vastas, hukkavad neid rohkeSte, ja nii, et mida rohkem kellegi! seltsil või sugukonnal neid üleliia ollufid on, seda rohkem mõjuvad sellele ka looduS oma vägedega ja töised elajad oma pealetnngimiStega. Loomad, keS korraga palju sünnitavad, kas ehk koguni ei jaksa oma hulke poegi rõhuvate vägede eest kaitsta, või ehk kaitsvad, aga vähemal mõedul, kui need, kellel vähe sugu taga on. Sest, igale pojale tarvis toidust muretseda ja varjupaika; neid aga ei ole mitte igakord ula saada neid piab vanem alles töiste käest võitma, mis muidugi raske on; ja seepärast astwad  juba noore ea sees väetimad pojad elusse ja, omas nõdras olekus töistega kokku juhtudes, nendega võitlema hakkateS, jäävad enam ja enam kängu ja lõppevad otsa. Sell ajal aga vähema hulga poegade vanemad söötvad oma sugu tubliste ja lasevad teda jalale alles siis veel, kui ta juba igatpidi tugev ja waStupanew on. Pangem linnukesi tähele, nad pidawad oma poegade eest õieti hoolt söötwad, jootwad ja soendawad  neid järjeste; wiimakS ka, kui juba suled noortel  kaSwawad, harjutawad neid lendama, kuna aga kummi-konn suurema hulga oma munadest, nõnda ütelda, ilma kätte jätab ja üksnes mõnest oma silguse wälja toob. Aga ka nendest, mis wiimaSteni suurest hulgast elusse jäewad saab küll, et oma seltsi ehk sugukonda ülalhoida. Sellest meie näeme, et häwitawad  tingimised kõige eluaja mõjuwad, aga kõige emmiste  noores eas, munade ja seemne peale. (Järg jäeb tulema.) Kirja wastused. 134) J. S. T—s. Saame weidikene muudetult tanvitama. Leht saab ikka edasi saadetud i pidage meid ka edespidi meeles ja kirjutage  meile sealt poolt nurgast. 135) A. S. P-gis. Ei lähe läbi. 136) Th. H. —S-K—us. Saame tänuga tarwitama. 137) J. K. W —las. Palume miiwituse wiga R. käest järele pärida, kelle juures lehe tellisite. 188) T. K. T—is. Siit on lehed ära saadetud; katsuge järele kuulata, kas mitte kihelkonna postitasku kandja nimetatud asja juures süüdlane ei ole. 189) J. H. —S. Soowitud raamatuid wõib Sakala Toimetusest  ristpaela all saada. Hinna anname edespidi awalikult teada. 190) P. D. J. Saame soowi täitma. 191) XXX Tänuga kätte saanud. 192) A. Sch. Narmas. Käes; saame Teie soowi järele tegema. 193) J. S. —A—s. Soow saab täidetud. 194) M. R. —R—s. Saame Teile lähemail päiwil Sakala aastakäigud 1373 ja 1879 kätte saatma. 195) Stud. B. P —s. Saame adressi muutma. 196) J. K. W—s. Kui see „Sa?sa moodu mees, kes palmekirja  aitas ära mätta," tõeste selleks tööd teeb, et W. rahwas Jakobsoni  kabeli ehituse heaks midagi ei peaks priitahtliku annete läbi ohwerdama,  siis oleks see temast küll jõle tegu, mis temale mitte sõpru ei saaks sigitama. Et lugu tõeste nõnda oleks, on meil raske uskuda. 197) J. K. H—glas. Kahju et wõimalik polnud awaldada. 193) G. D. K—s. Teie arutus käes; saame soowi järele tegema. 199) F. K. Allatskiwil. Saame Teie soowi täitma; plaanid saamad Sakalas trükitud. 200) M. M. Hageris. Palume wabandata, et rehknungiga eksitus  juhtunud. Saadame, kui soowite, ülejäegu eest käes olema aastakäigu  wiimase poole lehed. 201) J. N. L—ses. Saame parajal ajal tarwitama. 202) W —ras. Kui osaw kihelkonna koolmeister LdmS TõnniSson'i kalendri enne trükkimist käsikirjas läbiwaatas ja heaks kiitis, siis pole see temast weel mitte kõige halwem temp. 203) H. Simm P—S. Kwittung selle 8 rubla üle, mis Teie W. E. P. Seltsi maja heaks kokku pannud, seisab juba ammu Sakala X? 13 kuulutuste seas. Kõiki neid, kes kaebawad, et Sakala numbrid kätte ei saa, palume oma kibelkondade postitalituses järele tuulata. Siit on kõik numbrid ära saadetud. 204) M. L. K wallas. Laul käes; wõib olla et tarwitame. 205) A. W. N—S. Saame lühidelt tarwitama. 206) S. k. t. Käes ja saab awaldatud. 207) Kes rohkem tellijate läbi Sakalat tellinud ja teda mitte kätte pole saanud, neid palume seda neile Messe anda, kes lehte tellinud. Muidu tuleb segadus. 203) Golschin. Saame kirja teel wastama. 209) H. 5. ... g. K—nas. Liig mähe nime all. 210) T. A. W—s. Rahwas märkab muidugi, kes tüli ehk rahu armastaja on. Aga just sellepärast on waja sarnatseid asju ajalehes läbi rääkimise alla wõtta, et see seda selgem ilmuks. RBBS. WaStutaja: J. «õrw.