Sakala . I? 2. WiNaadis, 12. Jaman!»» Päeval 1880. ui. aastakäik. K Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Kaswatamine kindlusele. Poliitika ringwaatus.  Omalt maalt. Wiliandis: Tüliärmastajad. Tartust: Seltsid; suurekooli õppijad. Pärnust: Laewasõit. Tallinnast: Meremeeste  selts Linda". Riiast: Kubernäri herra teekond; talukohtade müümine; rahwakoolide arm. Peeterburgist: Ketserina Majesteedi termis; Eesti uus selts; raha põllutöö edendamiseks; uued ministrid; loodusetundjate kongress: ajaleht „Golos". Worooneshist' Uus suurkool.  Tiflissist: Tulekahju. Twerri kubermangust: Wõeriti usu wili. Wder alt maalt. Türgimaalt: Sõalahing; pärisorjad. Bulgaariamaalt: Parlamendi wõitlemised. Jtaaliamaalt: „Aurora."  Prantsusemaalt: Uus ministerium: Keiserina Majesteet haige; mee uputns. Inglismaalt: Asghanistaani sõda. Hispaanimaalt: Kuuba saare mässamine ja kodused tülid. Saksamaalt: Tagurpidi käik; Daani kuninga wõeruskäik. Kuulutused. Lisaleht. Meie ilus isamaa. Meremeeste seltsi „Linda" püüdmised.  Aruanne Aleksandri kooli tööst. Pookstawi mõistatus Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kaswatamine tõele ja kindlusele. ' (Õnnelik see mees, kelle südame tunnistus tema töö ja toimetustega alati ühte sünnib, keda mingi kartus, hirmutus  ega ähwardus maletama ei sundinud, kes alati ja igas kohas, kui kord ja kohus seda pärisiwad, tõtt tunnistas ja keda keegi asi tõe-tee pealt kõrwale ei wõinud ajada! Meie ei mõi mitte niisugusest mehest auupakkumata mööda minna, ega tähelepanemata niisuguse mehe õpetust ja juhatamist kuulda, kes igas eluseisuses ja toimetuses oma südame teadmisele  truuiks jääb, ja tõe eest, ehk mis üks ja seesama on selle eest, mis tema tõe arwab olema, malmis on, kõik, mis temale kallis on, ohwerdama, ükskõik kas tema mõtted ja südame teadmine meie mõtete ja südame teadmisega  ühte sünniwad, mõi ei sünni. Ükspäinis tigedus, pöörane ja üsna toores süda wõiwad wärisemata nende ohwrite peale waadata, kes tõe eest puuriitade-peal ja ketseri kõhtude ees saiwad tapetud. Praegune aeg on inimesi oma harimisega selle järje peale tõstnud, kus niisugust meriseid inimese ohwrid enam ette ei tule; aga ta on ka seda teinud, et tõele praegu wähem tunnistust antakse ja wähem ohwrid wiiakse, kui enne. Wähe oleks meie ajal neid inimesi leida, kes hea asja eest wälja astuksiwad ja tõtt kartuseta tunnistaksiwad; ja need, kes seda teeksiwad, saaksiwad suurema hulga inimestest  meel naeretud ja jõledaks peetud; meie ütleme, et wähe oleks neidgi, kellel nii palju kindlust on, oma südameteadmisele  ja mõtlemisele truuiks jääda ja neid mitte ära salata. Ma olen Eestlaste seas mehi näinud, kes ühes ehk töises heas asjas ehk ettewõtmises ühes nõuus oliwad ja iseeneste keskel kõigest jõuust seda ettewõtmist korda lubasiwad  saata, kes ühe sõnaga öelda mehed oliwad. Läks aga asi sinna kohta, kus wähe takistust ees oli, ehk liialt sinna, kus mõni wõimuse mees asja wasta seisis, seal oli mehine meel lõpnud ja kindlus kadunud, ja suurem jagu meestest lõi ennast koguni asjast lahti. Need, kes nüüd meel asjale truuiks jäiwad, wõisiwad rõõmsad olla, kui nende endised sõbrad ja osawõtjad waletunnistuste läbi neid ei hakanud ära andma. Ma rääkisin siin lihtlabastest Eestlastest, kes harimise harja wähe oliwad maitsta saanud. Aga Mis peab üks sinna juure ütlema, kui ta niisugust näitust haritud Eestlaste, ehk liialt koolmeistrite ja lastekaswatajate  juures tähele paneb, ja nimelt seal, kus kooli kasu ja kahju kaalu peal seisawad? kus igapäewase leiwapalukese  kautamist meel mitte karta ei ole ja naene ja lapsed  mitte meel pääwarjuta ei jää? Kui niisugune näitus weel mitmes kohas koolmeistrite juures ette tuleb, nagu ta mõnes kohas tõesti ette on tulnud ja weel praegu ette tuleb, siis ei ole see mitte meie koolmeistritele auuks, waid häbiks ja teutuseks, ja meil ei ole mitte asja oma rahwale tulewikus head oodata, ega loota, waid peame kõige hirmsamat  kartma: sest mehed, kellele tõde mitte püha ei ole, kellele südameteadmine mitte enam juhiks ei seisa, ja kes kindluseta ja mehise meeleta on ning oma kohuseid ja toimetust  aga paljalt silmakirjaks täidawad, ei wõi elades tõearmastajaid,  kindlaid ja auusaid mehi kaswatada. Aga, kas ei sattu inimene wahest ka niisuguse kimbatuse  sisse, .kus ta ennast weikese walega päästa tohib? kas ei ole mitte wahest tarwis, et meie täiest tõest lahkuma peame ja seda siis ka töiste juures wabandame? kas elutarkus  ei päri meie käest, et meie tõele wahest piirist peame panema? Kui meie nende küsimiste peale wastust tahame saada, siis peame enne selgeste teadma, mis tõde on. Ja kui meie leiame, et koguni palju mimesi tõe-tee pealt kõrwale on läinud, siis peame põhja otsima ja asja läbi uurima, kust niisugune näitus tuleb, ja kas ehk mitte rahwakaswatamine  ja kool ühte osa süüdi seal juures ei kanna, ja peame siis wiimaks iseeneste käest küsima, kuida wiisi ja mil kombel edespidi tõe armastajat sugu ja kindlat rahmast kaswatada tuleks, kes alati oma südameteadmisele truuiks jääb ja seda mööda elada püüab. . Tõde on see, kui meie mõtlemine mõtlemiseseadustega — ' mõtlemise enesega ehk mõtlemiseasjadega ühte sünnib. Kui mõtlemine iseenesega ühte läheb, siis hüNakje seda tõtt wormiliseks tõeks. Tema  wormiline  tõde ei wõi küll mitte üsna ilma asjadeta, aga küll ilma oldawa asjadeta ette tulla. See mõte: „päike keerab  ennast Maakera ümber" ei ole mitte mõtlemise seaduste wasta ja ei ole seepärast wormilikult mitte wale. Kui mõtlemine  mõtlemiseasjadega (nende asjadega, mis üle inimene mõtleb) ühte sünnib, siis on see asjalik tõde. Ülemal antud mõte: „päike keerab Maakera ümber" oli wormilikult tõde, aga asjalikult wale. Wormilik tõde ei pruugi siis mitte alati asjalik tõde olla. See, mis tõega ühte ei sünni, tõe wasta on, on wale. Kes waletab, teeb seda kas tahtmisega  (meelega) ehk tahtmata (kogemata). Tahtmiseta wale, ehk kogemata wale on eksimine, mis sellest tuleb, et moni seda tõeks peab, mis mitte tõde ei ole, ehk asjalikult  wõereti mõtleb. Eksitused tulewad mõistusest, aga ei mitte tahtmisest, et küll neid sagedaste tahtmisele süüks antakse, ja nimelt siis, kui neid karistada tahetakse. Ka luule on tõe wastaline ilmumine; näitemängija tahab ja peab meid petma; mitmed auupakkumise sõnad ja kombed peidawad endid walewaipa alla; ka keele enese sees (nagu pilkamises) awaldawad endid walemõtted, mis aga mitte tõetundmise ega wooruse wasta ei ole. Kõigis neis asjus ei anta meile mitte walet tõe eest, ei taheta mitte malet tõeks teha, waid püüetakse etteseatawat asja pildi najal elawamaks,  silmapaistawamaks teha. Aga ka siis, kui mõnikord  töist meelega petta tahetakse, ei ole see weel mitte kuri. Kes ühe rööwlile, kui see püssi ehk odaga tema wasta tuleb ja teda tappa tahab, kui ta temale mitte sada rubla ei anna, sajarubla pähä koti täis was-k raha annab, ei eksi iialgi selle pettusega wooruse wastu. Küll tunneb üks auus mees, kes sell kombel ennast ülekohtuse ja nurjatu inimese käest on peastnud, et ta tõe wasta on eksinud, aga tema südame teadmine ei mõista teda mitte nii hukka, kui siis, kui ta südame kohuste wasta on eksinud. Jgalühel on see õigus, töise käest tõtt nõuda, ja töine ei tohi ka naljas temale tõe asemel malet anda. Ka maga male ei ole iial wabandamise wäärt. Inimese mõistus on tõetundmise allikas ja alus, tõetundmine  inimese -kõige suurem püüdmine ja igatsemine, tõeleidmine kindla ja tõearmastaja mehe kõige ülem igatsemine  ja rõõm. Järeleandmata tõepüüdmise läbi saab inimene  kindla ja mehise meelele harjutatud, ja tõde saab selle mehe päranduseks ja on wiimaks temaga üks. Töntsi meeltega ja kõlwatu elu sisse langenud inimene on ka tõe wastu tönts. Inimene, kes töise inimese mõttid järelemõtlematu  on wastu wõtnud, ei saa iial tõetundmisele harjutatud;  sest tema ei katsu iial midagi läbi ja ei ole sellepärast  iialgi iseenesega, maid aga sellega, kelle kääst ta neid mõttid nagu unes sai üks. Tõe wäljalautamine on ühe õige ja tõetundja inimese püüdmine, ja ilma kartuseta  alati tõele tunnistust andma on wooruse kõige ülem kroon. Tõe ilmumised on õiglane, kindel ja mehine meel ning truuus, kes endid awaldawad heas toimetustes ja tegudes.  Tõsine inimene ei unusta iialgi oma kohusid ära, maid täidab neid truuusega. Et küll tõetundmist ja tun.»d tõe amaldamist kindla ja tõearmastaja inimese juures alati leida on, peab üks ettewaatlik ja tark mees siiski tõele piirist  panema ja kaaluma, kui kaugele tema kohused teda sunniwad  tõtt awaldama; sest kus otsekohene ja wabameeleline töeamaldamine kahjulik on, siis oleks see jõledus, seal tõtt awaldada, ja kui otsekohese töeawaldamisega koguni kurja sünnib, siis wöib wabameeleline mees ka ülemeeleliseks saada. Mul tulewad siin kuulsa Saksamaa lauliku Schilleri sõnad meele, uus nõnda käiwäd: „Kõik olgu tõsi, mis sa räägid; aga sellest saagu küll, sõber, ja hoia ennast selle eest, kõik rääkimast, mis tõsi!" Kõik olgu tõsi, mis sa räägid. See Schilleri õpetus näitab selgeste, et kõiki mis tõsi on, meel mitte rääkida maja ei ole. Seda õpetust wõib ka muu asjade juures heaks eesmärgiks wõlta, nagu: kõik olgu õige mis sa teed, aga hoia ennast selle eest, et sa kõiki õigust alati teha tahad; sest see on koguni wõimata. Aga, kus so südameteadmine  seda so käest nõuab, siis tee seda alati ilma kartuseta,  mehisel kombel. Tõsine inimene ei tohi iialgi oma südameteadmisega riius olla. Kui keegi seda, mis töised mõtlewad ja tahawad, oma mõtlemise ja tahtmise aluseks paneb, ilma, et ta seda ise on järele katsunud, oma enese lihaks ja mereks teinud ja nüüd arwab, et see tõeste tema oma on, see petab iseennast, peidab iseenese eest ära ja ei ole mitte tõsine mees, on mahest ühe niisuguse kaupmehe  sarnane, kes wõera rahaga kaupleb ja arwab, et see tema oma raha on, ja ei tahagi sellepärast enesele raha ega mara teenida. See on iseenese pettus, ehk sisemine male. Sisemine male on sagedaste wälimise male alus; sest kui inimene iseenese wastu tõsine ei ole, siis ei ole ta ka töise wastu tõsine ega õige. Awalik, see on: selge sõnadega awaldatud wale on nii wäga inimese loomu wasta, et ka kõige suurem kurjategija tema ees kohkub. Tõtt ja tõetundmist  ei wõi keegi enese sees üsna ära lämmatada; kus meie seda siiski leiame, siis ei ole see inimene mitte enam inimene, waid püsti kurat. Harjutamise läbi wõib aga ka tõetundmine inimese sees lõdwendatud saada. On aga ka sagedaste niisugust inimesi, kes oma südant alati keele peal kannawad, kes kaalumata ja mõtlemata kõik ütlewad, mis nad mõtlewad, teadwad ja soowiwad. Niisugused  on kerglased ja ei too mitte üksi enestele waid too-