Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. V. LoorenzA oli nii soe ja umbne, et tal hea oli särgi mesti mäel sohwa ääreS magajat walwata ja wärsket õhku haknast tuppa laSta. Paar tundi walwas ta nõnda neiu und ja kui esimene ärituse tuhin möödaS oli, ilutses ta armsamates  mõtetes. Et Loore tema ja tema Loore päralt oli, näitas tal nii iseenesest arusaadaw, nagu olekfiwad nad seda juba sada korda töine töisele tõutanud; ta pani ennegi seda imeks, kui ta niikaua oli elanud, ilma sellepeale mõtlemata, et asi tõisiti ei sünnigi. Kui ta surnu peale mõtles, keS neiut omaks tahtis nimetada, siis läks ta üsna kadedaks. Mitte juukse karwa Loore peast ei pidanud üks töine saama. Siis silitas ta jälle tasakest tema pruuni juukse lokkisi ja waataS tõsiselt weikse kahmatanud kõrwa kuurmesse, keS kosimist kuulis, aga ennast nii kind laste selle wastu lukku pani. Tal oli häda, neiut nii kaua magada lasta. Kui palju ei olnud temal mitte südame peal temale ütelda ja kui paras ei olnud temal mitte koht ja aeg! Siis tänas ta jätte Jumalat, et neiu magas, et ta nüüd nii mitme waewa ja walu järele unes wist üsna õnnelikust pilta nägi, sest wahel lehwitas nii rahulik naeratus ta huuledel, kui seda wist mitu kuud enam polnud nähtud. Sedawitst läkS suurem jagu ööd mööda ja ka nooremehe silmad ähwardas suur wäsimuS kinni suruda. Ta ei mõtelnud mitte kaua, pani reisikoti sohwa kõrwa põrandale padjaks ja sirutas ise pitkali põranda riide peale, nii et igaüks, kes wast Loore und oleks segama tulnud, temast üle oleks pidanud astuma. Nii hmgasiwad  mõlemad noorepõtwe mangu sõbrad, nii mitme häda ja wiletsuse järele hulga aja kohta jälle kord rahulikult ja ilmsüüta kõrwuti, ja must Peeter, keS ennast sohwa nurka oma perenaese jalutsile kottu oli kermud, norskaS kolmandc.maks scltfiUsiks. Loorenz'l ei äratanud hommiku mitte päikese kiired,  mis haknast tuppa tungtsiwad, ei ka tasane kära uulitsatel, mis kauba ajamise ja talitusega tõuusis; alleS siis, kui weitene taluwanker kahe terase kimlega trepi ees kinni pidas ja kohe peale selle kolm korda kõwasti ukse pihta koputadi, kargas Loorenz oma kõwa asemelt ülesse. Ta esimene pilk langes Loore peale, kes just niisama alles oli, kui ta teda ööst seadis. Ta tundis aga piiga ühetasasest hingamisest, et ta rahulikult? magas ja arwas praegu järele, mis nüüd teha, kui ukse pihta, jälle koputadi. Ruttu läks ta kikkewarwul maha, hingajale rahu muretsema. Ukse ees oli maa-riides wanamees, ohjad käes ja piitS peuS. Et Loorenz meest juba enne siin majaS oli näinud, tundis ta tema kohe ära. Külamees oli tädi poolwend,  weikse Kristjani kasuisa, keS ka Loorenz'it wana tutwa kombel sõbralikult teretas. Selle tubli mehel oli õpetaja kohe peale tädi matuste kirjutanud: kõige parem oleks, kui ta linna tuleks ja waese mahajäetud tütarlapse oma juure maale wiiks, enne kui tema ka katku ohwriks langeks. Eile õhtu sai auuS mees, kellele Setütre õnnetus rahu ei annud, alles kirja kätte ja kohe sõitis ta läbi ööd linna. Et ta ise poismees oli ja sellepärast noort linna naesterahwaft oma majaS mitte sündsalt poleks wõinud wastu wõtta, tahtis ta ka neiu kraami ligi wõtta. Loorenz rääkis temale kohe all uulitsal kõik, kudaS ta teda majaS leidnud; muidugi teada, jättis ta nimetamata,  miS temasse üksi puutus. Ta olla muret kannud, et Loore, keS hirmsaist juhtumistest üsna ära kurnatud inimese wari olla, juba kümme päewa söömata  ja uneta, natukene kosutawat marjawiina pidanud  maitSma ja kohe magama heitma. Nüüd magada ta raskeste, ja et see temal kõige parem olla, üritatud  meelesi jälle wagusaks teha, siis ei tohtida teda mitte äratada. Töiseks olla temal nõuu, tütarlast nii pea kui wõimalik parema õhusse wiia, aga mitte, kuda õpetaja arwas, onu juure, waid oma wanemate juüre, õemehe majasse. See olla küll paar penikoormat kaugemal,  selle eest aga ka juba mägede jalal kõige terwemaS  paikas. Sellepärast olla tema nõuu, kõige pealt Loore riided ja pesu kokku pakkida. Ärkada ta selle aja seeS ülesse, siis wõida ta üheS wankrisse tulla. Kui ta aga ikka magada, siiS wõida nad padjadest  taha wankri otsa, mis linaga ületõmmatud oli, pehme aseme teha, neiu sisse tõsta ja siis Jumala nimel mägedele reisida. See plaan näitaS ka wanamehele, kes õe ja weel enam weikse Kristjaani leina kurbduses ise palju mõtelda ei saanud, praeguse imeliku aja kohta kõige õigem. Ilma ajawiitmata läks ta Loorenz'i järele suure tuppa, kuS waene magaja tütarlaps ja surmast tühjendatud ruumid wanamehele lausa pisaraid palgele kiskusiwad. Selle aja sees läks Loorenz, keS mida warem, seda parem maja ja linnale selga oleks pöörnud, Loore kambrisse, mis tal weel lapsest saadik tuttaw. Kuna ta padjast kokku pani, et neid wankrile wiia, waataS ta hale-rõõmsm pilguga tuaS ümber. Kõik oli peaaegu alleS sedamoodi, kui nad siin lapsena mängistwad.  Kui ta kapi kallale läks, et sealt tarwilisemaid riideid ühes wõtta, arwaS ta seal weel üht rätikut tundwat, mis Loore temale siis ümber pea siduS, kui ta mängu fees haige rööwel oli. Ja seal rippus weel seesama walge linnik, pitka ajaga hallimaks läinud, mis mängu lõpul, kui rööwitud printsess rööwli pealikuga  pulmi pidas, pruut-linnikuks tarwitati. Siis puutus tal kastikene all kapi riiuli peal silma. Wõti oli ees, ja et kastikeses wast asju wsis olla, mis hädaste waja oliwad ligi wõtta, siis julges ta seda lahti teha. See polnud muud, kui muidu tühi kraam, mis weitsed tüdrukud wahest kokku korjawad: rida Helmid,  wana tasku kalender, tühjad paberid piltide ja salmidega, wana murtud nuga ja muud sellesarnast. Kui ta aga neid asju paremine hakkas tunnistama, tuli tal meele, et ta need helmed ühekorra ise laadalt oStis ja Loorele kinkis, ja weikse kalendri sees oli ta oma nime, enese käega kirjutatud. Kastikese põhjas oli wana raamat, mida ta ka kohe ära tundis. Oli tema wana raamat, „Schiller'i Rööwlid"; kui ta sealt lehta ümber pööris, puutusiwad tal pool tosinaid kirju pihku, kõik miõ Loorele studendi põlwes oli kirjutanud. Kirjad oliwad alles igaüks oma ümbriku sees, kus peale neiu pliiatsiga kättesaamise päewa ja tunni oli märkinud. Liigmawat wara kastikest käes hoides tuli tal meele, kudas siis küll oleks olnud, kui see kõik juba surma oma oleks olnud ja tema alles hilja seie tulnud, truu südame pärandust waötu wõtma. Siis aga tungis rõõmus, juubeldav? tundmus kõik töised tagust: ta oli parajal ajal tulnud ja pidi aga weel ootama, kuni tütarlaps silmad lahti lööb. SliS tahtis ta hella hinge, kes ennast nii wara juba tema omaks oli annud, oma südame wastu wajutada ja ei iialgi enam lahti lasta. Ta keeras kasti hoolega jälle lukku, pani ta kappi oma koha peale jälle tagasi ja wõttis wõtme ligi. Kui ta wiimaks oma kirju kraamiga alla läks, leidis ta kässa küllalt, kes kõik aitasiwad wankrile seadida.  Kõigelt poolt kiideti neiu julgust ja suurt hoolt haigete eest ja nähti heameelega, et ta nii pitka kannatuse  järele ometi kord hädast peaseb. Uks naaber, ustaw meeS ja raekohtu liige, kelle hooleks Loorenz ka tühja maja ülewaatamise wõis anda, aitas wankri taha otsa pehme aseme teha ja jutustas silmameega, kui suurt lugu tema surnud abikaasa Loorest pidanud. Ta läks ise ka ülesse, magajat wagusi maha kandma, nõnda et ta mitte ülesse ei ärkaks. Kui Loore nüüd tasa wankrile oli tõstetud ja pehmelt padjade sisse pandud, nõnda et raputamine temale enam waewa ei wõinud teha, tõmmati lina jälle warwade üle, nõnda et magaja päikese, tolmu ja tuule eest warjatud oli. Kass jooksis maja ukseni ühes) seal hakkas ta aru pidama, kas ka wäljarännata wõi jäeda. Aga oma sugu külmawerega loomu mööda unustas ta, kui hea tal Loore süles oli, wõttis nõuuks, maja wahtma jäeda ja waataS suure rahuga pitkalt kaugenema wankrile järele. (Järg jäeb wlema.) Elu. Kõne, mis 26. Septembril m. aasta Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. 11. Puu kõduneb wäljal, ei wõi kuidagi rõhuma looduse mägedele wasta panna, maid peab nende all olema, kuna inimene ennast hoida wõib. Nõnda on ka lugu mõtlemisega. Loogikaline mõtlemine, see on aru järge, korda möödaline, tarwitab mõtteid, need omast kohast sõnamõtteid (lioiisiie, Begriffe), kellest ta ühest walib, kui paremaid, asja kohatisemaid, tõisa aga lükkab kõrwale, kui kõlbmatuid. Ka see kõik on muudatus,  kelle kestmise otsus mu oma käes on. Ma wõin ennast mõtlema sundida ja ka mitte. Siiski, olgu kuida on, ei paista meile fiit weel täit wahet elu muudatuste ja üleüldiste ehk eluta loomuse  muudatuste wahelt. Meie näeme aga üksnes, et elu muudatus on, muud suuremat ühti. Et täie wahele jõuuda, on tarwis waadata, missugused need elu muudatused on. Söömise juures läheb näpu wahelt toit suhu, seql purevad hambad teda peenikeseks, suust langeb kurku ja sealt edasi kõhtu, kõhus ühendab ta ennast limaga, muudab ennast wedelaks piima karwalisekS olluseks, roiimaks imeb ennast igale poole kehasse. Nõnda käib siin toitmise protsessi juures muudatus muudatuse järele, täieSte järge mööda. Loogikaline mõtlemine nõuab ka mitmet tundmuse (eo3WM6) seisust, kellest ükstöise järele tulema peab, enne kui midagi otsust on tehtud. Siit näeme, et elu muudatused oma kestmise poolest järgemvödalised on. Sette waStu wõib ütelda: ka eluawaldamatad asjad ehk kehad tunnistawad  oma muudatustes järgemöödalist olekut üles, nagu näituseks, tunni-kell oma tiksumisega, aja näitamisega  ja löömisega, üleüldst oma käimisega : kord ta perpendikel tõuseb, kord wajub, saab keskkohta, tõuseb jälle, pärast seda wajub uueste wana tulnud teed kaudu tagasi. Siiski ei ole nende muudetustes üheust elu muudatustega. Kuna need oma loomu poolest alati ühesugused on, nii ka ühemõõdulisel» wältamiseS, on elu muudatused keerulisemad, rutulisemad omaS sündimises ja ilmutawad eneste järele hulga tõisa, mis niisamasuguses järjeS ja korras ükstöise jälgel käiwad. Mida kõrgema astme peal elawus olemas on, seda rohkemalt ja'rutulisemalt awaldab ta eneses elu muudatust. MiS on taime elu looma elu wastu ja see inimese omaga wõrreldud? Üks lihtsam, arusaadavam,  aegamöödalisem, kuna töine kunstlisem, segasem ja rutem on muudatusi ette tooma. Seepärast elu, kuida ta meie seletusest peaks wäljapaistma, ei ole mitte üksnes muudatuste kogu ehk hulk, waid järgemööda  kestwa muudatuste täiuS. Kuna meie ühte suu täit toitu pureme, teeb kõht juba töise kallal oma tööd: kallab tema peale oma wedeliku, seedwad limad ja pigistab teda oma musklite  jöuul; kuna kõht töös, talitawad soolikad sellsamal ajal oma toimetusi: saatwad kõlbmatud ollused kaugele  eest ära, paremaid imeroad sisse, ja künni järeltulev)  toit sellesama tegevuse alla langeb, muudab ennast ees olnud viimast korda: läheb koedesse ara. Seda kirjutades ma mõtlen: kiirusega lähevad mitmed ja mitmed tundmused minust mööda, millest mõni, kuda mõtte, ärksam on, töine aga vähem mõjuv. Aga ka needsamad arusaadavad seisused langevad ise veel mitmesse jausse seisusesse, mis enne tundmuses  olivad ja nüüd töiste läbi uueste äritatud saavad ehk koguni uueste alles sünnivad. Sell kombel on iga tundmuse seis mitmest koos, igaüks neist äritab minus seda osavust ehk vaimu annet, milleläbi räägitav  asi tuntud sai: mu silma ette asunevad kujud, kord seedmisest, kord mõtte käigist, vahel ka loodusest. Silmapilgul käib tahtmine selle asja kohalise mõtte peale, töisel silmapilgul tunnen ma: see ei ole sünnis, kustutan maha, kui ta juba ülesse kirjutatud on, ja panen ta asemele uue, mis enam väärt. Siit paistab meile selgeste, et ühel ja sellsamal ajal ehk avaldavat olevuses mitmekesised muudatused alal on. Seepärast elu sõna-mõte laiub uueste omaduse läbi, see on, elumuudatused on ühe ajalised, kestavad ühel ja sellsamal ajal ühe korraga hulgana. Kes ei tea, kui mitmekesised on inimese muudatused, keS oma elu poolest kõrgemal järjel? vaevalt võib neid aru peale panna, kuna hobusel ehk muul töisel alamal loomal neid kergcste lugeda wõib. Ehk üleüldst, missugune vahe on selle ehk töise imetava seltskonna elajate ja mõne roomava ussikese vahel?! Seda suurem mahe on elu ja mitte elu ehk surma wahel. Aga peab ütlema on ka surnud loomuses  küllalt muudatusi, mis ühel ja sellsamal ajal kehas sünniwad, näituseks haljas raua tükk ei wõi muidu roostetama minna, kui ta oma jaukeõte (atomide) seisukorda, kaalu ja wärwi ei muuda. Aga siiski, nende muudatuste bulk ei ole nii suur, kui elamas kehas igal silmapilgul. Sell kombel seisab terwe ihu ühel ja sellsamal ajal sündimatest ja aega möödaliselt kestwate muudatustest koos. Needsamad elu muudatused,  käigu nad küll kordamööda ükStõise järel ja awaldagu  ennast ühel ja sellsamal ajal, kui iganeS taht, ei ole oma loomu poolest iialgi ühesugused, ka sarnased  ühti. Hammaste surumine toidu peale ehk puremine  ja seedmine kõhus, nõnda ka tundmuse seisused, mis ühel ja sellsamal ajal sünniwad, ei ole algmise,  ega ka olemise poolest koguni ükstõise moodu ja iialgi ei korda neist ükski enam otse seesamasel näul. Elu awaldawais kohtades, nagu tunnikellas awaldawad  ennast küll ka muudatused, mis mitmet moodu on, aga neid ei ole nii palju, kui eluga kehaS, ja kui ka neid lugemata palju peaks olema, on nad enamiste  kõik ühtemoodu, nõnda nimetatud mehanilised. Elu awaldawas kehaS aga on muudatused ühed „S a k a l a" H. tBBS.