Saarlane Kleiildi«t v»>itil!« ajalcht maa- ja lmiarahmale. tts 9. Tcisipäew, 28. Webruaril 1889. v>. aastakäik. „5«5,t5,vr«»,5õ" maksab: Ilmub igal keiftpÄSsVt»r. Kurefaarcs kaubauulitsas nr. 17. Telegrammid. Wienist. Belgradist, Serbiamaa pealinnast  sai 22. Webruaril telegrahmeeritud: Kuningas Milan astus wabatahtmisel trooni päält maha. Tema poeg prints Aleksander sai kuningaks wälja hüütud. Rahwas wõttis seda kuulutust röõmuhõiskamisega wastu. Kuninga Milani trooni ära andmine oma poja kätte sündis diplomatiku osakonna ja wälise ministri Mijatowitsh'i juures olemisel. Uus kuningas saab Aleksander I. nimetatud. Valitsejateks saiwad nimetatud: Ristitsh, kindral Protitsh ja Belimarkowitsh. Äratuseks. Õpetaja vi'. J. Hurt PeetcrburgiS on wäsimata hoolt näinud Eesti wanawara korjamises. Aga temal on selle eest ka seda rõõmu, et tema hüüdmist on tähele pandud. Mööda läinud aastal on temale 220 inimest wanawara saatnud, mõned koguni mitu korda. Saadetud saiwad: 5060 wana rahwa laulu, 533 ennemuistist juttu, 4226 wanasõna,  4340 mõistatust, palju seletusi rahwa kombetest, wana usust, ebausust, keele murde proowisi jne. Aga sellest ei saa weel küll. Eestlaste maal on weel palju wanawara olemas, mis mitte pole üles kirjutatud. Seepärast on tarwis weel hoolega korjamise tööd ette wõtta. Ülemaa inimesed on hagarad olnud wanawara korjama, seda on aruandest  näha. Kui palju on aga Saarlased aitamid seda tööd teha? Üleüldisest aruandest 1888 aasta kohta, mis õp. Hurt „Olewikus" ja „PostimeheS" awaldanud, leiame Saaremaa kohta seda, et ainult Kaarma kihelkonnast üks inimene saatnud pakikese murdenäiteid, arwata 2—3 kirj. pgn. „M uidu on kõiklv Saaremaa kihelkonda  ja Knresaare linn osawõtmata  olnu d." Muhumaalt on ka üks ainus inimene kirj. poognat saatnud ja seegi korjaja ei ela Muhus, waid Tallinnamaal. Armsad Saarlased! Eks need wähesed aruande sõnad räägi küll selgeste, mis meil on tarwis teha? Mõned kurjad keeled ütlewad, et Saarlased olla ÜlemaalaStest  100 aastat taha jäänud, näidakem, et see pole õige. Ja selles asjas pole meil sugugi tarwis teistest taha jääda, wõime weel ettegi jõuda, kui meil aga natuke tahtmist oleks. Ma loodan, et Saaremaal weel enam wanawara on, kui Ülemaal. Seepärast tööle! Ja nii palju sulemehi on meil ka küll, et mõne rea paberisse wöiksiwad pista. Iseäranis wõiwad koolmeistrid ja teised teaduse sõbrad ivana rahwa laulust, ennemuistsid juttusi, mõistatust, ebausu kombeid ja keelemurde näitusi, wanu sõnu ja sarnast esiwanemate  pärandust üles kirjutada. Tehkem siis herra Hurt'ile ja igale teaduse armastajale seda rõõmu, et teie hoolsaste suled töösse panete. Loodan, et kui aasta pärast jälle üleüldine aruanne ilmub. et sääl siis ükski Saare kihelkond ei puudu. KaS ei wöiks wahcst „Saarlane" neist aruannetest, mis õp. Hurt Tartu lehtedes iga kahe nädala tagant awaldab, igakord ka neid saadetust teada anda, mis Saaremaalt on saadetud? See olek» Saarlastele äratuseks ja korjajatele teotuseks, et nende korjandused kautsi pole läinud. Õpetaja Hurti adress on: (kr. OHmröpenu-i 51. —r— Talumaade krunditamisest on minewal aastal, kui ka käes olema aasta algusel Saarlases rohkesti kirjutatud, mille pärast juba ööldi, et sellest juba küllalt kirjutada olla ja meel kirjutada ja kõneleda tchje lugejatele igawust. On küll tõsi, kui ühest asjast ajalehes korraga palju räägitakse, et see mõnele igawaks läheb, aga ometegi palun ma vina kirjakesele meel ruumi anda, ning lugejate poolt seda kaastundlikult wastu wõtta. Maadekrunditamise kohta ei oleks minu suguse crainimesel midagi ütelda, sest see toimetus on mõisawancmate asi. Aga igaüks, kellel wähegi mõtleja maade meie rahwa üleüldise hea käekäigu kohta on, peab maade krunditamist kiitma. Kroonu walla maad saiwad paari kümmekonna aasta eest möödutud, midü saowimist mööda mitte krunti ei pandud, ehk seda walitsusc poolt küll sojalt soowiti. Kroonu walla talunikud saamad oma tahtmist nüüd küll kahetsema, ja hiljem ära Onu ja õepoeg. ö Windheim jäi imeks pannes seisma kui ta teda nägi. Üks naisterühmas ja üks ilus naisterahwas ses kõrbes! mõtles ta. Ja tema põlgduse ja waenulikud mõtted naisterahwastewastuoliwad kadunud. Aupaklikult  tõmbas ta oma rohilise jahimütsi peast. Tema meelde segadus läks meel suuremaks, kui naisterahwas temaga kõnelema hakkas. «Palun mitte pahaks panna, mu herra, kas see tee wiib konsul Dewaldi mõisa?" Ilusa naistcrahwa naeratamine ja tema pehme, ilusasti kõlaw hääl tegiwad Windheimi,  keS kaual ajal naisterahwast ei olnud näinud, soolasambaks. „Konsuli mõisa tahate teie minna?" küsis ta mütsi peos pidades. Wait olles noogutas Albertina peaga, keS nooremehe segadust ja kohmetusest ci wõinud aru saada. «Dewaldi mõisa tahate teie minna?" kordas Windheim weel korra. „Jah, mu herra!" Albertine läks temast mööda ja tema kleit puutus kitsa teepääl Aleksandri jalgade ' wastu. Ja hea rohtude lõhn tungis tema ninasse. Imestusega waatas ta , temale järele, kes kergel sammul järgmisel silmapilgul  põesaste warju ära kadus. „See oli tõesti üks ingel!" sosistas ta „Tühi lori," pomises ta jälle, „üks naine madn mine usu seda elukat! Aga kust tuli ta siia metsa? Mis otsib ta selle ivana konsuli juurest?" Aleksander tuli koju ja sõi lõunat, mida Tobias, mana endine kindral Windheimi kokk temale walmistanud oli. See ei tahtnud temale mitte maitseda. Lihtne tuba oli ta meelest üsna läila. Kell kolm pani ta ennast uude riide, kus juures Tobias temale abiks oli. Kui ta wiimakS peegli ees seisis ja oma toredat lipsi ette seadis, küsis ta: „Tobias?" „Mis armuline herra soowib" „Kas on wõeraid inimesi siin meie maja ligidal käinud?" „Jah!" „Keda oled sa näinud?', „Ma arwan, need oliwad kaks naisterühmast."  „Kaks naisterühmast? küsis Aleksander imeks pannes. „Jah, armuline herra. Ma nägin aknast, kui nad sääl aida kaudu mööda läksiwad ja metsa ära kadusiwad." „Sa oled ühest kaks teinud, mana sõber!" Wõib küll olla, sest mu silma nägu jääb iga püewaga wähemaks." Aleksander läks konsul Demaldi mõisa. Mõisa õue pääl tuli Willem temale wastu. Mõlemad tcretasimad teine teist, kui ammust tutwat. Trepi poole minnes nikutas Willem peaga ühe naisterahwa poole, keS aknast wälja tulijate poole waatas. Aleksander  waatas ülespoole ja tundis kohe see ilusa naisterahwa, kes mersas temale wastu oli tulnud. „Mu sõber," sosistas ta, „kes on see ime ilus naisterühmas?" „Mis sugune?" „See, kes sääl akna kõrwal seisis, keda teie teretasite." „AH soo! see naisterühmas on „Teie praua?" „Ei ole!" Waesel Aleksandril näis kui kiwikoorm südame päält ära wõetud olewat. ~Kes see siis on?" küsis ta kergemalt hinge tõmbades. „Preili Albertine Miller, minu abikaasa sõbranna." „Ta ei ole siis mitte naine? Preili?" „Ta on neiu ja preili, herra Windheim. See waene inimene on peast segane," mõtles ta ise eneses, oma jahi sõbraga trepi mööda üleS astudes. „Hcrra Dewald, ma palun teid!" „Rüäkige herra v. Windheim." „Kas teie tunnete seda naisterahwast?" „Jah." „Tehke mind ka temaga tuimaks." „Hea meelega."