Wampir ehk vereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. HanS Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. 111. 3. Mis mudeSfariw õiete oli tahtnud. Töisel päewal sai Jowanile käsk toodud, kubernööri konakisse tulla. Täis muret ja kartusest rõhutud südamega läks ta peale lõunat minema. Asi oli koguni selge, et tema käest jälle raha taheti kiskuda. Kubernöör oli wiStiste ise tahtnud järele waadata, kudaS Jowan oma kodus elab ja oli otsinud, kas seal mitte mõnda rikkust awaldawat aSja leida ei oleks. Sellega oli ta nüid küll koguni eksiteele  juhtunud, sest Jowani majas ei olnud midagi näha, miS iseäranis silma oleks paistnud ja ahnust äratanud. Tema tahtis wana mehele wist uusi suuremaid tellimisi peale panna, ja ometigi oliwad temal ta lamba- härgadeja  hobustekarjad juba ennemalt kinni aetud ja ara wõetud! Selle eest oli temale küll täht antud, millega riigiwalitsus talle seda ära tasuda lubas, aga häda lellele rajahle, keS niisuguse tähega läks raha nõudma! Tema pääraha oli söamaksude parast juba kahe tõistkümne wõrra suuremaks  tõstetud ja Jowan ei olnud sellepärast mitte paha nägugi teinud. Kaks korda oli tema juba Donau jõe äärsete põldude saagist pidanud kümnest maksma, mõnest põllust oli temal kõik wili suutumaks ära wõetud ja selle eest maksu lubatud, tema sealseid magaski aitasid oli tähendatud,  ja siiski ei julgenud tema selle üle kaebduft tõsta. Ja nüid tuldi tema juure uute nõudmistega! Selle auu eest, mis talle mudessariw teda waatamaS käies oli pakkunud,  pidi tema nüid rängaste kannatama! Jowan ootaS tundide wiisi audientia kambris ehk selles tuaS, kus need pidiwad ootama, kes kubernööri jutule tahtfiwad saada. Nagu üeldi, ei olnud teda weel mitte kodus. Tema kuulis õue peal hobuste kapjade kõbinat, kuulis ohwitserisi mõõkadega täristades tubasid mööda käiwat, kuulis teendreid hulga kaupa üks töisest läbi ja mööda ruttawat, aga Jowani ei kutsunud keegi weel ette. Päikene oli juba looja läinud ja siis alleS anti temale teada, et tema mudessarilviga enam kokku ei. saa, et see temale homme ise jälle MsH Mexle.saadab. Öö langeb nende taewa kaarte all ruttu maha. Wana Jowan otsis sellepärast öö pimeduse läbi oma teed kodu poole. Temal oli tee peal, nagu kargaks temale mõni tont turja peale, nagu Võtaks ta tema rinnust kinni. Jowan wehkles oma kätega õhuS ja wõttis oma suure peoga, nagu wannutades, hõbedasest ristist kinni, mis temal särgi all kaelas rippus. Mustlaste tropp oli eilsest saadik jälle orgu tulnud. Nende Sitsetuli kumas all kaugel aasa peal kalju seinade ääres ja walgustas Jowani teerada. Unest üles hirmutatud sisalikud jooksiwad kiireste madalas wiigi puu wõsastikus mõlemal pool teed ja tema jalgade üle. Jowani süda lõi sel mõõdul kartlikumaks ja kartlikumaks, mida lähemale ta oma kodu paigale jõuudis. Ta kõrwus helises üks heal, nagu hüiaks mõni: „Wana Jowan, sammu ruttu ja katsu, et sa kodu saad!" ja külma higiga oma otsa peal ruttas ta edasi, ikka edasi. Ühtegi tule kuma ei paistnud temale ta aknaluukidest Vastu. Wanad tammed mühisesiwad nii koledaste, kui ta oma tuaesise sawi põranda peale astus. Temal oli jällegi, nagu sirutaks kellegi käsi ennast tema kõri külge, kui tema puu Vasaraga ükskord Valjuste ja ükskord tasakeste ukse peale koputas, mis selle märgiks oli, et La ise sisselaskmist nõudi§, ja nüid kuulis ta ka juba Vana Marko tasast aStumist eeskoja kiwi põrandal. Marko tegi ukse lahti, lätrega tuld käes hoides. „OH, aeg on ammugi ju käes, kus Teie oleksite pidanud koduS olema," pomises Marko oma silmi maha lüies. Tema ei julgenud oma peremehele otsekohe silmi Vaadata. Jowan tundis ta näost juba ära, et midagi iseäralikku oli juhtunud. „Räägi, Marko!" ütleS tema küiraS seiswa mehe Llade peal raskeSte oma kätt tuetades. „Mis on juhtunud?  Mull oli kodu tulles niisugune tundmus, nagu kükitaks  üks kuri waim minu turja peal, nagu kuuleksin ma sinu healt mind hüidwat! . . . Kõnele!" Mõlemad seifiwad suu suu Vasta. MajaS oli kõik Vaikne, nagu surnu hauaS. Wana Mustlane nikutas tõendates pääga ja pööras põrandu peale Vaadates oma park naha sarnase näo, mille peal mure jooned risti ja räSti jooksiwad, meelega kõrwale. „OH, ma olen küll Teid taga hüidnud, goSpodkn!" ütleS tema poole healega. „Teie ei oleks pidanud kodust ära minema, see ei olnud ometegi muud midagi, kui paljalt üks lõks, miS mudeõsariw Teile oli ülesse seadnud." „SiiS kõnele ometi" Jowan sasis mõlewte kätega Mustlase õladest kinni. Tema südame tuksumine tahtis ta hinge kinni matta. Sellsamal silmapilul kuulis ta ühte heledat healt eeskoja pimedast nurgast tulewat. Tema kiskuS Marko käest küinla ja tõstis ted kõrgesse ülesse. „Marinka!" hüidistema siis rõõmsaste. Tema lapS oli alls, tema maja seisis wana koha peal mis wõis siis Ha sündinud olla! Tüdruk tuetas ennch juba wärisedeS ja oma kätega tema ümbert kinni hakajS tema rinna najal ja peitis oma nägu tema põuel. Nagu raske koorm ibises wana mehe südame pealt, aga tütarlapse olek oli ttnda weider. „Marko, kõnele õnnegi!" hüidiS tema jalaga wasta maad põrutades. „Sinakõnelesid lõksust ja wõrgutamise paeltest? Mis see tähenda ? . . . Mull on ju minu laps weel alles! Mis tema siij tahtis?" „Teie laps küll!" ütles wanakene oma kurwaStuseft  rusutud päad wangtades. „Teie laps on küll alles!" mles tema töist koda. „Aga, kuS on minu oma?" „Selwat wiidi ära nuutsus tüdruk. „Mudessariwi  kamassid tungisiwad ihe tunni eest meie majasse!" „Kamassid . . . ?" Wana mees ei jõudiud ehmatuse pärast enam sõnakestki  juust ütelda. „Sinu last püidsiwd nemad kätte, gospodin! Mina andsin neile minu oma! Marko tõstis mõlemb käed taewa poole, siis surus tema neid tööst muhklisi j wanadusest kortsu läinud kässi oma palge ette, läks wmkudes taha pimedasse nurka, kuhu ta kui murtud puu kwi põrandu peale maha langes. Jowan oli tema kõnst kohe aru saanud. See truu teender oli oma peremehe tütre peastnud ja iseenese last selle eest ohwerdanud. Tema, Jowan ise ob ju selle mõtte alguse ülesse wõtuud, kui tema mudiri <el wiifll pettis. Tema teender oli wabatahtlikult nii suur ohwri enese peale wõtnud, et see Jowani südant hiruu- ja imekspanemisega täitis. Tema oli Markot kahkümne aaSta eest oma majasse wõtnud, oli temale oma usadust kinkinud, aga tema wiimse teo peale tagasi mõteldes, pidi ta tunnistama, et seda wähe, weriwähe oli, mis tema ise selle mehe heaks oli teinud, et tema sealse maa wiist järele waesest Mustlasest suuremat lugu ei olnud psipnud, et ta mõnigi kord tema wasta ilmaasjata paha tuMne ja kuri oli olnud. Ja ka see, mis tema selle mehi lapse heaks oli teinud, ei kaalunud selle teo waSta, ä wõinud seda kunagi tasuda! Tema oli seda tütarlast ikkq nagu paljast Mustlase tüdrukut  oma majaS pidanud, nsgu oma tütre pärisorja, ja ka see tüdruk oli ennast wtjkselt, kannatlikult oma preili auu eest ohweZHanud. Tema ei julgenud eyW oma tütart oma rinna wasta wajutada, nagu kardaks jslselle läbi wana truu Marko südame walu suurendada. Tema lükkas teda kõrwale ja astus wana Mustlase juurdi, kes pää norguS, murelikult nurgaS kükitas. Peremees kummardas ennast tema üle, wõttiS ta käest kinni ja pigistas teda oma pihus. „Marko, ütleS tema, kuna südame haledus «inult järk-järgult teda kõnelda laskis, „Marko, see oli selle õela kelmi tige kuri tegu, ma ei taha elades mitte äm unustada, mis fina head minule teinud oled!" Ja tütarlast enesega üheS tõmmates, nagu kardaks ta, et uueSte ta majasse tungitakse, nagu piaks ta tütre warju wiima, läks tema wärisewate põlwedega kitsast puutreppi mööda üles, ttda sinna pelgu peitma, kust teda ükski leida ei wõiks. 4. Marko ja tema naene. Hindostani lapsed nendeks nimetawad Mustlased iseennast ei ole mitte kõige halwem rahwa sugu meie maakera peal, kui ka möödaläinud aastasaad oma eksitustega  neid on püidnud iga pidi laita ja kõiksugu kurja tegust nende suiks ajada. Seda ei ole üheksakümment aastatki tagasi, kui weel Ungariamaal nelikümment Mustlast kaelakohtust surmale mõisteti, sest et nad inimese sööjad olla, ühttõist troppi, mis sada wiiSkümment hinge suur oli, wangi wõeti, ja kellel, nagu kohtu kirjade koguS alal hoitud mälestused meile jutuStawad, suuremal osal pääd otsast maha löödi, tõifi neljaks lõhki kisti ehk wõlla ratta peale punuti. Riigiwalitsuse kirjandused jutustawad koledaist kurjeist tegudest, mis need inimesed olla teinud, kes iseenese isasid nahka paniwad, tõiSte lapsi oma söömaks warastasiwad, waeste ohwrite luu kondid ära põletasiwad ja siis oma teed edasi rändasiwad, ilma et kõhtude kättetasuw käsi nende paksude metsade warjus toimetatud kurjategude külge oleks ulatanud ehk nende üle teadust saada wõinud. Ka Grellmann'ist aaStal Mustlaste elu ja olu, kombete  ja seaduste üle wälja antud raamat puistas paljalt õli tulesse, sest see ilmatarkuse doktor ja ülikooli õpetaja, käis ise weel käpuga katsudes jõledas pimeduses ja otstS otsust selle tundmata rahwa sugu üle, kellest teada ei olnud, mis kännust ta kaswanud ehk suguwõsast wõsunud oli, ja kandis nüid igalt poolt maailmast, kus Mustlast iial nähtud oli, kõige jõledamaid ja rumalatest rumalamaid juttusid nende üle kokku. See aeg oma koleda waimu pimedusega on küll juba meie selja taha jäenud, aga üks pimeStaw wari langeb neist ekstmõtetest weel täna päewani selle rahwa bulgakese peale, mida selle jutu kirjutaja alate meeleS piab. Ehk on selle rahwa sugu loomuS ise selle süialune. Nemad on sest saadik, kus nad Eüroopa maale esimest korda tuliwad, oma wäljas pidise oleku poolest koguni muutmata jäenud. Soome, Norra ja Lapplaste maa lumi, kuS nad hea meelega aega wiidawad, iseäranis Soomlaste juures, keS üheS nendega ühest Uural-Altai rahwasugust pärit on, ei ole neid mitte walgemaks pleekinud,  ja süda hommiku maa päikene nende kodumail, ei olnud neid mitte mustemaks põletanud. Ennast ükspäinis isekeskel wälja laotades, töiste rahwasteSse puutumata, on nende nägu ja ta wõõralik olu muutmata jäenud, nende umbusk ja paganate eluwiiS, nende rändamise himu, weidrad kombed ja püidmised teewad  neid täna päewani niisugusteks inimesteks, kellega suurem osa inimesi tegemist ei taha teha ja kartlikult kõrwale hoiab. Siiski tuli ikka üks iseäraline kurblik tuju minu peale, kui ma ükskord rändamise himust kihutatud Hommiku  maal nädalate kaupa ühe niisuguse seltsiga ümberhul  kusin, et nende eluwiistga lähemalt tuttawaks saada. „Kui mina nende musta silmaliste, poolharitud inimese loomade peale waatan," kirjutasin mina sel korral, „ja näen ma nende elu ja olu, kuulen ma mnde laulusid, siis tuletab see mulle ikka India iseenesest helisewat kaanikarpi,  Hindu rahwa kurbtust ja Lotose luuletust meelde." Mina ei pannud tähele, et nemad rohkem kurja poole hoidsiwad ehk ülekohust tegiwad, kui töised; nende harjunud seadustest hoolimata olemine, rändaw iseäralikust saladusest warjatud eluwiis, nende tublidus ja osawuS igas asjaS, nende wirkuS ja kasinus ja nende waimu iseäraline erkuS ja kawaluS tõmbasiwad mind ütlemata jõuuga nende poole. Mina olen neid Aasia Põhjaneemel ja Jäämere kaldal näinud, olen nendega Granada mäekoobasteS,  Ida- ja Lääne-Ahwrika ja Aasia maal kokku juhtunud; nemad oliwad igal pool nagu ühest wormist walatud, muud kui Andaluusias nägin ma ühte harwa leitawat Mauride werega segatud tõuugu nende seaS, mis küll ainuS wõib olla nende sugu sees. mis nagu rohutirtsude  parw kõige maapinna üle wälja on laotatud. Lugejat palun mulle andeks anda, kui mina siin nende elu ja olu seletamisel ehk liig kaua wiibisin, aga seda oli tarwiS, kui lugeja neist Mustlastest, mis mõlemil pool Donau jõge elawad, omale õiget pilti tahab kujutada. Siin on rändawaid ja paigal elawaid Mustlast leida. Paigal elawad Mustlased on jaost tööarmastajad, aga ikka osawad inimesed. Nemad ajawad hea meelega sepa ammetit, walmistawad kõiksugu lihtlabaseid pillist ja mängu riistu, on suured hobuSte wahetajad ja sagedaste kõige usaldawamad teendrid ehk alamad ametnikud. Mustlane, kes oma koha peal paigal olla mõistab, saab enamiste usaldaw, ikka aga tegew inimene olema, ja temast wõib pealegi kindlaste ütelda, et tema oma ametis wähemine warastab ja petab, kui seda kõik töised Hommiku maa suguharud teewad, ja isegi Donau jõe ääres, mis just nagu tema ukse läwe on. (Järg jäeb tulema.) Rehepeksu-masinatest. Kõne, mis Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis 20. Jaanuaril ILBS peetud. J. LammaS. 111. Minu arwateS on aga auuru peksmise masinatel meie väikepõllumeeste kohta mõnesugustd takistusi ees, mis neid mitte nii pia üleüldiselt pruugitawakS ei lase saada. Nende hind on meie väikepõllumeeste weikse jõuu kohta kaunis kõrge ja kui ta ka tarwilises ühenduses on üle mitme peremehe kokku ostetud, siis ei ole ta kõigil sagedaste  mitte just soowitawal ajal käepärast. On ta kord koduS, siis tarwitab ta rohkem inimesi, kui ühel talul enamiste on. Kui ta ka kahe, kolme paewaga talu wilja ara peksab, siis on ometi nii lühikese ajaga põhu paigale panemisega, terade kuiwatamisega jne. wäga palju tööd. Siis ehk wõiks ka, kui masinaga üle hulga tarwiliselt osawalt ümber ei käija, talle mõnesugusid wigast juhtuda. Ka külade wahelised teed jätawad auururehepekömise mast- A 5 10. S ak a l a. 188 ö