B-emm. :eie laõmo:a:e ära km surnu, —oh äeda ma. aimaän jama ja sellepärast tahtsin ma mait olla! ~üi. ma mõis mana naccs wccl roaenzalt õalda. .raakiga kiik. kõik." Betty rääkis . lalaan lal. ä.l. raale oma kambri ja ma aaäaiu lal", me une augu, et ta oma man 'e-.' m...a aa ua äsm pettis, mis sääl fcimü. tas mee. nagu teie seda teate, ammugi  pele :ule- mes varud. Äo liida xekäa  nii mamm u, ma kamina, ca ta nao üia. elmaiää aru ämm malleräraä kaaäaän  ma ramma oma moodi mgaä. mee on muud reit. mis ra-a man ,Nr."Lüsängm.z." m.ä aa k..1. 'mmmm raana taara ja piäarad soosid gämua üle ta räiged. ~or, ieä on roa muu tui tüll. m n see pakk meel oa.au kola räälõ iiuis aa määe eja järele rääkimata maius jt rimas. määa aa :.a. raaae." r.aaaaa äi maa elaäs  kergitades, „on me eri mulle ometigi kui üks kuri, maga turi unenägu cme tulnud  m ..Saaaame järele," mcstüs Zur. Elasärmtau.  -aunaä äaaaa. ma.a. aga iäraele üles cjadam sce jum oli teda nõnda rapm.i' tanud, eu LmM teda pidi toetama, kui rae..maa lõoraa m.ammaim kamlaa läaämad, sin.n.a jõudes :cg: Vemp aõju ukä lcl-ti, ja padas :a kõrmalc pandud määri radarid oana nar..de maacl. im?. Blessington kao . a 'au?-. õäõ.lega ja m.-.r.asma-a ära. Rüüd kadus ka pehme kaastundlik paistus 80-tn palest ja silmadest; põlgama vilguga kun,arvas ta mõistuseta mana bärra üle za urists läbi hanlmaste: „AH, haa ! wana rumal, nüüd oled sa minu wöimuse all! Tõeste ma ei oleks seda mitte uskunud, et mulle nii kergesti pidi lahti minema sinuga mängida. Bab saab ennast rõõmustama,  ja nüüd läheb wist ka mo teine plaan nõnda sama heasti korda." Meie larame ruttu petetud wana Mr. Älcssiugtoni hinge -vaalust mööda minna ja ainul: seda märkida, et ta Bctty juttude üles uhutud, nmmaks seda nõu mattis, ränamatc za kurja Tomi omast südamest nälja tougam. ~Ta ei pea mitte nälja kure ma." raäl-.s manakc waikselt iseenese murtud ir.damcga, ~ei tõeste mitte: ma taran temale ude rada summa järele jätta, mis :eda kõigist elu murest päästab, aga minu majast ci tobi tema mitte enam asmva. Ta on minu wenna poeg, keda ma oma pojaks wõtnud." .'5?? teab, kas boa südamega mana härra omas st-znas süüdlase Tomile mine jälle o-na säu e: ol.iv wnri teinud, kui Betty, m-ne igal zälle nägemist onu ja wenna ro'a wabcl ei oleks püüdnud ära keelata. -l.e kamaliNcle laks korda, wcna onui nii icugelc lües k:r>n:ada, et Tomile übe kirja kn''u:cs, nulle lad; selle auu tundmus nõnda kaawcnnd sai, n tall kõik lust ära kadus '.lma:-kt Mc Amitnstrccti majale astuda. Ta wastus kiri oli muidugi meel rohkem üleS kihutawam, ja et ta selle sees kohtulikust abilt rääkis, mida ta juure kutsuma saab, siis sai mahe Tomi ja Mr. Blessingtoni wabel meel suuremaks.  „Nüüd meel nii kaua rauda taguda kuuni ta soe on," ütlev Veity iseenesele, ja marsi leiame teda püoapääma riietes majast wälja lipsamad, et uue uulitsa nurga  pääl ühe mehega kokku saada, kes kedagi  muud ci olnud, kui mana härra Blesnngtou. Ja lec ta pidi ka olema, sest umbest  nõnda miin pannid ta pübapääma riided -välja, see oli ta hall kübar, see ta eueubeini uumiga kepp. Ja nma nägu? Kes wöib seda anu mään, walgct jensre krantsi unustada, mis ta vead elueas, kes seda roosilist paistust, neis ta põskede pääl lebnmas? Ja nüüd hakkas mana härra rääkima e Tuled sa ometi üks kord? Tuhat ja tüüne, see vn kaua tuurinud ja ma oleksin praegu juba kanna raalt tagan pSörnud." Ei, nenda ei kõlba wannz liarra bääl u:'.tte. ja ometi oli ta üks ja seesama! Kes päästab meile niisugune mõistatuse, armas lugeja? Muidugi see, kes sulle seda juttu räägib, see on ta kord ja kodus. t.Järg >aab tulema.) kui ükö Eestlane. Seda näämc juba neist raamatutest,  mis mitmest ralnvaist on. ilmunud. Rõuda waatav siis iga rahwas, nagn iga ülstk inimene, oma isemoodi silmaga uw.ailma pääle ja keele seeS sciSwad karma päält iga rahwa tundmused ja nende wälja üteinsed. Keeles on kõik need tundmised ja tarkused paigale pandud, niis üks rahwas aastasadade jooksu!  omale on korjanud. Mida enam üks rahwas haritud on, seda rikkam on ka tema keel. Üks laps, kes rääkima öppib, ei õppi keelega ühes mitte ükstpäinis asjade nimed,. maid ka seda, mis ta esiwanemad selle asja kohta mõtlenud ja iseeneses  tunnud on, tundma. Keele läbi saab ta osa oma esiwancmate lihast ja merest ja seega üheS pärib ta üht suurt tääduse ja ära proowitud tarkuse Varandust enesele. Tiimi tundmus peab seeparast iga ühte sundima  oma emakeelt armastama ja auustama ja oma poolt jõudu mööda tema heaks tööd tegema, et ta rikkamaks ja ilusamaks saaks. Sagedaste on kuulda kuidas Eestlased ennast omast emakeelest  häbencwad ja teda koguni ära salgawad ja igal pool, igapääwascs elus ja ümber käimises teistega oma emakeele asemel, santi Wene- ehk Saksakeeli porsiwad. See on kui lõoks oma wanemaiele wastu silmi. Kes oma emakeelt põlgab,  põlgab iseennast, sest tema emakee! on üks jagu tema enesest ja tema olemisest. Seeparast pidagem kinni meile Jumalast antud emakeelest. Kas meil siis, kui oma emakeelt tahame armastada ja mzuStada, mõrra keele õppimine  kellud ehk kahjulik on? Ei, tõeste mitte. Üks Saksa keiser ütles üks ksrd: Hwt- IwMMv tst Wiwss, see oa: mittu keelt nii mittu hinge.  Wõereikeelde õeeimms saadab steuet kasu; mitte üksieäiniS see, et sell teel wõimalik oleks emale relju ml male eäädusi em.ar.7ada, waid meie kee:me iaa ae-ja psä.c peeris teiste silmadega  maaeama js temast hoopis teisite mõtle- ma. Meie mõtleme iga asja juures nõnda, nagu see rabmas. kelle keelt meie õppisime. Inimese mann ja silmaring laab seeläbi laiendad ja suurendad.  See iõrue hariduse järg, kus pääl mitmed haritud rahmad seisivad, on mõera keelde > tundmise wili, mida nemad õppinud oliwad. Übe! rahwal, kcS mõeroid keeli tunneb, ci ole mitte üuiväinis >ee tundmine mis ta ise on kätte saanud ja üles leidnud, maid ta omandab enesele ka mõera ralnva wülja uurimised ja tundmised ja on seda kaudu poole rikkam. Seepärast auuötage oma emakeelt, pidage teda kalliks; aga põlgage sääl kõrivaö ka mitte mõera keele õppimist. Isamaalt. Kcrlalt. Täna teeme meel ühe Kerla kihelkonna  küla koolmeistrist sisse saadetud kirja lugejate  silma ette, mis sõna sõnalt nõnda käib: Auustud Teie jutuste sagedasti rahiva roolist ja laste waimu harimisest, mis üks wäaa tormiline asi on rohivale ära seletada, kui tähtis asi kool on. Aga lahju lugu, et just need kellel õpetust ja noomimist tarivis on, endid õpetusega  ei ühenda. Meie maarahwa koolid oleksid  õige hea edenemise järje pääl juba olewat, kui mitte rahmaö ise seda nii wäga mõjuwalt ci takistaks. Kõikidest ei wõi seda mitte ütelda, ometigi  jaamad suur hulk selle palest süü aluseks kahelt poolt; esiteks kooli üles pidamise poolest, teiseks, laste kooli saatmisega; kellel juba esimine paise muhk külgcS on, sellel ei puutu teine ka mitte, ja kui need kaks migadust on ühte kaswanud, siis on tige ussike malmis, mis kooli taime juured ära närib, teda kiduriks, kõhnaks ja hädiseks teeb. Kõige kindZamaad kooli ülespidajad on laste Vanemad, kui need kooli annastawad, siis on koolil warsi elu sees, on aga necdsainad kooli ivaS- tasid, siis on sellel häda käe-S ja langusist karta. Mõistlikud wanemad nõudivad oma lastele head kooli, kus truu ja ustaiv mees tööl on ja kandivad iga wiisi hoolt, kulda nemad kooli tööd wõiksid oma poolt aitada edendada ja õiendawad rõõmuga seda, mis nende poolt kooli ülespidamiseks  maksa tuleb. On siis suurem hulk laste ivanemid koolikondas, kallimeelelised ja hea asja poolt siis saamad 2 ehk 3 wastu paniad paha meelelist peagi ära ivõidetud ja halkamad häbi tundma. On aga wastu paisiate hulk suurem, siis on lugu selle asjaga wähi käiku tagasi edenemas,  nagu paraku Jumal niisugust lugu oleme oma silmaga näinud. Inetumaid, kurbi ja ka osalt naeru wäärt tukka sünnib mõni kord niisuguste  parkimata wastaSte juures; ja kui heitlik nende tundmine, waim ja meele kindlus on, see keerab nii järsku teisele pea poole. Seepärast, ei ole waja ühelgi isamaalise töötegial meelt ära heita, kui tall enesel aga hea tahtmine ja kindel meel on. Kui aga Jumal meie poolt on ,siis saab mõni ime ruttu kooli wastase pääle wõitu. Lubatagu mind üks wäike tõeste sündinud lugu sest asjast ära rääkida: Aastal 1881 tuli minu koolis kannis hulk noori lapsi juure, neid oli mull mõimalik nii maimnstada, et kõige hoolega seda õpisid, mis õpida andsin, nõnda, et ma suurt röömu ja meele head tundsin. Oma hea meele awaltamiseks ja laste hea asja armastuse möwatamiseks kinkisin  kord iga ühel üht ilusat kirju paberiga krihwlit.  Oh! lastel oli aga hea meel. Kui pääwa töö lõpetud oli, läksid lapsed röömsa meelega koduse.  Piiriala Manni jooksis ka kodnse, niisama rõõmus kui tõisedki, sääl jooksis ta isa juure ja hüüab eemalt: „Jsa, maata, mis asi mull aga on! Emm nägi juba cnncmine, nüüd näitan sulle ka."- — Isa maStab pahaselt: „MiS see siis on?" Manni mastab röömsa naeratamisega:„rihwel." Isa: „Mis sellega tehakse?" Manni: „Ma kirjutan sellega tahwli pääle."