Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L-n. 111. Noormees waatas suure imeköpanemisega oma sugulase otsa, kes ajamiteks sajad tuhended wälja annab ja oma walmissaanud töö juures kõik osawõtmist  ka utab. „See on roaga uhke elukoht, mida Sa enesele  kõrgemagestiku üksildusse oled loonud," ütles Paul lühikese waitolemise järele. „Sa oled wist üks harjunud mägede otsa ronija, onu Raimund?" „Ei mitte, mu terwis ei luba seda." „S?tls taw lsa wlst Nletsades jahtimas?" „Ei mitte." „Siis tudeerib Sa siin üksilduses. Tudeerimine oli ikka Sinu kõige armsam ajawiide. Werdenfels raputas pead. „Seda tegin ma nooruses; nüüd olen ma seda üle jämud." „Minu Jumal, mis.peab Sind siis siin mägede rüppes kinni?" küsis Paul. „Ja mis asi on Sull siin armas, mis Sind mitte töiste inimeste sekka ei lase minna?" „Maed!" ütles Werdenfels pikalt. „Ia üksildus."  Ta tõuusis üles ja astus lahti tehtud ukse juurde, mis wälja altani peale wiis. „Tule waata kord! Sinu aknad on kõik mada-- liku pool; ennegi siit wõib uhkeid mägesi nende igawese  jää ja lumega näha." Paul tõuusis üles ja astus onu järele altani peale. Ilm oli selgemaks läinud; pilwed uitstwad mäe ladwade ümber, aga udu oli äm kadunud. Altani wastu lautas ennast koletu lõhustik laiali, millest ükstkud järssud kalju hunnikud wälja paistsiwad, kuna all lõhustiku Põhjas weike jõeke Udu hõlmas lohisedes edasi ruttas. Ülemal lõhustiku kaldal olewa mäe ladwa ümber leudasiwad pcrlsud, mustad pilwed tuule kiirusel edasi; mäe jala ümber kaswis paks ja pime männa mets, kuna tema latw paljast pead pilwede  sisse sirutas. Igal pool, kuhu silm ulatas, oliwad suured mäed näha; aga kuskil ei olnud ühte inimese elumaja. Tõinepool ülemal nimetatud orgu oli lossi wastu üks päratu suur ja kõrge mägi, kelle ülemat otsa igawene lumi kattis; üksi, kui töiste walitseja waatas ta uhkusega alla. Ehk kull lossi ja mäe wahel tükk maad oli, näitas ta siiski üsna lossi körmal olemat; tema terme wäljanägemine awaldas ähmarduft. Oli, nagu tahaks mägi oma jää seintega inimese elumaja ära purustada, mis tema ligidusse oli ehitatud. „Torm on tulemas," ütles Werdenfels mäe poole tähendades. „Kui maimude latw ennast nii ligidal näitab, on meil silmapilk torm käes." „On tema ilma prohmet?" küsis Paul. „Oma olemise pärast on ta ka kui üks tontide kangelane. See ei oleks mitte mu meele järele, kui ma muud ei näeks, kui üksi tema malget seina." „Meie, tunneme tõinetöift juba kaua!" Need sõnad ütlesiwad rohkem, kui noormees neist aru saada jõuudis. Esiotsa oli ta onn jume muutmataust maitseks  tõsiduseks pidanud, aga ta eksis selles asjas. Aega mööda awaldas ennast herra von Werdenfels'i jumes kangus ja elutaus ikka selge mine, mis mitte head ei tähendanud. Iga õrn tundmus, iga magus inimeselik kujutus näis nendest kadunud olemat ja see silm, mis ilma mahetpidamata lumega. kaetud mäe ladma peale maatas, andis surnu rahust tunnistust. Herra Werdenfels märkas, et töine uurima pilguga  teda silmitses, sellepärast pooris ta järsku ümber ja küsis: „On see waate Su meele järele?" Paul miimikas mastusega. „Ma näen, et Sa ühtegi ilu siit ei leia." „Kui ma õigust ütelda tahan, siis on Teie arwamine õige," wastas Paul. „Paariks tunniks on see maate siin wäga ilus, aga kui ma aastade kaupa muud ei näeks, kui seda mäge oma lumega kaetud ladmaga, siis saaksin ma juba töisel nädalal iseenese tapjaks." „See elu siin näitab Sulle küll raske olemat," ütles onu tasase healega ja pool pilgates. „Minul on see mäga kerge." Ta astus jälle tuppa tagasi ja andis Paulile käega märki, et ta tema järele pidi minema. „Kas Sa ei ole Meel aru saanud, miks ma Sind Saksamaale tagasi kutsusin?" „Ei mitte, aga ma pean tunnistama, et ma seda wäga imeks panin. Sa ei soowinud mind ilmaski näha saada." „Seda ei soowinud ma nüüd ka mitte, aga seda oli hädaste tarwis, et Sa Itaalia maalt ära pidid tulema. Wahest tunned Sa seda ise." Paul waatas imestades onu otsa. Onu teadis Jtaaliamaa reisuft üksi seda, mis ta temale ise kirjutanud oli. „Mina?" küsis ta kogcldades. „Mis Sa sellega arwad?" „Sa tead, et ma kuni siiamaale üksi nime järele Sinu käemees olin," ütles Werdenfels rahulikult. „Sinu ema surmast saadik elasid Sa oma käe Peal. Ma ei armasta mitte töiste Inimeste juhataja olla ja ka nüüd pean ma paha meelega ennast selle asja sekka segama, aga Sa oled oma eluga mind seda tegema sundinud. Sinu sureja isa on Sind minu walitsuse alla uskunud ja ma pean antud sõna täitma." Pauli paled läksiwad punaseks. Ta teadis wäga heaste, mis need sõnad tähcndasiwad, aga arusaamatuks  jäi temale, kuis onu omas üksilduses seda teada saanud oli. Siiski wõttis ta nõuuks ennast kaitsta ja enese eest kosta. „Ma ei tea mitte, mis Sa kõik kuulnud oled, onu Raimund, aga ma tõendan Sulle —" „Ma ei wiska Sulle - midagi ette," ütles Raimund  sinna wahele. „Sma oled noor ja lustilik ning töiste eestegemine mõjub wäga Sinu peale. Seal juhtub inimene sagedaste maailma möllu sisse, kusi iga üks oma wäega enam wälja ei saa ja niisugune  oled ka Sina; selleparast pidin mina Sulle appi tulema. See oleks tõeste kahju, Paul, kui Sa kahekümneneljandamal elu aastal juba hukka oleksid läinud." Paul ei julgenud omi silmi onu poole ülestMa, kuna häbi paled ikka punasemaks wärwis. Need sõnad ei wiskanud temale midagi ette, ehk ta küll teadis, et ta walju tõrelemist ära teeninud oli, aga see külm rahu ja osamõtmataus, mis ennast onu sõnades awaldasiwad, tegiwad temale haiget ja kihutasiwad  teda wihale. Ta mõtles, et onul see tõeste ülspuhas on, kas tema noor sugulane hukka läheb ehk mitte. Mis ta tegi, tegija oma kohuse täitmise, aga mitte armastuse ja sooja osawõtmise pärast. „ Sinul on õigus," ütles wiimaks Paul iseennast ara wõites, mis temal tõeste raske oli. „Ma olen kergemeelne olnud ja tänamata Sinu wastu, kellest ma kõik olen saanud, mis ma pruukisin, aga Sa wõid mind uskuda" siin waatas ta kartmata onu otsa „ma olen seda ka ise tunnud ja enam kui ükskord neist lahti saada katsunud, aga —" „Sinu nõuda nimetud sõbrad ei.lasknud seda", õiendas Werdenfels. „Ma tean sedq.. Kõige hullem nendest oli üks Bernardo, kes Sind eksitusse widas." „Ka seda tead Sina?" hüüdis Paul ehmatusega. „Ma ei uskunud seda mitte, et Sa minu elu nõnda täieste tunned." Werdenfels ei wastanud sette pease midagi, waid jutustas edasi: „Sinu lahkumist niisuguste eksitajate keskelt oli hädaste tarwis ja sellepärast kutsusin ma Sind ära. Ja ma loodan, et Sa mitte uueste nende kätte ei sattu; et Sind nende kuusist täieste ära peasta, peab Sinu asi korrale seatud saama. Sutt on seal weel midagi tegemist?" „Ja", ütles noormees tasa. Nüüd tuli see kardetud pihtimine; ta ei mõtelnud  esiotsa mitte, et see nii raske ja piinlik olema saab ja ta teadis, et onu tema wõlade summat mitte külma werega pealt ei tuule. Werdenfels'il ei näitanud  aga ühtegi lusti olewat, seda teada saada. „Räägi seda minu adwokadite, hra Freising'ile, kelle läbi Sa siia ajani raha said. Ma saadan temale weikse kirja ligi, et ta kõik wõimalikult ruttu korrale saab. Ta elab siit kaks tundi kaugel M. linnas, seal wõid Sa temaga ise oma asjade üle rääkida." „Nõnda kui Sina käsed," ütles Paul wiiwitades,  aga see summa on wäga suur; ma —" „Nimeta seda adwokadile", ütles Werdenfels sinna wahele. „Meie wahel ei ole selle asja arutamist  mitte tarwis. Ma pärin, et Sa sellepoolest õigust räägid, et siis kõik maksetud wõib saada. Kõige muu eest saab Freising muretsema." Paul seisis keeletumalt paigal; ta ei teadnud mis ta tegema pidi. Seda pihtimist oli tema nii wäga kartnud ja nüüd läks ta nii kergelt mööda. Onu ei tahtnud tema wõlgasi sugugi teada; aga see külmus, millega ta kõik heaks wõttis, mis Paul oli teinud, see pahandas ja häbistas teda. Ta oleks armsam laitust ja ette wiskamist wastu wõtnud, kui niisuguse andeks andmist ja see soe tänusõna, mis ta hea meelega oleks wälja ütelnud, ei tulnud mitte üle huulte. „Ma tänan Sind," ütles ta wiimaks Pool wägise. „Ma ei uskunud mitte, et Sa selle asja üle nõnda mõtled, aga ma tahan sest tunnist saadik katsuda Sinu helduse wäariline olla." Wana herra silm wiiwis uurides nooremehe näu peas, aga see silm ei awaldanud ühtegi osawõtmist, ei ühtegi armastust. „See saaks mind rõõmustama, ja nüüd on sellest küll! Meie oleme seda läbi rääkinud ja nüüd anname teda unustuse hoolde! Ma loodan et Sa oma tubadega rahul oled. Sa oled oma teenijat ligi toonud? „la, wana Arnold on minul igal pool ligi olnud." „On wist juba kaua Sinu sugukonna teenistuses olnud?" „Juba rohkem, kui nelikümmend aastat." „Sa usaldad teda?" „Ia küll," wastas Paul selle üle imestades, et tema onu nii terawalt ühe teenija elu järele päris, kes temale täitsa tundmata oli. „Jnba lapsest saadik olen ma tema hoiu all olnud ja ta tõendab alati, et tema mind kaswatanud on. Tema saaks ennast wäga rõõmustama, kui tall luba oleks, ennast Teiega tutwaks teha, onu Raimund." Werdensels raputas eitamiseks pead. „Ma ei taha wõerate inimestega kokku saada. Aga weel üks asi, Paul! Ära nimeta mind mitte onuks! Sull on selle tarwis küll suur õigus mind nõnda nimetada, aga wanaduse wahe Sinu ja minu wahel, ei ole mitte nii suur, et ma seda nime wastu wõtta wõiksin. Ma olen paljalt kümme aastat wanem, kui Sina ja sellepärast nimeta mind ikka Raimund'iks!" Paul waatas imekspannes onu otsa, kes alles kolmkümmendneli aasta wana oli, kuna ta teda kümme aastat wanemaks oli pidanud. Werdensels'i jume awaldas küll weel noorust, aga see kahwatus tema palgedel tunnistas teda nii wanaks, kui Paul oli arwanud. „Mis Sinu praeguse elukoha üle ütelda on," ütles Nai.nund, „siis jäed Sa esiotsa siia lossi elama. Ma tean küll, et see Sinu meele järele ei ole, aga minu mõtte järele on see parem. Sinul on luba hobustega sinna sõita, kuhu Sa ise tahad ja siin lossi ümbruses on wäga head jahi kohad) ka minu Paamatu kogu wõid Sa oma tahtmise järele pruukida. Et Sull siin siiski igaw saab olema, sellega pead Sa juba aegamööda leppima. Mina ise saan Sind wäga arwa nägema, sest ma armastan üksi olla. Tuleb talwe, küllap siis Sinu jauks ka üht tallitust leiame, ja nüüd ela heaste!" Tuleb talwe! Paul oli kohkunud selle mõtte juures, et ta terweks talweks siia jäema pidi. Temal oli küll kindel nõuu, mitte siia jäeda, aga praegu ei wõinud ta muud midagi teha, kui onu Raimund'i sõna kuulda ja esiotsa Felsenecki jäeda. Werdense!s'i sõnad kõlasiroad kui käskmine ja kui Paul weel tema helduse peale mõtles, ei julgenud ta mitte onu tahtmise  wastu teha. Raimund von Werdenfels näitas käega, et Paul teda üksi jätma pidi ja siin astus ta jälle wälja altani peale, kus ta wäsimata Maimude mäe Poole waatas, kes omas walges riides hiilgades tema silma paistis. Felseneck'i omanikust oliwad ümbruses kõiksugused eunemuistised jutud sündinud. Mida wähem temal töiste inimestega tegemist oli, seda rohkem oli töistel temaga. Mida rohkem ta ennast töiste läbikäimisest ära lahutas, seda imewärklimuks läksiwad kõik jutud tema üle. Need Raimund von Werdenfels'i üle tõuusnud ennemuistised jutud oliwad nii täielikud, et mõistlikud inimesed neid wana aja sünnituseks pidasiwad  ja igaüks tõendas, et Werdenfels kõige suurem inimeste waenlane olla. Ka juhusest tulnud kokkupuutumiste  eest töiste inimestega, teadis ta ennast targu kõrwale hoida. Tema oli ja jäi naabritele nägemataks, enese ametnikudele juurde saamataks; isegi tema teenijad, peale kammerteenri, nagiwad teda wäga arwa. Werdenfels'i ja töiste mõisade ja losstde peal ei olnud teda ilmas näha ja tema Felseneck'i lossi ei tohtinud keegi minna. Teenijatele antud walidad käsud saiwad punkti pealt täidetud. Losst wärawad tehti üksi neile lahti, kes tema omanikust sinna kutsutud oliwad. „S a k a l a" Xs SH. tBB3.