Sakala 2B, WilMdiS. 26. Juulikuu püelual 1883. VI. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wäljaandjad C. R. Jakobsoni pärijad. Sissekord. Poliitika leht. Mõni sõna Eesti ajalehtedele, iseäranis „Olewik"ule.-  Omalt maalt... Wiljandist: Wcne ajalehe ..Nowosti" sõnumed. Wiljandimaalt: Ühte ja tmst; hobune wargade ülesandja. Pärnumaalt: Loomade muhutõbi. Õiendus „Linda" seltsi asjus. Riiast: Plahwatus; näituse aja pitkendus; rohke pärandus Riia Läti seltsile. Kuresaarest: Põllutöö näituse pidamine. Narmast: „Olewiku"  lugeja kimbatus. Peeterhowist: Börse-komitec saadikute wastawõtmine.  Jekateriniburgist: Rohke kulla leidmine. Warshaawast: Suur kingitus. Wõidu loosid. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kuulutused. Papi wõimus. V. Mõni sõna Eesti ajalehtedele, iseäranis „Olewik"ule. Motto: Aga mis sa pinda näed wenna silmas, aga palki omas silmas ei pane sa mitte tähele. Matt. 7, 3. wõtab iga Eestlane praegu ajalehta  kätte. Muud nende süurema hulga seest palju leida ei ole, kui tüli ja jälle tüli. Tüli iseenesest ei olegi nii paha; ta on meie rahwa ühiste püüdmiste wälimiste wastaste wastu koguni tarwiline ja elu tundemärk. Tüli wendade wahel ei kõlba aga mitte; selle üle peame alati kartma, pealegi kui ta niisugusel toonil sünnib, nagu see nüüd Eesti ajakirjanduses tihti ette tuleb. Hulk Eesti ajalehta on täieste ekstreemidesse  sattunud, s. o. nad ei mõista sugugi enam kullast keskteed kinni pidada, peawad ühelõise wahel ärahäwitamise sõda ja mõnikord üsna alatumate abinõuudega. Minu aru järele ei ela meie omas maapealses hädaorus mitte puhta inglite ega lausa saadanate, waid eksjate inimeste seas, kellel omad head ja wead, omad mitmesugused püüdmised ja tahtmised on, mis meie Eestlaste juures peaasjas enamiste ühte lähewad, kui ka üks sette ühise eesmärgi poole tõttamises  töisest ette jõuab, üks enam wigafid teeb, kui töine zc. Niisugust pilti ei anna meile näituseks nimelt Olewik mitte. Tema ja mitme muu lehe järele ärgu pangu nad tõeste erapooletuid sõnu pahaks, elab terwe Eesti rahwas kui nööri peal. Kes Olewiku wõi Hurti partei poolt sõna räägib, on Baltlane,  kes Tallinna lehtede (Walguse ja Wirulase) eest püüab kosta, selle ristib Olewik Sõrd-Weskelaseks, ja weel mõneks muuks. Muid meil tema aru järele enam ei ole, kui rahwa ja „rahu söödikuid" ja neid, kes rahwast ilma hinnata kukil sõidatawad. Et nende kahe partei wahel ka weel inimest on, ja et peale ajalehtede  toimetajate ka weel mõtlejaid on, kes seesugusel  100 l warsi „süüdi wasikal, süüdi rokal" leiawad, see näitab üsna ununud olewat. Iseäranis kiitma pean ma siin Sakalat, oma rahulise, asjaliku tooni eest. Et ma põhjusmõtteliselt ennem Wirulase ja Walgusega kokku lepin, sellepärast olgu tähendustest, mis ka osalt nende kohta käisiwad, siin küll. Iseäranis  wiltu näitab mull aga wiimsel ajal Olewiku wanker widawat. Et Olewik wiimses nnmmertes kaebab,  et temale põhjusteta süüdist antakse, kuna tema oma wastaseid põhjuste najal eemale tõrjuda, siis arwan ma parajaks, Olewikule mõne sõna järelemõtlemiseks  anda, ilma et ma teda sellepärast täitsa rahwa wastaseks arwaks. Et Grenzstein Weskelt rahwale  kahju kardab ja seda kõik tema awalikust tege- wusest wälja arutab, siis wõtame ka A. Grenzstein'i awaliku tegewuse natpkene läbiwaatamise alla. Sellega saab mu kiri siis ka wastuseks mitme Grenzstein'!  wiimiste üteluste ja mõtete kohta. A. Grenzstein'! awalik, nimelt tema poliitikaline  tegewus on allß noor, sellepärast peaks ta wanemate inimeste tegewust küll wiisakamalt meele tuletama, kui ta seda teeb. Enne poliitilist põlwe oli A. Grenzstein meil.kirjanduses töötaja koolmeistrina  enam ehk wähem tuttaw, kelle sulest „ Saksakeele õpetaja", „ Kooli laulmise raamat" zc. ilmufiwad. Ta läks Wiini pädagoogiumi  laste kaswatamises ja õpetamises ennast täiendama,  ehk ta küll poliitikamehena ennast sellepärast ütles wäljamaale läinud ohewat, et „rahwahariduse kohta enesele kuulsama meeste mõtteid omandada." Miinist saatis Grenzstein Saialale wahel ilma nimeta kirju, mis mitte liig polnud, millest ta aga Olewikus hoopleb, ta olla Miinist C. R. Jakobsonile kirju saatnud, mille järele Sakala Wene-Saksa küsimuse  kohta palju kindlamat keelt hakanud rääkima. Sell ajal oli ta Sakala sõber ja kirjutas „Dittese pädagogiumis", et Sakalaga rahwale üks tõsise wärwiga rahwaleht ilmunud. Miinis näitab aga Grenzstein ühe omaduse pärinud olewat, mille juures Eesti wanasõna, omakiitus haiseb, hädapärast ära pidi unuma. Sellest omadusest olen paari kohta juba tähendanud ja saan edespidi weel tähendama. Ka usu poolest näitas Grenzftein'il sellkorral töine seisukoht olewat. Wähemast ei soowinud ta oma hauale mitte risti ja ootas meile uut, kes meid „ lunastab", „ilma et ristis punastab." Seiemaale pole meil siis Grenzsteini weilest amalikku  tegewust mitte tarwis laita. Tema poliitiline tegewus, mille algusi siin leiame, oli ju alles nii Meikene, et seda sell korral sugugi tähele ei wõinud panna; seda leiab nüüd aga manaaja uurimise kombel. Nüüd aga tegi Grenzstein seda, mis ta Dr. Weske juures nii wäga laidab ja millest ta rahwale suurt kahju kardab: ta ei pidanud mitte wisalt omast hakatud  eesmärgist kinni, ta jättis oma koolmeistri ameti maha, mille peale ennast nii kaua oli ettevalmistanud;  ta oli korraga Eesti Postimehe toimetaja. Kõik lootsiwad nüüd, et ta enne Sakala kaastööline oli, tema ja Jakobson i mahe! rahu. Grenzstein äratas  ka oma programmiga rahwa seas põhjendatud lootusi, ehk küll natukene üleliig sõnakõlin ülemal nimetatud matjamaalt päritud omadust meele tuletas. Iseäranis suurt tähelepanemist näitas ja tõutas Grenzstein  koolile, ja ajakirjanduse parandamine pädagoogika seisukohast näitas tal hädaline ja ajakohane. Ta tegi koolile Postimehesse ise ruumi, mis igal nädalal täidetud  pidi saama. Asi oleks ilus olnud, aga jällegi ei olnud Grenzstein ettewõttest küllalt misa kinni pidama. Kooli sõnumed jäiwad aegamööda arwemaks, künni Olemikus oma iganädalise platsi puhtaks kautastwad; ka pädagogilised põhjusmõtted ei taha enam kuskilt silma paista. Jalobson'i sõber oli warsti tema mastane  ja ei mitte seesugune mastane, kes mahest mõne Jakobson'! püüdmiste mastu wõittes, maid niisugune, kes ühest Jakobson'! kirjast 60 malet mälja arutas ja siis Meel ütles: „Kes lakobson'ile selga pöörab, see annab Eesti tulewikule suud." Tulewikus seisis aga ka sellajal walmis plaanitud Olewik, mille uuled Jakobsonist lahkujatele  suuandmiseks warsi wallali tehti ja weelgi wallali on. Et Grenzstein Jakobsoni nii taieste hukka mõistis, näitas, et ta oma seisukohta jällegi oli muutnud. Kui ta ennast pärast Olewikus wabandas, et ta ennegi mõnes asjas Jakobsoni wastane olnud, siis polnud see eesminewa üteluse järele sugugi õige; kui ta ennast palawa werega ja wõitl emise palamusega  wabandas, siis pole see poliitika mehe kohta sugugi meelitaw, sest Grenzstein paneb ise „Weske- Sõrdlastele" suureks süüks, et nad mitte külma werega ei kaaluda. Kui keegi toist palawa were eest tõreleb ja ennast sellesama asjaga wabandab, siis jäen ma loogika kohta, mida Grenzstein heameelega  näitab pruukiwat, küll kahtlaseks. Grenzstein ütles, et tema seal iial Jakobsoni wastane pole olnud,  kus Jakobson usaldust ja armastust üksiku rahwaliikmete  wahel kaswatas, aga ise kahandab ta nüüd sedasama usaldust. Ka tähtsast wõitlemisest Kirjameeste  Seltsis wõttis A. Grenzstein osa. Kuna töised wäljaastunud liikmed aga seltsile enam edespidi kahju ei teinud, ehk koguni, nagu vi. Hermann, uueste jälle sisse astusiwad, püüdis Grenzstein seltsi üleüldise Eesti elu edenemise kahjuks lõhkuda, kuulutas  ja awaldas suure tuhinaga nimesid, kes seltsist wälja astusiwad. Kes sellepärast, et tema partei esimest pilli ei saa puhuda, kohe seltsist wälja astub ja pealegi terwet asutust surmata tahab, on parteilik omakasu ja omaauu püüdja; ka ei ole seesugusel poliitilist osawust, sest õige poliitika oleks nõudnud (rahwakasu ka), et Hurti partei seltsi oleks jäenud, rahwa heaks edasi töötanud ja parajat aega ootanud, millal wast ohjad jälle oma kätte oleks saanud. Nii tegiwad nende wastased, kes rahwakasu peale waadates, kaua aega kõrwale lükatud, mitte sellepärast wälja ei astunud. Nüüd näitab A. Grenzstein jällegi oma partei waimu ja lahutuse himu, kui ta sovwib, et rahwas  seesuguses segaduses, kui nüüd Aleks, kooli asjas, jäedawalt lahkuks, iga partei ise kooli ehitama ja siis seiemaalse raha pärast riidlema hakaks. Ma nimetan  Grenzsteini kiituseks wee! juhtkõnet patronaadi õigusest, ehk see küll oma suure rikkuse pärast liialt ruumi raiskas, ja lähen Olewiku juure, mida mõnest kohast juba puudutanud olen. Grenzsteini poliitilisest tegewuseft seiemaale oleme siis juba palju leidnud, mida käredaste laitma peame. Olewiku esimine aastakäik alustas jällegi rahunõudmisega.  Tema programmis oli aga jällegi liialt sõnakõlinat ja omakiitust, mida kadunud C. R. Jakobson „turu trummi põrinaks" nimetas. Üleüldse tegi aga A. Grenzftein Olewiku esimeses aastakäigus palju kiiduwäärt tööd, kirjutas hulk alguspäralesi juhtkõnesid j. n. e. Nagu igal pool meie maal, nõnda tõi ka Jakobsoni surm Olewikus muudatusi. Rahwas ei annud mitte Grenzftein'i kutse peale „tnlewikute" suud, ega pöörnud Jakobsonile selga, see tuli pärast tema surma suurel mõedul awalikuks. Nüüd oli asi kirjn! Grenzftein oli Jakobson'i wastane  olnud, kes 'pidi tema lehte nüüd weel wõtma? Tuli see nüüd leiwa kartusest, wõi tundis Grenzftein,