looduses tähele paneb, siis õpib ta sellest ka oma enese mõtteid õiges korras pidama. Loodust waatleja inimene tunneb ära, et teda kui üht tarwilist liiget looduse olemiste reas tarwis on, tema õpib arusaama, mis ta seisukoht, tema inimese auu ja kohuste kord maa peal on. Ja inimese kohus on, et ta kui selge silmaga kuningas, aga mitte kui pime sant päikese palge ees käiks. On laps oma enese wäärtusest looduses aru saanud, fiis saab ta ka sellest aru, mis tema kaasalised wäärt on, ta õpib oma wendi ja õdesi õigeste ära tundma, neid armastama. Alalise loodusega koos ja läbi käimisega saab meie noorus ka õigele priiusele kaswatatud. Wabadus elab ja wältab looduses, mägedel, metsas, wainul ja arul, kus alatu uhkuse ja moodu ebajumal oma keppi weel wälja sirutanud pole. Kes loodust on armastama  õppinud, see armastab ka priiust, ta armastab õiget priiust, mis wale priiuse wasta niisamuti seisab, kui õige Jumal ebajumala wasta. Ja see õige priius ei ole mitte üks tühi sõna; niisamuti nagu ta õigelt ja puhtalt wäljas looduses oma jumalikka tiiwu liigutab  ja taewa hinge õhku wälja hingab, niisamuti peab ta ka meie terwest elust ja olust läbi käima. Aga ka wirkusele ja tööle awateleb meid loodus. Iga jala täie peab põllumees looduse käest oma alla töötama; soe higi peab ta otsa esiselt woolama, kui ta mitte wõitu mulla tüki kätte ei taha jätta. Sest saadik, kui paradiis kadunud, on töö inimese amet, ja rahu maitseme meie üksi töö ja toimetamise süles. Kui ka kõik õnnistus ülewalt alla woolab, sellegi pärast on hädalt inimese hoolsat kaastöötamist tarwis, kui ta oma elupõlwe üle end peab rõõmustama. Niisamuti tuleb ka seda meie waimu elu kohta tahete panna. Grillparzer ütleb: Taewast woolab maha põllumehele õnnistust, ometi imeb põld ka põllumehe higi; kui tarkus on ka jamalast saadetud wihm, aga mis meile wilja annab, see on ikka meie eneste wirkus. Kui laps niisuguste mõtetega warajalt tutwustatud saab, siis saab ta pea aru kätte, et paljalt kindel ja tõsine töö meie elu õnne-jumal on. Ta harjub tööd tegema ja igapäewases tallituses ja toimetamises magu leidma, ja selles maitsemises hakkab tema jõud kaswama. Isegi teada, et meie noorus ka looduse sõpruses Maimu poolt etendatud saab. Kus wõiksime meie looduse teaduselist, geograafialisi ja mitmed muud kasulikku teadust paremine lapsele ära seletada, kui wäljas õitsewas aias, rohelisel wainul ja toredas metsas! seal kohisemad ja jooksewad eluhallikad, seal tõusewad hõiske ja laulu healed kui linnud sinise taewa poole ülesse; lilled teemad omad selged silmad lahti, hallikad ja jõed wulisewad ja wabalt ja kütketa tungib silm mõõtmata kaugusesse. Elam-roheline lillede linik ulatab kuni mäe tipuni, kelle rinnus meie looduse hinge tõmbamist kuulda mõime. Mis meie seal wäljas õpida mõime, seda ei suuda meile ükski õpetuse raamat nii elusalt pakkuda; ei ükski kooli tuba ei ole selle suure looduse saali wasta. Küll mõime lapsi loodusõpetuslikka teadusi raamatutest päha õppida lasta, nii et nad uneski ühe elaja ehk taime pitkuse, laiuse, karma üle j. n. e. rääkida oskawad, seda aga pea jälle ära unustawad ehk segawad,  kui uusi sarnalisi asju rohkem juure õpetati. Lähab laps oma raamatu tarkusega wälja looduse sisse, siis ei tea ta mitte, missuguse looma kohta tema tarkus õieti peab sündima. Niisugune õpetamine on kalli nooruse ea raiskamine. Kui meie lastega ühe ainsa taime tema kaswu paigas täieste läbi waatleme ja ära seletame, siis saab laps sest enam kasu, kui sest, et ta piibli paksuse taimede teaduse raamatu kodus päha õppis. Täis luule ilu on nooruse lille-iga; ta on ise üks tükk luulet. Ta on meie elu kõige ilusam ja õnnelisem aeg, aga ruttu nagu laene jões on ta mööda läinud. Meie teame aga, missugust õnnistust luulejumal  inimese südamesse walab. Kes wõib siis nii halastamata olla ja nooruse käest tema magusat lühikest  une nägu ära wõtta! Ei, meie tahame ka seda sõnata luulet, mis looduses nii imelikul wiisil liigub ja lehwib, lapse luuletajale hingele lähemale tuua ja selle eest hoolt kanda, et see tema hingest millalgi ei kauks. Oh kui palju rõõmu, troosti ja rahu ei kasma sellest päramistele päewadele! Ja kes oma noorepõlme magusa luule omas südames kinni pidanud, selle elulaew  ei lähe maailma kaljude kallal mitte hukka. Ikka mõtleme. meie meel mehe ja wanamehe põlwes oma ilusa, luulest kantud ja liigutatud noorus-ea peale tagasi. Armsate wanemate kujud tõusewad meie mälestuses  kurwal ja tormilisel ajal ülesse; ei unusta meie oma ellat eidekest millalgi ära, ei unusta tema tarku õpetust, tema lahkeid noomimist, kui eideke ka ammugi juba mulla all on. Luuletaja Jean Paul ütleb: „ Tumeda lapsepõlwe sinistel mägedel, kelle poole meie end ikka ja ikka jälle ümberpöörame ja waatame, seisawad eidekesed ka, kes meid sealt elama õpetanud ja meile teed näitanud, ja paljalt kõige. õntsama ajaga wõiks ka kõige soojem süda ära unustatud saada." Meie elus wõib mõnigi kuldne unenägu uduks saada, kare tõsidus wõib meie südand lõhkuda, suutu õnnetumaks ei wõi meie millalgi saada, kui meie oma südamesse ühe jaukese sellest luulest oleme tallele pannud,  mis nooruse omadus ja omandus ja ka kõige usupõhi on. Looduse sõpruses saab luule lapse südames  täidetud, ilususe ja paleuste tundmine wägewaste edendatud, ja neil on jõuudu, kõiki elu saatusi ilustada  ja kannatada aidata. Kui paleused ja paleuslikud  püüdmised ühe rahwa juures langemad, siis käib ka see waene rahwas tagurpidi. Ärgem laskem seda aga oma Eesti rahwa juures millalgi tõeks saada! Ka tuleb siin weel selle peale mõtelda, et meie noore soo ihu termis looduses karastatud saab. Laul ja mäng on metsas Palju mõnusamad, kui pimedas tares. Mingem siis nii sagedaste nooruse seltsis wälja loodusesse, kui süda lustib ja noored sõbrad soowiwad! Meil on jo mõnel pool mõnigi ilus aiake ehk kopel, armas mäekink ja metsasalk. Katsugem seda teha kaswawa  noore soo õnneks ja õnnistuseks ja soowigem kõik selle juures: „Eesti sugu elagu!" Lõpeks paneme weel ühe wanamehe ja tema poja elust pildikese siutud kõnes lugejale ette, mis kirjale nagu elu ja lõpemõnu peab andma. See laul on Saksa lauliku Ewäld von Kleist'i luuletatud. Kleist on mõistnud wäga ilusal kombel oma luuletustes  loodusele kätt pakkuda ja ime ilusaid loomulikku kujust oma luuletuste sisse palmida. Selles laulus seletab ta elatand isa elu ja poja juhatamise wiisi ära. Wana isa nimi on Jrin, mida ka Kleist oma laulu pealkirjaks on pannud. Sui õhtul sõudis pojaga Üks kalapüüdja merele. Et wõrku wiia kõrkjasse. Mis kaswis saare rannala. Päik' weeris juba meresse, Ja taewas, nii ka mere selg Näis nagu tules hiilgama. ilus on nüüd meie kodu!" Nii ütles weike poisike. Sest isa oli tale ju Looduse ilu seletand. ,Me, isa '" "ütles rõõmus pois, „Kuis luiga ema lastega Seal kulda laenil keerutab Ja nende järel läikima. Kui kullast jooned, jäewad teed. Ja kuidas kahisewad nüüd Wee rannal haawa lehed nii! Ja wiljakörred liiguwad, Kui rohelised laened müüd, Orn tuuleke neid kiigutab. Rand, meri, taewas, mets ja mäed On, nagu tõmbaks hinge nad. Kõik on nüüd ime ilu sees. Meid loodus õnnejiseks teeb." „„Jah", ütles isa, „„rõõmsaks tõest. Ja õnneliseks teeb ta meid! Ja tema läbi oled sa Su elu-aeg nii õnnelik. Kui õigust armastad sa iks. Oh minu armas laps! Ma jätan pea nüüd ilmamaa Ja sind ma jätan maha ka; Ma saan weel ilusamal maal Mu töö eest parast palka pea! Jäe ikka woorusele truuks Ja nuta leinajatega. Ja anna leiwa palukest Sa waese mehe lapsel' ka! Oh aita, kus sa iial wõid. Su wend'e kasuks kaasa ka! Wirk ole tööle! Tõsta käed Iks taewa Poole palwele! Iks selle poole püüdku waim, Kes merd ja tuuli juhatab. Et meie kasuks käiwad nad. Kas tulgu häbi, wõi kas surm Sa kurja tee peal ära käi! Auu, rikkus, uhkus kõik on tolm, M'e ülem osa rahu-meel! Ja nõnda elades, mu poeg. On halliks saanud minu juuks Just alalisel rõõmu teel. Ehk kümmend kaheksa ma küll Ju suwe nägin tulema Ja haljendama lehe puud, Pitk eluiga siiski mul. Just nagu kewadine päew. On rõõmu saatel mööda läin'd. Ma olen kurbtust tunnud ka. Kui suri sinu wend, siis poeg. Mul jooksid silmapisarad Ja taewas oli nagu must. Ka sagest' mere turja peal Mul tormid tulid kallale. Nad tõstsid ühes wenega Mind laente kätel kõrgesse Ja mürisesid alla siis. Ma seisin oma wenega Küll sagest' wete harja peal. Kui lendaw mere linnuke. Ja wesiloomad hirmusid. Kes mere süles elawad. Kui meri kõrgel mürises Ja laened alla langesid. Ja minu meelest oli nii. Kui oleks laen'te wahel haud. Torm kastis tiiwad wette' siis Ja puistas töise mere weel Mu peale pilwist maha seal. Ei kestnud siiski kaua see; Tuul waikis, wesi waikis ka Ja taewas jälle selgeks sai, Ning laentest waatas wastu mull Kuld päikse kuju naerates. Siis mängis jälle kala wees Ja rahu tuli tagasi Ka minu kohkun'd südame. Nüüd ootab aga mind ju haud. Ei teda kartnud iialgi: Mu elu õhtu tõeste on Niisama kui ta koit ja päew. Üks rahuline silmapilk. Poeg, ole wooruslik ja hea Siis sünnib sull niisamuti. Ja loodus on sul ilu täis!"" Poeg hoidis kinni isa käe Ja kurtis: „Armas wana taat. Ei lahku m'ult sa mitte weel! Sind taewa isa hoidku mull Kui kaswatajat, kauaks weel!" Siis poja silmist pisaraid. Kui wihma maha langes seal. Nüüd olid wõrgud wäljas ka,- Öö tuli merest ülesse; Ja koju jõuudis wene ka. Taat suri pea. Aga poeg Weel kaua ikkes isada. See õhtu tal ei meelest läin'd. Üht püha wärin't tundis ta. Kui isa nägu mälestas. Ta täitis isa õpetust. Ja õnnistus ta järel käis: Ta elu-iga näitis ka Täis päiksepaistet olema. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Nalja Mart: Tere. ka Pärt mõne aja takka. Meie ei saa nüüd enam nõnda sagedaste kokku, nagu enne. Mis teha. Aga seda suurem on rõõm, kui siiski jälle kord kokku juhtume. Aga, mis ma pidin küsima, kust nüüd nõnda rõõmsa näuga tuled? Kalja Pärt: „Olewiku" trükikojast. Käisin seal uut „ Pariisist" tulnud trükimasinat waatamas. Oi, sellel loomakesel on kommet ja keret. Noh, oli ju ettegi arwata, ega ilma kuulsast Pariisist halba ei saadeta. Nalja Mart: Aga see wana masin on ju Wiljandisi  Feldt'i käest ostetud, kus tema peal kaua aega „ Sakalat" trükiti, nõnda et ta juba tubliste logisema ja kolisema hakkas. Ka „ Nalja kannel" on selle masinaga  trükitud. Kalja Pärt: Mis sa ütled?! Kiriwase päralt, see on kirju lugu. Tont, siis ei ole meie uus trükikoda  enam nõnda kuulus, nagu ette kiitsime. Uue Pariisi kõige kuulsamast wabrikust tellitud masina asemel  Feldt'i wana masina loks, mis „Sakalat" trükides ära kulunud. Mart, anna nõuu, kudas meie oma trükikoda siiski wsiksime kuulsamaks teha, kui töised Tartus on? Nalja Mart.: Ara karda,. Part. Grenzstein saab ka fiin uõuu leidma. Mis tarwis ta fiis muidu Wiinis selgeks õppis, mis Leiame" on: Kalja Pärt: Wõib ehk olla, aga mina ei mõista arwata, mis wõiks aidata. Nalja Mart: Nõuu wõib ju ikka leida. Kui muud ei aita, fiis laseb Grenzstein oma ju ette kõrgeks kiidetud Eestimaa kaardi weidi ümbermuuta ja kirjutab Wiljandi asemele „Pariis". Siis on mafin ikka „Pariifist" toodud ja õigus jällegi teie pool. Olete ju ennegi mõnda kõwerat õigeks ja õiget kõweraks käänud,  miks fiis see teil wõimalik ei peaks olema. Kalja Pärt: Ole wait oma pilkamisega. Vastutaja: J. Kõrw.