Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Podder. XXI. »o. M artellil on alati õigus. Martelli istuS wahe-ajal Jowam maja ülemises korras diiwani peal. Tema suitsetas oma.tshibukit ja laSkiS enesele wanast ümardajast wiist järele ühe kausikese täie wett töise järele pakkudcW Öö oli juba hiline; tema pööras sagedaste oma pead'kuulates akna poole, aga töised ei tulnud weel mitte tagasi. „Poiss on tubli! Jumala eest, minul saab rõõm olema temale ütelda, et mina tema onu olen!" pomises tema aeg-ajalt oma habemesse. „Aga mis see kõik temale aitab; tema oy. isamaalt põgenenud, seisab needmise all, on ilma kodupaigata!Marinkat leiab, siis oma; seda ma näen siit, sest niisugune tüdruk,  kui tema, ei lähe kellegiga kaasa, kes mitte tema meele pärast ei 01e..." Martelli jäi jälle oma asjanduSte üle mõtteid mõlgutama.  Jowani kuldtukatitega tehtud kaup oli söaminiftri üliwolinikule Sige paras. Sõawägi ei olnud kaheksast tuust saadik enam palka saanud; kaimedcft, see on paberi rahast, oliwad kõik kohad täis, nemad makfiwad waewalt weel pool oma nimelisest hinnast ja Bulgarlased ei tahtnud  neid enam wastu wõtta. Sõawägi pidi nüid korteritesse  asuma, pidi seaduSkorralikku ülespidamist saama; puhtast rahast aga <yli puudus, sest kellel seda weel oli, warjas teda kõige sögawamateS keldrites ehk oli metsadesse  maha matnud. Martelli oli kõige kaunimal tujul. Tema kirjutaja lefitas järele jäenud saptiehde hulgas tammede all; ta kutsuS teda üleSse ja hakkas tema juures olemisel nii suurte summade üle walitsema, et kirjutaja nagu kohmetuks jäi. Kolmsadatuhat tukatit pidiwad homme serdari kätte ShumlaSse toimetatud saama, ka pidi päewa tõusu ajaks tarwilikka wooristd linnast muretsetama; ja kirjutaja, kes Siibenbürgeni mees oli, teadis wäga selgeste, et tema leiwa-isal ühtegi kulla hallikaid awawat nõia witsa ei olnud, sest ilmaegu oli tema igalt poolt kuulanud ja küsinud. Teada oli küll, et Martelli ustaw meeS oli, oma raha Türgi riigiwalitsuse käest suurte protsentidega  tagasi sai, aga ükski ei julgenud näidata, et temal weel raha ehk raha-wäärilist wara oleks. Nõnda tuli puhte aeg kätte; udukogu kaljude kohal hakkaS lahkuma ja tähed kustufiwad taewa lautuse külleS. Martelli tahtis ennast parajaste, mantlisse mässitud, diiwani peale pikali sirutada, kui all õues elu ärkas. Tema kuulis hooste hirnumist, kuulis waljuid heale. Tema tõusis ülesse, tegi akna lahti ja waataS wälja. «Jumala eest, see on Jowan.. . ja see poiss seal, Wiktor!... Ja sea! ta tõStab praegu ühte poisijõmfikut sadulast... Ennäh, see on ju Marinka oma pika juuksega,  kes ennast poisi mundrisse on pannud!... On oma tüki ikka wälja teinud!... Kuidas tema selle tüdruku  ümbert kinni wõtab ja tema maha paneb! Ja kuidaS tüdruk nii usaldawalt oma käe tema kaela ümber paneb! Marinka, hoia sa ennast selle honwedi eest! Kõige oma rahaga ei wõiks sina temale ometi mitte kodupaika oSta ja sinu oma ei ole sinu enesegi meelepärast jä saaks temale weel wastikum olema!" Martelli nägi kõik kolm majasse aStuwat, Marinka Wiktori käe otsas pool ripakil, silmanähtawalt põdur ja wästnud. Tema nägi Jowani neist õlgedest mööda sammuwat,  milledega sulased halaStawalt oliwad õnnetuma Marko surnukeha kinni katnud, kuni korda läheks Mustlased  kohale kutsuda ja koolja nende kätte anda. Kahwatanud palgel, waewalt ennast jalul hoides, aStuS Marinka, ennast Wiktori käewarre peale tuetades, Martelli tuppa. Ilma et ta teda ennast oleks tähelepannud,  waaruS neiu diiwani juurde ja langes suures wäfimuses tema peale. saab Teile hädaSte tarwiS minema, - Marinka!" kuulis Martelli Wiktorit ütlewat, kuna ta neiu tarwiS padjad korda seadis. «Kas ma ei pia ümmardajat  kutsuma?" Marinka pakkus temale kurblikult naeratades kätt ja hoidis tema oma pihuS. «Ei, Wiktor!" hüidis tema südamelikult. «Mina olen nii rõõmus, et ma isat jälle näen ja... Teie juureS wiibida wõin!..." «Seda ma mõtlesingi!" pomises Martelli. «Ah, Martelli-isand!" Neiu sirutas wana mehele oma käe wasta, kui see tema juurde astus. „Jsa ütles minule juba tee peal... Eks ole tõsi, et Teie meid koguni töises olekus olete leidnud!" lisas tema, kurblikult  pea norgu laskes, weel juurde. „Muidugi, Marinka, muidugi! Aga küll see kõik jälle paraneb! Siin piab küll wäga suur kelmuS tegew olnud olema!" Wiktor oli kuulatama jäenud, kui tema kõrwu Martelli  nimi koStis. Tema waatiS teraseste tunnistades halli habeniku otsa. „Ja miS ma siit, nagu arusaadaw, sugugi leida ei ootanud," Martelli pööras end noore mehe poole, temale kätt pakkudes „oma kälipoega, Wiktor Berseki, keda mina rõõmuga terwitan!... Ära wahi ühtegi nii suurte silmadega minu otsa," naeris wana mees. „Minu naene on minule sagedaste küll sinust jutustanud ja sina piad tema juurde tulema, nii pea kui meie oma asjadega  siin õigeks oleme saanud!" Wiktor raputas truu-südamelikult wana mehe kätt. kuna Marinka selle uudise juures rõõmsaste nende otsa waatas. „Sina oled aga hirmsaöte haiget saanud!" Martelli pani oma käe Wiktori õlale. „Aga, nagu mull näib, ei saa sinul hoolikas põetaja mitte puuduma, nii pea kui meie Marinka ise oma ehmatusest on toibunud." Kui hommikune päikene üle oru paistma hakkas, puhkas Wiktor raskes unes sellessamas tuas. Marinka oli oma asemele heitnud; aga tema silmad ei wajunud kinni. See kõik, mis temaga oli juhtunud, näis temale nagu üks hirmus, jäle unenägu, ja siiski tuletasiwad temale liikmete walu ja haawad kätte ja jalgade külleS asja tõsidust meelde. Külma wärinaid tundes, mis tema ihu üle jooksiwad, pigistas tema oma silmad kinni, kui Petrowitshi nägu nende ette ilmuS, kui tema selle hirmsa silmapilgu peale mõtles, mis ülemal Balkani mägede kitsuses teda ehmatusega oli täitnud... aga üliõnnelik naeratamine seletas siis jälle tema nägu... Wiktor oli imelikul juhtumisel eluga peasenud ja tema ise siis jälle Wiktori tõttu! Waheajal ärkaS maja ees elaw tegewus. Zowan oli ainult paar tundi puhkanud. Tema tõusis ühtlasi päewaga jälle ülesse. Tema esimene mure oli wana Marko surnukeha juba öö aegu sinna kutsutud Mustlaste kätte anda ja neile head waewapalka maksta, kui nemad puu oksadest walmistatud  raami peal truu teendri ära wnfiwad. Siis nõudsiwad töised aSjad tema hoolitsemist. Martelli  kirjutaja oli juba weikse walge aegu konakisse ratsutanud,  üliwoliniku tarwis woori-wankreid ja sõameeste kaitsewäge nõudma. üks osakond rediffifid, ehk tagawara-wäe mehi, asus lühikese aja pärast maja ette. Martelli teendrid ja saptieh'd,  lowani sulased ja ümardajad seisiwad töö tarwis walmis, tofin woori-wankreid, millede ette mustad härjad oliwad rakendatud, sõitis maja ukse ette õue. lowani warakammer pidi tähendatud saama. Nüid ei olnud enam mingi põhjust, teda salaja pidada, sest kõik see kuld oli nüid rahaministeriumi päralt. Hulk uudishimulisi, mis selle uudise läbi linnast wälja oli ahwatelletud, kogus ennast orgu. Kõik lõiwad imekspannes käed kokku, kui kuld hulga koorma kandjate seljas kottidega wälja sai toodud ja wankride peale pandud. ~Kui rikas ometi lowan on!" karjnsiwad kõik imestades,  ja ühtepuhku ilmusiwad uued kotid higist nõrrendawate  töömeeste seljas nähtawale. Martelli istus tõsise näuga ukse ees ja lugeS kottistd; tema teender pani nende arwu kirja ja kaalus nemad ära; rediffid seisiwad, püssid jala kõrwal, wankride ümber. Hommik jõudis juba lõuna ligidale, päike seifis kõrgel üle oru, kui ka lowan, kes all wõlwiStikus kastide tähendamise  üle oli walwanud, ukse ette astus ja higi otsa eest ära pühkis. Temal oli kotikene käes, mis tema on-bashile selle wäesalgu alamohwitserile andis. „Pool osa Teile ja Teie meestele, töine pool waestele  seal taga orus!... Minge ja jagage auusaSte nendega!"  hüidiS tema ja pööris ennast siis Martelli poole. Marinka aStuS praegu ukse läwe peale. Naesterahwa  loomulik ehtimise sund oli teda kihutanud, täna Franklaste riideid selga panema, milledega tema ennast muidu aga üksnes siis ehtis, kui tema üksina koduS oli. Tema film otsis Wiktorit. Aga oma lootuses petetud, pööris tema majasse tagasi, sest et tema isat nägi Martelliga  elawalt juttu ajawat, ja astus parajaste ülemisesse tuppa, kust tshardaki peale mindi, kui Wiktor temale wasta tuli, otsaesine mähkmes, käsi sidemes, ennast kepi peale tuetadeS, sest nüid alleS saiwad wigadused awalikuks, mis tema haua sügawusesse kukkudes oli saanud. Lõkendawa punaga põskede ja otsaesise peal teretas teda neiu ja noore mehe imestelew waate suurendas üksnes  tema segadust. See oli kolmas wäline moonutus, milles tüdruk tema ette aStuS ja maailma suurune wahe oli ju jämeda Mustlase särgi, ära kakenud pastlale ja Franklaste mundri, muSta siidi ülikonna vahel, mis tema ihu ümber nii pincwel oli. Wittor lihtsas, tõmmus Bulgarlaste karvases  kamsoniS, mis tema neiu meeleheaks täna hommiku jälle selga oli pannud, töine jälle b»i suurtsugu ilma laps, wõeralik nähtavus oma enese isamajas! Wäline olek, milles nemad sell hommikul jälle kokku juhtufivad, oli koguni muudetud. Möödaläinud öö kõige oma hirmutustega oli mõlemaid hingelikult nõnda ligindanud,  et see teadus neid selgel ennelõunase päikese paistel rõemuga täitis. Eila alles oli Wiktor selles majaS üks wõeras, kelle loomuse olu ja meel Jowani isalikus südames veel mõndagi õiglast kahtlust äratasiwad, kuna tema täna siin selle perekonna uStawama sõbrana viibis, temaga pealegi weel Martelli, Jowani ammust saadik ära proovitud  kaasasjandaja läbi ligemalt ühendatud. Kõige ligemalt aga oli mõlemaid üks südamlik töine töisest lugupidamine ühendanud, mis kõige äkilistemate, kardetawamate juhtumiste juures Marinka poolt nii suureks tänu-tundmuseks oli kasvanud, mida tema ootamata kokkujuhtumise  esimesel silmapilgul kuidagi viisi avaldada ei oskanud ja sellepärast suureS kimbatuses oli. Wiktorile näis sellest aga hea meel olevat. Tema seifis neiu ees, naerulisel näul imelSpannes tema otsa vaadates, ja see tegi neiu seisu weel segasemaks, nii et ta ei teadnud, kuidas ennast sest jõuaks peasta. Tema jumestas ära, ei julgenud silmagi tõsta. „Berseki-isand!" kogeleS tema viimaks. „Berseki-isand, kui weidraste see kõlab!" hüidis Wiktor ligimalc astudes. „Mina usun, et Teie weel üks kord katsuda wõiksite, minu eest pakku minna, Marinka!...  Andke minule see käsi ja ütelge minule, et minul vähegi õigust on Teie sõpruse peale, ja kui see ka ainult nagu waluwaigiStawakS salviks oleks selle vaeva eest, mis ma pidin kannatama, enne kui Teiega nii ootamata  suure tee kõverduse järele jälle kokku juhtusin! Muidugi oleme meie täna oma näitlemise osad vahetanud,"  lisas noor mecS naerdes juurde. „Mina seisan lihtsa Bulgaria poisi näul Teie eeS, Teie suurtsugu nacsterahwana  minu ees, ja sette läbi seate Teie seltskondlikkude elukombete poolest päratu kõrge vahe-seina meie vahele üleS. Aga mina olen täieste nii julge Teiega niisama rääkima, nagu sell teatud õhtul, kui mina esimest korda Jowani tütrega kõnelesin. .. Wõi ei tohi mina seda mitte, Marinka?" Otsekohene, südamelik silmapilk tõStiS selle wasta waikiwat waielust. Marinka põsed lõiwad uueSte punetama.  Ta pakkus noorele mehele südamelikult kätt ja wõttis sellest rõemulijel tujul kinni. „Mina olen Teile nii palju tänu wõlgu," ütleS ta tasakeste. ~Mina olen Teile kõige, kõige eest tänu wõlgu! Mull on, nagu piaksin mina Teile igal silmapilgul  ütlema: Nõudke minu käest, Wiktor! mis waesel tüdrukul aga tasumiseks anda on.. ." „Mis waesel tüdrukul aga tasumiseks anda on!" Wiktor tõmbas teda ligemale enese külge; tema wiis teda tshardaki peale. „Seal all seisawad kümme wankrit, mis lowani kullaga koormatud on, mis aga enam maksab, see on praegu minu käes." Ta lõi oma käe neiu ehtme ümber. „Ja kas Teie arwate, et mina oma kasust nii wähe hoolin, et seda jälle oma käest ära annaksin?...  Marinka, kui mina eile õhtu Teid mäekitsuse üle juhtisin, ma pian seda tunnistama, minus elas siis üks ainuS mõte. Sina oled auüsa-meeleline poiss, ütlesin  mina iseenesele, ja seda wannet, mis sina isale oled wandunud, ei saa sina mitte rikkuma, aga nii tõeste, kui taewaS minu pea kohal seisab, Jowan ei saa oma last muidu mitte tagasi, kui tema mind mitte peale kauba ei wõta!... See mõte ei olnud minust tõeste mitte päris auuS, aga ka mitte päris auutu, sest mina ise lisasin selle tingimise tema juurde, et iluS Marinka selle kaubaga  piakS rahul olema. Päris elus kurat ise tungis meie wahele; aga ma arwan siiski, et mina taewa taadi wingu mees just mitte ei ole, ja kus wõiks Jumalal kenam asuda olla, kui tüdruku südameS!... Minul ei ole midagi ja ma ei ole midagi, mitte wähematki! Minul ei ole sinule mitte töist isamaadgi pakkuda, kui suurt, laia maailma,  mis igal pool ilus 0n!... Marinka, kaS sa oled sellega rahul, siis aStun mina juba täna päew sinu isa ette ja ütlen temale: Teie lähete siit ära, mina tulen Teiega kaasa! Marinka soowib seda ja seal ei ole siis Jowan Silowitshil enam ühtegi wahele rääkimist!" Marinka oli wähe wabisedeS tema sõnu kuulnud. Noormees aga teadis juba tema wastust, enne kui ta teda kuuldagi oli saanud. Nüid wiimaks aga waatas neiu suurte silmadega ja tõsisel näul tema otsa. „Mina ise andsin sinule praegu seda õigust, minuga seda wiifi rääkida," ütles tema noore mehe kätt kõwaste oma pihus surudes. „Mina ütlesin sinule: nõua kõik! Kõik piab sinu päralt olema!" „Marinka!" 28 Sakala. 1885