Tallinna Sõber M' 4V GeitSmeS aastakäik. Tallinna? Z. Leht-kun pÄwal IM. Ult»ld«e kealeht Eestirihivglt «aal j« li««gdes. Tuleb ükskord nädalis wälja. Maksab «altuuas Andf,r»'i pbriate trükimaj.s: aastas « rubla, 40 kop.- pool-aast-s 1 rubla 40 kop. ««ju ehk postiga saadetud: . «astas » rubla pool-aastas t rubla 70 kop. Kuulutused mabsamad iga r«a eyk selle aseme peall b »»». «eMmife» »öet«?s« w«»t« r tzaliuua»: Liudf«r»'t Päriet« trükimaja». ZketerSurgts -z. S. Keela»», o»»uapv»a, X 54. Tartu»: Laakmann. Aakwere»: J. Kuys. Zkaides: A. SeidelSerg. La»sal»»: H. Aollöerg. -Lihulas: A. A«ttner't poodis. Mljandt» : K. z. Haraw'i raamatupood. Ilarwas: W. Mõder. Wörus: Mraua ??i«lrose. Malka»: W. Ztudolsi. Kuuresaare»: Ah.Lauge.—Maal: kuida iseärani» kuulutakse. Wastaja redaktor 3õ. F. Eichhorn. Elab väitiski», kirjad kaiwad Baltiski (Baltischport LaiMoinL-IIox?».) VieaiSter: Orjus ja pärispõlw. -- Omalt maalt. Tallinnast- Õnnetumad surmad wiimasel aastal. Sõeawäe kohuse täitmisest. Kapitali intresside kraonu-maisud. Pai/ateud ja õnnetused. Kreuzer „Asrika." „H«sata" Seltsi tiinu ja palwe. Ilmad. Jtiri kihelkonnast: Uus õpetaja. Rakwerest - Wäljarändajad.  - U»S abi-õpetaja. Tartust: Kurb ja kole kurjategu. - Riiast: Õnnetu surmamine: Suur. Buschhofist: Suur tulekahju kurja käe läbi. Kuuramaalt: Kewade sõnumid. Peterburzist: Kõige kõrgem armukiri.  Montenegro WürSti tütar " Sõnumid Afghanigani piirelt ja rahu-sõnnmid. -Mironowitsh-Besaki protsess. Kronüadti sadam lahti. Podooliast. Moskwast. Wolskist. Wõeralt maalt: Saksamaalt. AuStria-Ungrumaalt. - Prantsusmaalt. Inglismaalt. Itaaliast. Üleüldiseks teatiseks (Tartu Eesti Põllumeeste Seltsi kutse). Orjus ja pärispõlw. V. (Lõpetus.) Ühel weikel maal on ülemad seisused ise ühe walguStatud  WürSti juhatusel ja kaitsusel, pärispõlwe, ära kautanud, niipea kui see elukord uuema aea tarwitustega  enam kokku et mahtunud, ära wanunenud oli, ja kui lindel rahu-aeg nii suurt muutust wõimalikuks tegi. See maa on meie kodumaa, Wene riigi Baltimaa kubermangud.  Möega-Rittrete walitsuse aeal oli ennast fiin FeudalwalitsuS  täiel kujul korraldanud. Nimelt nüüdsel Eestimaal  oli aegade käikuõ üks ritterkondlik wabariik siginenud, kus ülema walttseja, Heermeistri, wõtmust wäga wähe tunti. Mõisaherrad walttsestwad pea piiramata wõimusega  oma waldadeõ, nagu WürStid oma riikides. Talupojad  ptdafiwad ennast waldade kodanikkudeks, nagu riigirahwaS  riikides. Aga walla rahwa südames oli oma walla kohta üks õrn isamaa-armastuS siginenud, mis osalt ka weel selle põlwe nooreil päiwil edasi kestis, keS nüüd wanaduse poole jõuab. Wõera walla rahwast nimetati sel aeal weel ,wõerakS rahwakS" ja talurahwaS seifis ja koStiS kangema rõhuga ja elawama waimuStusega oma walla piirete eest, kui mõisaherrad. Walda nimetas wallarahwaS  ,oma wald," mõisaherra perekonda ~omad saksad", ja hoidis mõlemate poole heal aeal ja raSkel aeal. See wõtS uuema aea kohta silmaringi kitsus olla ja juba sel aeal ei oskanud ülemeelifed ja pealiskaudsed waimud selleS muud näha, kui ainult silmaringi kitsust, miõ ainult pilkamist teenida. Wast pärast, kui see wanast aeast päritud ühtehoidmine wallarahwa keSkiS ja wallarahwa  ja mõisaherra sugukonna wahel, täitsa kaduma kippus, kui mõisad ja wallad ennast nagu poekaubakS muutma hakkasiwad, wast fiiS on sügawamad waimud selle waga meele kuldset tera ära mõistma ja auustama hakkanud. Aut täitsalt mõisaherrad ennast fiin wanal aeal waldade  Würõttdeks pidafiwad, seda on ka sellest näha, et mitmed nendest juba umbeS nelja saea aaõta eest oma waldadele iseäralisi seaduse-raamatuid, ,Waka-raamakuid", andsiwad ja sellega oma järeltulijate wägiwalda piirasiwad.  Mõega-Rittrete walitsuse lagunemisega lagunes ka mõisaherrade würstlik wõimuS rohkem ja rohkem, ja lagunes wallarahwa kodanlik seisukord omaS waldaS. Rootsi walitsuS näitaS küll pealt poolt armuline taluseisuse  kohta olema ja tegi seadust talurahwa kaitsemiseks, aga need seadused oliwad mitmelt poolelt kahewäärilised. Näituseks tähendas ,adra koht" esialgus üht talukohta,  kuS nädaliS üks ader mõisa tööle saadeti, s. o. kuuS pääwa nädaliS tegu tehti. Pärast Rootsi walitsust  leiti ühe seesuguse talukoha tegu kakSteistkümne pääwa, s. o. kahe teu-adra peale weninud olema. Mil aeal tegu kõrgendati ja kaS seda järsku kõrgendati, selle üle ei ole meil selget teatust; kõik tähendab aga selle peale, et seda Rootsi walitsuse aeal, wahest ehk koguni selle walitsuse  nõuu peale tehti. Rootsi walitsuS oli ülekohtune meie kodumaa mõisaherrade waõta, wõttis nende käest kõik need mõisad ilma ühegi tasumiseta ära, mis enne kas Komthureide, kloostrete ehk ühegi teise nendanimetatud ,eluta käe" omad olnud oliwad, ja nsiudiS ülepea meie kodumaal ainult Rootsi kroonu kasu. Selle läbi jäiwad mõisaherrad kehwakS, ja et neile ikka wõimuS wallarahwa üle jäänud oli, fiiS tegtwad nemad seda, mis ülemalt poolelt  nendega tehti ; nemad rusustwad alamale poole. Wist on sel aeal talurahwa tegu pool kõrgemale tõstetud, ja wist on Rootfi walitsus seda hea meelega näinud, wõib ka olla eeS teinud, sest juba oli suurem hulk mõisadest kroonu omaks wõetud ja kroonul oli talurahwa teu tõlgendamisest  kasu. Sel aeal hakkas endine kodakondlik seisukord mõisaherrade ja talurahwa wahel ikka rohkem ja rohkem kaduma ja kadus edaspidi ikka rohkem. Wald ei olnud enam riik, mvtsaherra ei olnud enam Wiirst; talupoeg  ei wõinud fiis ka enam walla kodanik ega kohalise Würsti alam olla, waid sai rohkem ja rohkem mõisniku päriseks. Liiwimaal käis Poola walitsuS mõlemitega, mõisaherradega ja talurahwaga, weel waljumine ümber, mis läbi talurahwas Poola ihupärise talurahwa ligemale nihkus. Wiimaks tõusis suur Põhjamaa sõda, suuremalt jäult selle umblruuwuse läbi, millega Rootslased meie kodumaal walitsenud oliwad, tõi nälja ja katku, laastas maad rahwast  ja muutis põllud ja heinamaad kõrweks. Eestimaa heitis ennast Harku lepituses Wene Keisri walitfuse alla ja ära wõetud mõisad saiwad mõisnikkudele tagasi antud. Natuke hiljemini langes Liiwimaa Wene walitsuse alla. Aeg, aastast 4710 künni 1804 on EeSti- ja Liiwimaa talurahwa! kõige rohkem ihupäriduse näuline olnud. Sel aeal on alama ja ülema maarahwa-feisuse ühidust kõige rohkem ära unustatud ja aealoulikud mälestused hakkafiwad juba nii palju unustuse sisse langema, et inimeste kohta üks turu-hind sigis. Õnneks ei kestanud see segaduse aeg, kuS meie kodumaa  seisused aealoulikult pinnalt nihkuma kippufiwad, mitte wäga kaua, ei keStanud kauemini, kui koleda Põhjamaa-sõea  jäljed oma lõhkumistega, tapmistega, rõöwimistega,  näljaga ja katkuga. Meil oli meie kodumaal üks wägi, mis ihupäriduse põhjust kõige tema järeldustega õõniStama ja ihupäridust ennast ära kulutama ja ära lõhkuma  pidi. See wägi oli Ewangeliumi kirik, Ewangeliumi  waimlik wabadus, mis ihuliku pärivusega ühe katuse all elama ei mahu. Tõeste on ka juba warasel aeal ülesvaatamise  wõimud meie maakiriku õpetajaid omaks abilisteks  tarwitanud, et kosuwa ihupäriduse waljused mitte liiale et läheks. Kirikuõpetajad oliwad ametlikult kohustatud,  nähtawat ülekohut talurahwa wasta, kohtutes üles andma, ja mõni ülekohtune ja ülikarm möisawalitseja on nende kaebtuse peale raske nuhtluse alla langenud. Kui Ewangeliumi wabaduse teraw tööriist ihuliku umbwabaduse  wasta, elaS lühikese aea kuulus kirjamees ja tuntud Jumala-mees Johann Gottfried Herder Riigas,  wõttis omaS kirjaS ,RahwaSte hääled" osalt EeSti ja Läti rahwa elukorrast, ja tuetas sellega wägewast seda wõitlemist, mis juba pärispölwe wasta ärkanud oli. Mõisaherrade  eneSte ridast koftflwad Fölkersahmi ja teiste hääled selle ihupäriduse waSta, mis meie kodumaa alleshoidwa  aealou ega Ewangeliumi wabaduse kohaline ei olnud. Saksa sugust seisused hakkafiwad uueste selle peale mõtlema, et nemad RtStiuSku ülepea, Biiblit ja teifi usuõpetuse  ja hingeäratuse raamatuid Eesti rahwale toonud oliwad, et nemad sedawiifi meie kodumaa algusrahwa heategijad  olema pidiwad, ja et selle rahwa siginenud ihupäridus  kuidagi ennast selle armastuse-fideMe fisse köita ei lase, miS watmlikkuS elus ikka ja igatahes heategijat selle külge köidab, kellele head tehtud on. Juba wiimase aasta-saea lõpul hakkas mõisaherrade seltskond ise oma wõimusele piireid panema. Ludwig von Toll andis Pajaku ja AäSma waldadele, Senator Bernhard Baron Üksküll andis Wigala waldadele  seadufe-raamatuid. Ja need ei olnud wist mitte ain- sad, sest aastal 1803 andis Maapääw Korraldamise-kommissionile  käsku, üht üleüldist seaduse-raamatut kokku seada, nende mõne seaduse-raamatute juhil, mis maal juba oliwad. Nenda ei oleks mitte wõidud ütelda, kui neid seaduse-raamatud ainult kaks oli. Aaõtal 1804 sai Ritterkonna poolelt ükS üleüldine seaduse raamat, mida selle raamatu esimese sõna järel , Igaüks" nimetakse, kokku seatud ja Keisri Majestäti kinnitamise  alla antud. Selles on asjad mõisaherrade ja wallarahwa wahel, selle-aegist waimu. mõõda, korraldatud; selles on aga see suur põhjuSwiga tehtud, et talukohad taluperemeeste omaks, mõlemad kokku aga mõisaherrade omaks määratud saiwad. Et sellel logika järel kindlat omandust olla ei wõi, kes ise oma enese omanduS ei ole, sellest saab meie päiwil küll igaüks aru. See wõimata elukord sai Eestimaal aastal 1816, Liiwimaal 1819 körwale  heidetud. Uue seaduse, priikSlafkmise, läbi sai taluseisuõ ihulikku wabadust; talukohtade üle pidi igaüks  ise mõisaherraga, kui maaperemehega kaupa tegema. Selles on see wahe Baltimaa talurahwa ja päris Wenemaa talurahwa Vabastamise wahel, mis mõlemite ringkondade iseäralistest harjutustest wälja kaSwanud on. Baltimaa kubermangudes oli talurahwaS põhjuSmõtet mööda  maapinna külge köidetud, oli maapäriS ja sai priikslaskmise läbi sellest sidemest ilma maksuta wabaStatud. Maad, kui mõisaherra omandust, wõiS tema mõisaherra käest rentida ehk edaspidi osta. Päris Wenemaal oli talurahwas oma ihuperemehe omandus, oli ihupäriS, maa oli kõrwaline asi. Päris Wenemaal sai talurahwa wabaStamise juureS ,lahtiostmise raha", s. o. ükS ihu hind määratud; koguduse maa, kui kõrwaline asi, pidi maksuta lahtioStetud hingede omaks langema. Siin ja seal pidi peaasi, mida mõisaherrade omanduseks arwati, rahaga lunastatud saama: Baltimaa kubermangudes talurahwa  maa, päris Wenemaal talurahwas ise. Meie kitsamal kodumaal jäi walitsuse-wõimus, määratud  piiretes, esiteks mõisaherrade kätte; sellega jäi ka kohus nende peale, talurahwa ja talurahwa maade eest hoolt kanda. See wõimuS ja see kohus on meie kodumaale  ja meie rahwale õnnistuseks olnud, kuida ka erakondlik  waim selle waSta waidleb. Selle wõimuse ja selle kohuse mõnul on meie walla-koolid siginud ja on lõhutud ja killntatud talumaad ennast kindlateks talukohtadeks, talumõisadekS, korraldanud. See wast on meie kodumaa talukohtast era-omanduseks kõlwulisekS ja kui eraomandust  soowitawakS teinud. Selle korralduse msnul kosub ja sirgub meie kodumaa taluseisuS senna, kus tema ase on: üheks kindlaks ja tähtsaks maaseisusekS, mõisaherrade seisuse körwa, ja sedawiifi riigi kindlaks sammaks  kõige lõhkuja waimude ja tujude waSta. Ainult see on taluseifuse täieline wabaduS. Ainult see meeS on era-omanduse ja täie wabaduse wääriline ja mõistab mõlemaid  kõrgeks pidada, keS mitte wõera käe läbi seda ja selleks saanud ei ole, mis temal on ja kes tema on, waid oma enese töö ja hoole läbi. Kõik muu asi rõhub rahwa auutundmist, mehist meelt ja tegewat jõudu maha, ilma milleta wabaduS täieste rahwa omaks saada ei wõi. Töö rahwaS on waba rahwas! armuannete ootajad ja saajad on kerjajad. Sellest põhjuSmõttest  on Baltimaa Ritterkonnad, kui juhatajad ja korraldajad  seisused kõikumata kinni pidanud, on ise tööd teinud juhatateS ja korraldateS, rahwa enese tõö-waimu äratates ja kosutateS, kui rahwaS sellest ka igatahes ja järsku aru ei saanud, kui sellel juhatusel ja korraldamisel