Kewadest. Kõne, midas Keiserliku Majesteedi Aleksandri 111. kroonimise pühal 16. Mail 1883 Hoomuli Piitre küla pidul pidannd J. lammas. I. Auustatud piduosalised! Meie piame oma tänast tähtsat pidu lõbusas looduses,  selles ilusas taewa Isa templis, keda Ta isi omale ulesehitanud. Siin lehwib nagu üks wägewam waim meie ümber, kes meie mõtteid luule .tiiwul ülespoole pöörab, kelle äraseletud rõõmu-mere laened meie rinda rõõmsamine tuksuma->'newad, kui kõik meeletuju külluse maitsemised, mis sagedaste puhta meelele ja püha tundmusele  surmajaks on. Ei ole alatu uhkuse, kuri kiusu ega edew moodude ebajumal weel oma kätt siia wäljasirutanud.  Ei ulata siia laimduse laened, ei tigeduse tormid, kiusatuse keeled ega uale wood. Siin leiab ka kõige rõhutum rind rõõmustust, kõige haawatum hing kosutawat  rahu ja troosti. Oige ja püha priius, kes ka meie elu ja olu kohta peab mõjuma, liigutab siin oma jumalikku tiiwu ja hingab taewa hingeõhku walja. Niisuguses waikses ja pühas templis looduse rnppes piame meie oma tähtsat pidu. Lubage mulle siis, auustatud pidulised, looduse lahkemast lapsest kenast kewadest, mis meil ju praegu käes on, paar sõna pajatada. Oh leware, kuis oled sa Oh rahwaS, kuidas oled sa Nii armas mull, nii kattis ta! Nii armas mutt, nii kattis ka. Kõik ilmamaa mu silma ecS Kui wabaks saan'd, mu silma ees Nüiv seisab õitswa ehte sees! Nüib seisad uue pölwe sees! Oh ketrade, kuis saadab sa Oh rahwas, kuidas saadad sa Mu südant rõõmsast tuksuma. Mu südant rõõmsast tuksuma, .ka laulma laulu laulu peale Ja laulma laulu laulu peale Mu heale! Mu heale! Oh püha, kuidas oled sa Nii armas mutt, nii kallis ka. Kui lendamas mu silma ees On lipud halja metsa sees! Oh püha, kuidas saadad sa Mu südant rõõmsast tuksuma. Ja laulma laulu laulu peale Nktt heale! A. H. Willigerode. Kevade on kätte jõudnud, loodus on endale pärja päha pannud. Uueste on talve ahelatest maa priiks saanud. Wabalt ja kütketeta jooksevad jõed ja vulisewad  hallikad. Lilled teewad omad lahked silmad lahti ja haljas rohi katab emalikult külma leinawät mürupinda. Ikka enam ja enam katab lillede linik mägesid ja orge, kelle rinnus looduse rõõmsat hingetõmbamist kuulda on. Noored lehed kohisevad rõõmsaSte ja õnnelikul silmil töine töisele oma „ülestõusmist" kuulutades. Lahkeilt särawad kenad kaunikesed ja küstwad lauliku sõnadega: on see kõik, mis näeme, tõsi? Lindude laulu-heal täidab igas pool õhku, kuulutab, tuhandist keeltest lauldud, looduse ülestõusmise püha! Muru ruppes suikus seemne iwake waikist surma und uing pistab uüid rõõmsaste oma idu päikese valgele;  rohu sees Silmitsewad õrnemad õied ja lehkawad lahkemad  lilled. Sõbralikult vaatab sinilill meie otsa, nagu tahaks ta üelda: rõõmusta end inimene meiega, kewade on käeS! Kaasik kahab kenas lehtes, toomingas walgeS Silme ehteS; kangelane tammgi sirutab oma kaharaid oksi haljalt ülespoole. Iga! pool on elu, uus rõõmus elu walitsemas. Hoojalt ja elustawalt paistab päike ja kõik wainud, wäljad ja heinamaad nagu õhk awad lootust, armastust ja õnne wälja. Jah, iluS, ütlemata ilnS on uüid T .ara tare. Inimesed ei muuda mitte ainult oma mõtlemist, waid ka nende seadused ja toimetused saawad sagedaste ümberlükatud. Siin, looduses, aga lehwib nagu nägemata waim, igavene elu, kindlus ja truudus meie ümber. Nii rõõmsalt ja wägewalt pühitseb loodus oma priiuse pidu, pühitseb oma üleötõuuSmise püha poole aastase wangipõlwe järele! Mis aga kewade loodusele,  seda on praegune aeg meie rahwale. Sellepärast lubatagu mulle siis ka meie rahva kewadest paar sõna kõnelda. Selgemaks arusaamiseks Pian aga siin mõne sõnaga ka talwet meele tuletama ja palun end vabandada,  kui oma lubatud pealkirjast wähe kõrwale pian minema. Et see „talw" aga igaveste möödaS on ja ilmaSgi enam tagasi tulema ei saa, sellepärast ärgu ta meele tuletus ka meie pidu-rõõmu karikasse ühtegi nukruse tilka valagu. Alles fiis saame õnnest Sigeste aru, kui ka õnnetusega tuttavad oleme. Eestlastel oli ükskord aeg, kuS päike hiilgaval valguse!  nende pinnale paistis, tähed säraval sätendusel oma hõbe hiilgust alla saatsid ja kuu kaunil kenadusel õnnelikult  nende peale maha waatis. Põllul kasvis rohke vili ja ilus roht kattis heinamaid. Inimesed elafiwad rikkalt ja jõukalt, sest neil ei olnud ühestki varandusest puudu. Korraline elu, puhtus, teadus ja ufinuS oliwsd inimeste valitsejad; ülekohus ja korratu elu rändastwad hiljemal ajal nende maale. Inimeste rõõmu hõiSkamised kõlasiwad lindude lauludega WSidu. Aga ikka ei jäenud see aeg mitte Eesti pinnale. Mustad pilwed kogustwad end täewa all kokku ja matstwad õnne päikese palge kinni. Suured saud tuliwad, hakkas maru mühades möllama, tugewad tuuled tormates tuiskama ja orjapõli sai pahast õhtupoolsest tormist meie maale puhutud! Waikis Wanemuine, lahkus Lämmeküne ei ilmunud ka enam Jlmarine. Nuttis nurm ja ohkas heinamaa! Sellest ajast laulab laulik: Eestimaa, sa meile ammust antud. Meeles, mõttes muistse aegist kantud Kuhu on su wanad ehted jäenud. Priius, wõimus, laanud? Oh sind oldi kaua lõõgas weetnd. Seitse sada aastat piinal peetud; Seitse sada aastat Jumal aita! Kes wõib seda häda üles näita? Aga nii kui mets, uus talw teinud paljaks, Kewadisest õhust härkab haljaks. Nõnda, Eestimaa, ka sinu lugu. Keda paljaks tein'd raudmeeste sugu. Ehk tüll, uagu lehed metsa pinda Eesti weri paisutanud su rinda Sinu noore sou usk ja lootus Õu su uuelt ärkau'd elu tõutus! t!, R. Lmmiwia. Seda aega wõime küll õigusega Eesti rahwa talweks nimetada. Nagu talwel, kui lumcangud maad ja jäetus kõik weed kinni on katnud, kõik surnud ja kõik loomad ja kaswud nagu surma uue rüppes on; ei ole siis laulu ega lusti kuskil kuulda, kõik on waikne, ainult lume tuisk möllab wahel ja waresed lasewad oma inetumat healt kuulda. Nõnda oli ka lugu EeStirahwa! sellajal. Tema endine ilu ja õnn oli kadunud. Meie õrnem laulik Koidula punub osawa ckäega seda aega järgmiste salmikutesse, sellepärast lasen ka teda oma asemel kõneleda: Mu isamaa, nad olid matnud Sind raske, musta kattega, Muud haawatud maapinnast tõusnud,. Kui werelilled, õitsema. Ja ahelas sa ennast wäänsid. Ja orjaikkes ohkasid, Ja waikseks, waiksemaks siis läksid Siis unesurma hingasid! Kuus sada aastad lend'si:- mõõda, Ei elutähti annud sa Kuid imelikult köndis, tasa Üks muistne jutt weel üle maa: Kuis enne prii su rahwas olnud, Koro Kalewide wapper kond Ja kuidas oina põhja pinnal Kord Eestirahwas pesitand. Ja kus su pisar maha langes. Sealt laulud tõusid ülesse. Ja taewa linnud rääksid, pilwed. Su waluft teine teisele. Ja tuuled kõnet wastu wõtsid. Neid kandsid põhja piirile, Kõrg' kiwi hoonest sisse tungisid Nad ühe isa südame. Üks sõna läbi ilma kõlas Et õnnes hõiskavad miljonid: „Ma tahan, et prii minu rahwas —" Ja orjaikked langesid! Prii oma pinnalt jälle leiad Nüid EeSti rahwa pesakest. Ja öitsew Eestimaa, sa hüiad: „Auu Aleksandril igawest!" 26. Märtsi! 1819 laskis Jumal meile jäedawalt unustamata Keisri Aleksandri Esimese läbi esimesi priiuse päikese kiiresi Eesti pinnale paista. Pärast edendas seesama  õnnis Keiser Eesti rähmast mitme tormilise ja käsulise  seaduse andmisega. Rahwas MSiS osalt küll jälle lõhkemine elama ja kosuma hakata, aga ta ei olnud enam see, mis ta enne oli olnud. Pitk orjapõli oli liig sügawaste  oma kütkedega rahwa lihasse lõiganud, oli ta maimu mudasse muljunud ja rumaluse ning tuimuse ahelatesse pannud. Endine mehine üksmeel, waimukindlus, julgus, osawus ja wahwuS oliwad rohkel mõedul põhja tallatud. Pikalt ja aegamööda hakkas tarkuse päike oma soojendama kiiredega.Eesti pinnale jälle paistma, hakkas Eesti pinda wabamalt walgustama. Juba tõusid Eesti rahma eneste seast mehed ülesse, kes oma rahwa kasuks töötama ja ta kirjanduse  põldu kohendama hakkasiwad. Siiski wenifid wiiskümmend  aastat mööda, pidi priius poolsada aastat oma poegi isamaa armastuse magusa piimaga toitma, enne kui üks üleüldine eluamaldus nähtumale tulli: see oli püha priiuse esimene tütar, Eesti rahwa esimene laulu ja muusiku pidu. Umbes sellsamal ajal sündisiwad ka esi mesed Eesti seltsid elusse. Nagu soojad päewa kiired äratastwad Aleksandri 11. mägewad sõnad: „Tuleb nõnda korda saata," kellega ta 19. Küinla kuu päewal 1866 meie uue Kogukonna sea duse kinnitas, meie rahma uue elule; see seadus alles tegi meie rahwa wabaks. Niisama tähtjas oli ka seadus, kellega päriskohtade ostmise õigus wälja tuli, misläbi meie talupoja seisuS uue elule ja parema korrale tõusis. Ma ei jõua üksikult kõiki seadusi ja uuendusi, mis õntsad Keisrid Aleksander I. ja nimelt Aleksander li. Eesti rahwale  osaks andsiwad, nimetada, ja see wiiks meid ka liiga kaugele. Eesti rahwas hakkas aga ikka enam kosuma ja edenema. Iga inimene, kes töise käest kallist waraudust  pärib, armastab ja auustab oma heategijat. Onuks Keiser Aleksander Esimene on meile aga seda kõige ülemat  maapea Ust wara, on meile priiust annud. Seda priiuse paradiisi puud, mis Aleksander Esimene istutas, jakkas, proppis ja kaswatas Aleksander Töine, meile aeg ajalt tarwilisi seadusi andes. Sellepärast on ka Eesti rahwas Nende nimed kuld tähtedega oma südamesse kirjutanud  ja saab neid nii kaua mälestama, kui üleültse Eesti rahwas olemas on. Paistke looja läinud päikesed  Aleksandride prii Eesti pinnale heledaste  töisest ilmast! Õnnistage Teie Õnnistud Eesti rahwa edasijõudmist, et meie Jumala abiga pea selle eesmärgile jõuaksime, mis Teie meile ette määrasite! Wäga tähtjas on meile ka meie praeguse KeiSri Aleksander Kolmandama walitsuse aeg. Sest Eesti rahwas  sai selle ütlemata suure õnne osaliseks, et ta saadikud  ilma imeks Keisri, päris Keisri oma, meie Keiserliku  Majesteedi Aleksander 111. pale ette wõisid minna ja oma rahwa soowist Ta auujärje ette maha panna. Iseäranis  tähtjas on weel, et Keiser oma saadiku senatori meie maad rewideerima. saatis, mis meie rahwa elus mõjuduseta ja tnlewikus mitte tulu toomata ei saa olema, waid mõndagi wiga wähendama ja paiset parandama saab. Niisama tänuwäärt kingitus on ka keelte ühesugune õigus kohtudes. Kõik seda on meile meie armuline ja isalik Riigi-Isa annud, kelle kroonimise püha meie täna nii suure waimnstusega pühitseme! (Järg jäeb tulema.) Mõnesugused sõnumed. Elu mere sügawuses. Dr. Regnard on hiljuti äraproowinud, kudas mere põhjas elamine ja nende seal olemate elukate järg on. Tema jautab merd kahte jausje ja nimelt üheks pealmiseks ja alumiseks korraks. Pealmise  mere olemise ja elamise korda tuntakse juba, aga alumise ehk mere põhja peal elukaid on aga awalikuis Museumites näha. Mõeldud õpetatud mees on nüid seda äraproowinud, et kui mere sügawuse elukaid ülespoole tuuakse, siis lähemad nad nõnda nõrgaks ja medelaks, et nende liikmeid äratunda ei wöi ja ei ela mitte enam edasi. Selle wasta aga need elukad, kalad j. n. e. mis mere pealmises korras on, kui neid alla mere põhja wautatakse, lähemad nad seal kõwaks, kangeks ega ei anna endid painutadagi  ning lõpetawad nõnda oma elamist ja olemist. Rootsi kuningas Gustav Adolf IV. suri Gatlenis, sõaülema Gustavson'i nime all ja sai tema põrm Oldenburgi kuningliku matusepaika puhkama paudud. Nüid alles on Rootsi kuningas jälle sealt mõeralt maalt oma kuulsa eeskäija surnukeha kodumaale tagasi tuua lasknud. Kuningana kui lillede müia. Awalikul turul ehk ei ole see küll weel mitte olnud, aga 18. Mail sai Lissaboni linnas naesterahmaste läbi, kelle peamehena kuningana Maria Pia ise ka kauples, suur lillede wäljamüik  asutatud, mille sissetulek sealse heategewa Seltsile pidi saama. Wäljamüiate keskpaigas oli ka kuningana ise ja igaüks püidis ikka tema käest osta, nõnda et ta oma müimisega üsna rahul mõis olla. Ühest Heine ilusast mastuseft jutustab ajaleht „Der Bär" järgmiselt: See on mitmelgi tuttaw, et Heine Pariisis wiiendama korra peal elas. Ühel päewal, kui ta oma lugemise tuast tuli, tuleb temale ta proua mastu ja ütleb, et üks õige mana härra olla üles tulnud ja tahta temaga rääkida; temal olla see wäga meele mastu, et üks niisugune wanakene nii kõrgele on pidanud ronima. Heine silmitsenud wõera nimekaartid. „Ole sellega rabul mu laps," ütles ta rahuliste, „see mees on weel kõrgemale  roninud kui meie juurde!" .. . See oli Aleksander  von Humboldt'i nimekaart. Äraläinud! Süda. miks nii põksud sala, Oled wäga rahuta? Jäta nukrust, rõõmus ela, Muidu elu iluta! Rõõmus! kallis sõna, rõõmus! Aga kuis wõin rõõmusta? Kuna rõömutooja mälus Pidi minust lahkuma. Oh mu süda, nuta, nuta! Laula leinalugusi! Äraläinud, jäenud ikka Ei ta tule tagasi! ZBB4 24. Sakala. Waktutaja: J. Körw