Wiimne saabas. Naljakas jutt. Saksa keelest: J. Jaanus. 11. Kaks korda oli tasakeste ukse peale koputatud ja kui isand Neuber seda mitte tähele ei pannud, sai ukS pitkamöõda  awatud ja fisse astuS tema perenaene, emand Gruber. Sellel auuwäärilisel damel, kes ühest weikesest pensionist  ja oma maja kambri üirirahast elas, oli wäga teraw nina, kõma kortsus nahk ja niikaua hea süda ning emalik õrnus oma üirihärra wastu, kui sellest weel midagi „mällja paistis", nagu Guste ütles. Et ta ..hulgusele", nagu ta rändajat näitemängijat armastas nimetada, täis neli nädalit üiri ja toidu wõlga oli annud, sündis heast põhjustest. Esiteks oli ta Nenberi sugulaste läbi ülespidamisest  „alt käe" kuulnud ja oli selleläbi julge, et rikas tädi niipalju ommeti anda jõuuab, kui tema wõlamaksmiseks  tarwis läheb, ja töiseks oli noorel isandal suure hinnaline, kuldne medaillon (ütle medaljvng). Kassi sarnatse lahke näuga oli emand Gruber sisseastunud,  aga tema lahkus kadus niikohe, kui ta oma üiri-isanda kurblikku nägu silmas. Tal pidi silmanähtawalt  palju wõitlemist olema, kui ta oma esimese küsimise magusal toonil ette tahtis panna. „Noh, isand Neuber, kaua oodetud kiri on wiimaks ommeti katte jõuudnud. Mis siis armas tädi kirjutab?" Neuber ei wastanud midagi ja emand Gruber ei hatkanud ka sugugi tema mastust ootama, waid haaraS, ilma muud midagi tähele panemata, laua peal olema kirja pihku. Neuberil ei olnud mitte julgust, seda häbemattust  keelda, ehk mis tarwiski? Kirja tähtsamast jaust oleks ta temale ommeti teadustama pidanud. Mida kaugemale lesk lugemisega jõuudis, seda tera, wamaks läks tema nina, seda kollasemaks tema jume. Kui ta lugemisega lõpule jõuudis, oli ta üsna hinetu näha; mahe, armastuse wääriline emand Gruber ja tema pilgud, kui ka tema heale kõla ei kuulutanud sugugi head. Ta ütleS ainult ühe ainukese sõna, aga heaSte hammustawalt! „Noh?" Neuber ei wastanud ka seekord mitte; mis tema talle ütelda oleks wõinud, teadis ta muidugi. „Isand Neuber/' wõttiö lesk jälle sõna, „Teie näete wist isegi, et Teie kauemaks minu majasse ei wõi jäeda." Ta pidaS wahet, awalikult midagi wastust Neuberilt ovdateS. Sellel aga ei tulnud meelegi wastata, sest teda piinas hirmus mõte: „Sa piad nüid minema ja Sull ei ole saapid!" „Teie saate aru," rääkis emand, tema kangekaelse waitolemise läbi ikka enam wihastatult, edasi, „et Teie mitte siit ära minna ei tohi, ilma oma wõlga ära maksmata." „See ei ole mull mitte wõimalik," ütles ta wiimaks. „Ommeti. Teil on ju medaillon." „Seda ei anna ma mitte ära," hüidis ta lühidelt ja trotslikult. „Küll Teid saab andmisele sunnitud," ütles emand wäga terawalt ja ninakalt. „Poole tundi annan Teile mõtlemise aega, kui Teie siis weel otsusele ei ole jõuudnud,  siis lasen ma Teid politsei läbi pantida." Neuberi uhkus kaduS ja wiletsusest arusaamine tõuusis temas selgeste üles. „Emand Gruber," palus ta, „olge halastaja! Ärge wõtke minu medaillon'L mitte ära, ta on kallis mälestus, wiimne meeletuletus minu armsast emast. Laske mind tädi juure minna: kui ma esiteks tema juures olen, saab mull ommeti korda minema tema meelt tõisite pöörda ja siis saadan Teile oma mõla kasudega tagasi ma wannun Teile seda." Emand kehitaS õlasi. „Teie tädi kiri ei anna mulle sugugi julgust selle peale, et ta Teid weel wastu wõtab. Ja pealegi, kuis tahate Teie tädi elukohta minna, mis pia kuuskümmend penikoormat siit kaugel on? Ei, ei, see jäeb selle juure, kaS Teie annate medaillon'i heaga siia ja ma lasen kuldsepa  juures rahaks teha ehk ma pandin seda." Ta läks ära. Neuber jäi liikumatalt istuma see oli rõhuw silmapilk tema elus. Siis wõttis ta medaillon'i, tegi ta lahti ja andis seal sees olewa ema pildile suud. „ Kallim ema," sosistas ta waluliigutusel, „et kõik mind maha jätawad, siis aita sina mind! Mina olin siia saadik üsna kergemeelne, aga ma saan sest ajast koguni töiseks, paremaks inimeseks." Tema ahastus kadus häkitselt ja kindel usaldus, et temale, kui ka mitte nii järsku, abi saada tulema, sai tema südames aset. Järelmõteldes sammus ta edasi ja tagasi. Ta pidi kõige pealt katsuma tädi juure jõuuda. Tema oli ju kõrge südameline inimene ja oli teda ühtepuhku  armastanud, sellepärast wõis ta kindlaste andeks andmist loota. Tädil oli ju täieline põhjus wihane olla, sest et tema wäga tänamata oli olnud, aga ta tahtis audeks paluda. Ta tahtis paluda, et ta teda oma mõisaS põllutööd laseks õppida. Raha ei tahtma ta sugugi nõuuda ja oma õpetuse eest tahtis ta tubliste tööd teha. Medaillon'i pidi ta ohwerdama; see oli temale küll raske, aga tõisite asi ei läinud. Ehk ei pruukinud ta sugugi teda ära müia, waid aga pandiks panna, et oma wõlgade maksmiseks ja tädi juure reisimiseks tarwiliku summa raha saaks. Sellest paleusest täidetud, säädis ta end parajaste joonde, pilti wälja wõtma, kui rasked sammud trepi mööda ülestuliwad. „Kullassep," mõtles ta, „noh, ta tuleb õige! ajal." See ei olnud aga mitte kullassep, waid pakikandja, kes sisse astus ja ütles: „Teie olete wist isand Neuber?" „Ja." ..Siis on minul see Teile jätta." Ülles, Pani ühe paki laua peale ja läks oma teed. „Mis see piab tähendama?" küsis Neuber imestades  iseeneselt ja wõttis paki ümbert nööri lahti. Nähtawale  tuli tema saabas!" Ja, tema see oli, see kadunuks uStud ja unustada püitud saabaS, ilma wigata ja rikkumata läikimises. Noor mees pahandas ennast nüid kangeSte oma järsu meele üle; poleks ta mitte nii jõle olnud, töist saabast tagasi saatma, siis oleks ta nüid minema putkata, medaillon'i  alles jätta ja emand Gruberile ninanipsu lüia wõinud. „Ptüi!" hüidis ta, kui see mõtte waewalt temast läbi käis. „See on õnn, et töist saabast mitte siin ei ole. Siiasaadik olin ma ainult kergemeelne, siis aga oleksin ma wist küll halwa tegudele läinud." Ja tuli wihane selle üle, et ta auutu mõttele ka nüid üheks silmapilguks ruumi oli annud, wiskas ta saapa kõrwale wastu põrandat. Üks raske asi kukkus saapast wälja. Neuber tõstis ta üles see oli rull. Sellejärele kui ta teda lahti teinud oli, hiilgafiwad talle 25 taalrit wastu. Noor mees ei usaldanud mitte oma silmi. Oli ta ülewel wõi oli see ilus unenägu? Ahnelt wõttis ta raha peusse. Jah, need oliwad tõelikud hõbe taalrid ja kõlisestwad üsna ilusas muusikus, kui ta neid nüid kõrwale pani, et lehte, mille sees nad oliwad, ligemalt tähele panna. Wahest ehk sai ta selle läbi otsust oma, weel praegugi wõimata näitawa õnne üle. Ja õige, ühe külje peal seisiwad, kahtlemata naisterahwa  käest kirjutatud, järgmised sõnad: „Ei, „wiimne saabas," wõersil õnne leidnudki, Sest läheb rõemsast isandale tagasi. Ja et ta saaks tall õige rõemu näitma, „kakskümmend wiis" ta tahab tale kotti täita. Neuber naeris kõwaste. Ja kuidaS ta ei oleks mitte naerma pidanud! Nüid ei pruukinud ta oma medaillen'i mitte ära anda ja wõis siiski oma wõlad ja oma saapad ära maksta. Seda tegi ta siis ka nii kohe emand Gruberi ja paksu Guste mõetmata imestuseks! Hõik kolm murdsiwad  päid selle imeliku juhtumise üle ja tuliwad lõppeks selle otsusele, et kuskil keegi inimese sõber noore mehe suurt häda on omale südamesse wõtnud. Seda inimese sõpra üles leida, oli nüid Neuberi tungiwam nõuudmine. Ta ei wõinud, ta ei suutnud mitte ära reisida, ilma oma heategijale tänu üleSnäitamata  ja tal ütlemata, et ta seda summa auusaste ära maksma saab. Reisikulud nõuudsiwad kuus taalrit, tal jäi peale selle weel kaks taalrit üle. Reed tahtis ta selle peale ära kulutada, et weel kaks- künni kolm päewa linnakeses olla ja hoolsaste heategijat otsida. Ta pidi teda küll leidma. Koer pidi ommeti mõne inimesele tuntud olema. Täna ei maksnud enam otsimist ette wõtta, sest et juba pimedaks hakkas minema. Selle eest ruttas ta ühe kuulutusega zeitungi trükkisa juure, mis töisel hommikul üleüldiseks imestamiseks zeitungis awaldatud sai. Kuulutus oli järgmine: „Wiimne saabas palwetab oma helde Fee'le: O luba mnlle, et ma Sind jälle näen, Ja oma sooja tänu Sinu helde anni eest Sulle ütlen, enne kui ma oma reisikepi kätte wõtan." Juba hommiku wara algas Neuber oma tagaotsimist.  Ilma et wähemat jälge oleks leidnud, pööris ta lõuna aja! koju tagasi. Seal andis temale Guste ühe kastikese, mis enne lõunat sinna oli toodud. Ruttu tegi ta selle lahti ja leidis, hoolsaste sisse pakitult, ühe toreda pantoffli ja selle seest sedelikese järgmise kirjaga: Su palaw palwetus, o „wiimne saabas" olgu täidetud,  Siin on Su Fee, mis Sa näha ihaldad! Tänu ei soowi ta mitte; ma soowin Sulle head käekäiku ja hman Sulle: Ela heaSte! wöib olla jällenägemiseks  ! Ta ei olnud ennast fiis mitte petnud, üks dame oli tema peale halastanud. Ja missugused ilusad jalad tal pidiwad olema, otsekohe nagu Emmal, kelle ilusa jalgade üle ta ikka waimustatud oli olnud. „Kui ma ommeti ainult ühe jäljegi leiaksin," ShkaS ta. „Küsige ommeti pakikandjalt," andis GuSte nõuu. „Ta ei taha küll mitte ütelda, aga kui Te temale wiiekopikulise  peusse pistate, saab ta küll oma suu lahti tegema." Neuber lõi omale waStu otsaesist; Columbuse muna oli leitud. „Kas Teie ehk teate mehe nummert? küsis ta. „Ja muidugi; tal on nummer „12" ja teda nimetatakse  Janisch." Neuber wõttiS waewalt nii palju aega, et lõuna ära sõi, siis otsis pakikandja Janisch'i üleS ja sai ka tema käest õnnelikult saladuse teada. Dame elas „ musta kotka" wõeraSte majas. Mõni minut hiljem palus Neuber selle hotelli ülemkelnerit,  dame käest, kelle oma see Taani doge olla, küsida, kas ta teda jutule laseks. „Teite nimi, kui ma paluda tohin." „Minu nimi on Neuber." Ülemkelner läks ja tuli pia teadusega, et emand Mitt, nii olla dame nimi, walmis olla, oma külalist wastn wõtma. Kui Neuber oma Fee kambri astus, istuS see sohwa peal ja oli imelik küllalt, kaetud näuga. „Armuline proua," algas Neuber kogeldades, sai aga warsi kõnekamaks, „Teil oli arm, mind 25 taalri läbi tulisest hädast peasta. Ma ei leia mitte sõnu, Teile oma tänu tunnistamiseks; aga ma tõutan, et ma Teie heldet südant eluaja meeles pian ja Teile kõik ükskord ära tasun " „Ma loodan seda," hüidis tuttaw heal, näukate lendas tagasi ja „Tädi, südamest armastatud tädi," öiskas Richard ja tahtis ennast tema rinnale wisata. Aga tädi pidaS teda walju waatega enesest eemal. „Eks ole tõsi, nüid on härra õepoeg jälle käe pärast, kui heasüdamega tädi oma rahakotti puutunud on?" Neuberi paled punetasiwad ja silmad helendasiwad. „Sull on õigus, minuga pahandada, tädi," ütleS ta tasa, kuna ta tema käe juure kummardas ja sellele suud andis. „Mina olen küllalt teeninud, et see helde käsi, mis minule nii palju head on teinud, mulle tubli kõrwalopsu  annaks." „See ei pia parem mitte sündima," naeris tädi ära leppinult, „selletarwis on Sinu kõrwad kui ka minu oma kasi mulle liig armsad. Ja nüid tõsise küsimise peale tõsine wastus, armas Richard. KaS sa oled ikka weel oma otsuse juureS, põllumeheks saada?" „Jah, tädi, minul on kindel lootus, et see ammet mulle lubatud saab." „Mina usun seda ka. Ja mull on kõige armsam, kui sa alatiseks meie juure jäed. Kus piaks aga Emma ennast peitma?" „ Kas ta siin on?" „Muidugi; tal ei olnud koduS enam sugugi rahu. Temal oli suur kahju sinu wiletsuse pärast. Temale on sull seda tänada, et ma nüid juba sind aitasin. Mina tahtsin sind natuke kauemine fipelda laSta. Sa pidid kibedat häda tubliste tundma õppima, et siis edespidi enne järelemõtleksid, kui sa jälle oma kerge meele sisse langed. Kui ma aga oma terawa kirja ara saatnud olin, siis ei olnud Emmaga enam midagi teha. Nutnud on ta, nõnda et mull süda walutaS, sest ta kartis, sa wõiksid endale midagi wiga teha. Seal oleme meie teele aStunud ja weel enne kirja siia jõudnud. Heila pärast lõunat tulime sinu korteri juure ja olime just walmis wärawast sisse astuma, kui meie sinu isekõnet, wiimse saapaga jumalaga jätmist, kuulsime. Sa ei wõinud siis mitte weel kirja kätte saanud olla. See pidi aga sündima, üks trahw pidi sind ommeti trehwama, nii mõtlesin mina ja tahtsin ümberpöörda, kui Diana sinu saapa üleS wõttis. Seal wõtstn mina lühidelt nõuukS, seda kenaks naljaks ümbermuuta."  Richard oli waewalt tema juttu kuulnud. Seletatud  näuga istuS ta seal ja küsis, kui tädi enam ei rääkinud: „Emma on mulle fiiS weel ikka hea?" Tädi waatas imestades ta peale. ~Narr inimene, miks pärast ei pea ta siis sulle mitte hea olema? Teie olete ju ühes üleS kaswanud." „Ja aga ma mõtlesin ainult, et ta kih kih — kihlatud on." Tädi naeris kõigest jõust. „Aha, see walu litsub sind. Noh, seda tõbe wõin ma warsi ära kautada. Emma ei ole mitte kihlatud, waid see teadus oli minu tehtud wigur, et sind õiete maha rusuda." >6 38, Sakala. 1884