Saarlane UM Klellldiiie pilitika ojaleht ma- j« limnriihioale. UM H 5. Neljaspäew, 2. Webruaril 1889. VI. aastakäik. ~Scrcrrkcrno" maksab I Ilmub igal tsistpäosVt»k. -5- Kiri. Ots „Kõne" lõppes „Saarlase" nr. 52 otsa ja täna lõpeb mu kiri ka otsa- Anname teine teisele kätt, olenie ju ühes nõuus : tööle! Teil, armas sõber, on päris tõsi, rahwaS peab esiotsas meelt parandama, siis kaub liigjoomine kodunt ja kõrtsist. Teil on jälle õigus: rahwa enese reas peab mehi (ja naisi) olema, kes kasinuse täheks on, kõigepäält rottmeistrid ja koolmeistrid,  sest need elawad rahwaga üheS ja paistawad otse rahwa kätte. Ja õigus on teil ka: ei ole mull patuks wiina ja õlut juua, kui liiaks ei lähe ja kahju ei tee. Iga tõsise inimese abinõuu ja wägiwald on kahesugune: ta sõnad ja teud, ehk: ta õpetamine ja elamine. Oige ja puhas elamine on õpetamisel kaaluks: ilma selleta on õpetamine otse kui tühi kott ei seisa püsti. Aga ilma õpetuseta on jälle elamine, olgu ka kõige puhtam, nagu wili, mis laiali maas ükski ei pane seda suuremat tähele ega tea, mis ta tähendab. Rahwa kallal peame nii hästi elamise, kui ka õpetamise waral tööd tegema. Sellepärast  läheb tarwis ühte puhku rääkida, seletada, juhatada. Sõna on teraw möök, tuppeS läheb nüriks. KeS teda tuppest wälja wõtab ja wõitleb, see teeb tööd: Teie ütlete, olla juba kõik räägitud ja j kirjutatud, nüüd aga tööle! Kas Teie ei arwa juba tööks, mis ise olete kirja pannud, ehk kaS loodate, sest juba küllalt olewat? Mõõgaga ühes peab meil ka teises käeS kellu olema: mõõgaga wõidame waenlased ära, kelluga ehitame müüri: mõõgaga torman kõrtside kallale, kelluga püüan rahwa elule uut, kindlat põhja panna. Teie kässite üksipäinis kelluga tööd teha: peab rahwast meeleparandamisele juhatama. Teen, jah! teengi kõigest südamest. Aga mikSpärast keelate mõõgaga kurja ärakautamast?  Kas ci wöi ehk kas ei tohi, ühtlase  hea poole juhatada ning kurja ära hoida? Teine tehke, teist ära jätke tegemata! muidu jääb töö pooleli. Juba mittu korda olen rahwa kätte ära seletand: ärge minge kõrtsi, siis kaubki kõrts! ja külamehed  ütlewad: „jah, õpetajal on küll õigus!" aga kõrts on paigal ja püüab neid ikka jälle kinni. On küll nähtud: kus kõrts kadus, sääl läksgi rahwa lugu jooniga paremaks. Ma ei ütle, ükspäinis kõrtsil süüd olewat liigjoomine kodus on ikka juhatajaks kõrtsi aga kõrts paneb kangeSte rahwast kiduma. Teie nõuate koolmeistri käest, et peab külarahwale lugu tegema, siis on rohkem töötegijaid. Kihelkonnal ongi nii aastast 1884. Iga koolmeister peab igaS nädalas kaS laupäewa ehk muu päewa õhtul koolielus  laulma ja lugema. Selle waral õpetab koolmeister ja õpib ise ka. Koolmeistrid  ja rottmeistrid peawad õpetaja abimeheks heitma, muidu on õpetaja LSna üksi, aga siis peawad nemad ka waimulikuks  saama, küll mitte kiriku-kuue poolest, waid südame poolest. Seks püüan neid kaswatada: kaiwatagu Jumal mind ja neid. Mina ei kässi kedagit, kõik wiina ja õlut maha jätta. Ristiinimene on waba ja tohib kõik Jumala head anded tänuga waStu wõtta. Aga ristiinimene ei ole mitte üksipäinis waba, waid on ka oma ligimese sulane armastusest. Sest jättab tema mõnda tegemata, milleks temal küll luba oleks. Olge heaks, lugege: Matt. 19, 12; 1. Korint. 9, 4 19 23; 9, 12—13; 8 B—l 3. j. m. t. Jäägem Jumalaga! 1.. N Kihelkonnal, Januarikuus 1889. Isamaalt. Kuresaarest. Meie kiwi küla elanikud näikse endid jälle natuke rõõmustama», see on et wa' ahju kütet odawamine ja kergemine kätte saamad; sest igal homikul tuleb pääle saja koorma puid linna, mis ka kohalise hinnaga on. Mitmelt poolt kuuldakse küsimisi: Miks puud praegu» kallimad on, kui 10 aastat tagasi?" See küsimine on küll raske õiete ära seletada; sest seda ei tea. Onu ja õepoeg. Wiimase tunnistuse juures waatiS konsul naeratades oma ette ja ütles: „See rõõmustab teie suust seda kuulda. Minu herra, mina olen üks wana kalju, mille wastu elu laenete wood pekswad see tähendab, minu waim on mõte teaduse läbi üheks kaljuks saanud; minu waene ihu on nõrk kui kõrkjas, mida iga tuule hoog murda wõib. Selle aSja poolest, mis teie meestest ütlesite, olen ma täiesti teie nõus; aga naisterahwaid ei tahaks ma siisgi mitte hoopis huka mõista, nemad on minu meelest kuidas ma seda pean ütlema? naisterahwad on noh teie saate juba isegi aru, mis ma ütelda tahan." „TäieSti, täiesti, herra konsul! Mina olen ka selle asja poolest teiega ühes nvuS; igal asjal on kaks külge, nõnda on siis ka wahest wõimalik, et naisterahwaste juurest woorust leida on. Aga kõik see terwe sugu on nõrk ja laseb ennast kergesti petta." „Jätame see jutu uüüd poolele!" ütleS konsul rahutult. „Nõnda palju on kindel, et meie mõlematega on sandiste maailmas ümber käidud ja selle pärast tahame ennast temast parem eemal hoida. Kui Issand mind siit ära kutsun a peaks, saan mina ka malmis olema kutset täitma." Aleksander pakus oma wõerale sigarit, mida see põlema süütas ja suure isuga suitsetama  hakaS. „Mina olen ette wõtnud oma testamenti tegema hakata," jutustas tema suitsetades. „Lootuse järele olete nüüd wist kindla otsusele jõudnud, see pärast palun minuga majaostmise kaupa kindlaks teha " See oli konsuli peenikene kamalus, sest ta tahtis ostja rahulikust seisust aru saada. Raha oli tal praegu ka kõige ülem asi ja kraadi möötja. „Tchke kaup kindlaks/' ütles Aleksander.  „Kui palju nõuate teie selle maja ja aia eest?" „WiiS tuhat rubla." „Siin on wiis tuhat rubla!" Noormees wõttis rahakoti reisipaunast ivälja ja luges nõutud summa laua pääle. „See on hea, herra von Windheim." „Home tulen teie juure, herra konsul, kwittungi ja kauba kontrahti saama." Mehed andsiwad kauba kinnituseks üks teisele kätt. „Mina ootan teid Home pruukosti ajaks, pärast seda läheme jahi pääle! Häid jahiriistu  saate minu juurest eest leidma." Konsul pistis raha tasku, jättis jumalaga  ja läks koju. „ Selle mehe mõtted ja arwamised maailma  kohta trööstiwad mind!" pomises ta enese ette. .Inimesed on sandid, nurjatumad, iseäranis  mehed. Tõe poolest meie ühe sugused  arwamised tegewad seda meest mulle armsaks ja kalliks." Sellsamal õhtul sai konsul Willem Dewaldi  kirja kätte ja luges seda suure rahul olemisega. „Tema on Meeta Bronneri tütre juba omale wõtnud!" ütles ta iseeneses. „Seda ma arwasin juba ammu, sest see iluS tüdruk oli ikka Willemi meelepärast. See on hea, wäga hea! Oh kui ma mitte nii haige ei oleks, siis saaksid minu manuse  päewad meel ehk rõõmsad olema!" Järele mõteldes käis ta toas edasi tagasi. Tema nägu läks nukraks, enam kui üks kord mulju» ta huuled tugewaSti kokku, kui tahaks ta ülestõuSwat wiha sellega tagasi suruda. „Ei, nõnda on õige, just nõnda!" hüüdis tema. „Wana sarmik ei tohi mind mitte enam kuklast kinni wõtta, ega poole tee päält tagasi kiskuda. Mis kasu on mul mu suurest warandusest, kui see mind öösel magada ei lase? Windheimil näitawad öösel naiSterahwad unes ja tuletawad tema õnnetumat armastust talle meele, ja mulle näitawad nemad sellepärast, et Tema wõttis piibli laua päält, lõi ühe koha, kuS lehe ots kahe korra oli, lahti ja luges waljuSti: „Meie oleme kõik patused ja sest auust ilma, mis Jumala eeS maksab."