Saarlane UU Üleüldine politiü» ajaleht mi»- ja linnarahvale. UM tts 30. Teisipäewal, 15. Augustil 1889. VI. aastakäik. ~S" " ro" maksab: Saaremaal! . I. rbl. 3t> kp. postiga -D .Ä „ pooleS aas . 1 „ KT „ Ilmub igal ksiftP)AssV«»l. Kuresaareö kanbanulitsas nr. 17. Kirjad käi ivad: Saarlase toimetusele, Knresaarc. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab A kop. -H Kust peab jäädawat õnne otsima? Terwe suure maakera pääl ci ole tõesti mitte ühtegi inimest olemas, kes õnnelik ei soowiks olla, aga wäga kahju, et see suurema jäo juures ainult sovwimine on, kuna aga kindlat tahtmist, õnnelikuks  saada, ainult üksikute inimeste juures ette tuleb. Palju on kirjanikud, nende hulkas ka mõned üleilma kõige kuulsamad, õnnest ja õnnelikuks saamisest kirjutanud, aga ma arwan, et auuS «Saarlase" lugeja mitte pahaks ei saa panema, kui sellest siin meel natuke juttu teeme. Enne, kui seda küsimust: „Kust peab jäädawat onne otsima?" wastata, peame järele waadata püüdma, missugust meie õnnelikuks, missugust õnnetumaks peame. Tihti kuuleme meie mitmeid rääkima: „Mis temal wiga, ta on rikas, ta on õnnelik!" Sellega on üteldud, et nimetatud inimese õnn rikkuses seisab. On õnn rikkuses, siis peame meie seda säält otsima, see on, meie peame rikkaks saada püüdma, mis küll wist iga ühele wäga kasulik ja meele järeline asi on. Aga kas meie rikkuses tõsist õnne wõime saada ja kas wõime oma küsimise pääle wastata: „Õnne peab rikkuses otsima?" Ei! wõime meie julgesti wastata. Rikkus ei tee kedagi õnnelikuks, 'tä on tänaseks ja homseks. See, kes täna rikkas on, wõib Home wäga kergesti kõik oma -varanduse kaotada ja kui tema õnn rikkuses oli, siis kaotas ta neid mõlemaid.  Nii ei ole siis jäädaw õun mitte rikkuses ja kus üht asja ei ole, säält ei wõi meie ka seda otsida, ning kui meie siis ka ilma hoolimata otsime, siis Ivaewame meie endid i'maaeg-1, sest meie ei saa seda. säält mitte leidma. Sagedasti mõtleb ja räägib armastaja noormees: „Kui minu kallim mind armastab, siis olen ma õnnelik!" Sellega on siis nimetatud nooremehe õnn armastuses: Saab ta wastu armastatud, siis on ta õnnelik, kui mitte, siis õnnetu. Kas wõime meie jäädawat õnne armastuses otsida? Ei! sääl ei ole ka seda. Armastus ei ole mitte jäädaw. Tihti tulewad elus vildid ette, kus tänakõige suurelisemal wiisil armu truudust saab -vannutud, ei ole lühikese aja järel enam jälgegi järel. Armastus on kadunud ja inimene, kelle õnn armastuses oli, on õnnetu. Nii näeme meie wäga selgesti, et armastusest jäädama õnne otsimine üsna ilmaaegne tegu on, sääl ei ole seda mitte ja ka kõige parema ja hoolsa otsimisega ei wõi meie seda säält mitte leida. Sõbrus on kallis anne ja taewa kingitus, laulab meie kallis laulik L. Koidula. ' Waatame järele, kas wõime meie sellest kallist andest püha taewa kingitusest,  sõbrusest tõsist, jäädawat õnne leida. Kas wõime meie endid jäädawalt õnnelikuks kiita, kui meil kallis sõber on? Ei sugugi! Ilmas ei ole see mitte tundmata asi, et kõige suuremad sõbrad, kes juba kõik oma elu aeg sõbruses elanud, wiimastel elu aastatel ühe teise hirmsamaks wcri -vaenlaseks saamad. Nii ei ole siis sõbrus mitte jäädaw ja kelle õnn sõbruseS on, selle õnn on kadunud. Sõbruses ei wõi mitte jäädawat õnne otsida, sest sääl ei ole seda. Termis on inimese kallim -vara ja kui ühel inimesel head termist ei ole, siis ei ole tall ka mitte õiget elu rõõmu. Rikkus, kõige õnnelikum armastus ja taewalik sõbrus, on tormiseta  inimesele ilma määrtuseta asjad. Kas wõib inimene oma jäädawat õnne tcrwiseS leida? Ei kogunisti! Termis on kaduw. Inimene, kestana kõige paremas tormises on, wõib Home puru wigane olla, ja kui tema õnn tormises oli, siis on see ühes tormisega kadunud. Nüüd näeme meie selgesti, et inimene enesele jäädawat õnne kõige kallimates maailma warandustes,  rikkuses, armastuses, sõbruses ja ka mitte hea» terwises leida ei wõi meel wähem maksab tall siis seda teistes kohtades otsida. „Kust peame meie siis jäädawat õnne otsima?" Meie kuldne kallis kadunud laulik, armsam isamaa ilu ja ehe, kodumaa kandli kaunim kõlistaja laulab: „Süda ci saa kaugelt pea, Tõsist õnne otsima!" Tahad sa jäädawat õnne leida, siis ära otsi seda mitte kaugelt, sääl ei ole seda, maid otsi seda ise enese südamest, sest iga ühe jäädaw õnn on igal ühel omas südames. Miljonide omanik omas rikkuses, õnnelik noor armastaja armastuses, sõbruse otsija heas sõbruses ja ka mitte tugemas terwises ei wõi jäädawat õnne leida, maid seda leiab inimene üksnes õiglases, kindlas ja iseseiSwast südamest. Inimene, kes oma südant inimlikude pühaduste õiguse ja woorusega on kosutanud, kes ialgi ühtegi lootust teiste inimeste pääle ei pane, kes ise seisaw on, on ka kõige suurem waefus ja ka siis, kui teda ka sada hella armukest põlganud on, kui ta kõigist inimestest maha jäätud ja ilma ühegi sõbrata  on, ning wcel siiski, kui ta kurt, pime ja jalutu, on jäädawalt õnnelik. Ole õiglane, kuula Jumal aitab. 12 IX. peatükk Nüüd pöörame jälle oma jutustusega selle öö juure tagasi, kus Juuli oma kasupoja  ja külalisega wiimati koju jõudis. Tema igatses koju, et sääl wanaema waigistada;  ja see seisis mürisedes ja kahwatanud ukse ees ja hüüdis temale juba kaugelt -vastu: „Tulete ometi ühe korra? Teile ei ole ometi midagi paha sündinud? Missugust ahastust ja hirmu oled sa waene tütreke jälle pidanud wälja kanatama!" Pea ühe hingega jutustas Juuli temale kõik, mis sääl lossis sündinud oli. „Jumalale olgu tänu, et sa hingega meel koju tulnud oled! hüüdis wanaema. „Ja see mees on sind päästnud? Astuge sisse, hea mees ja olge seega rahul, mis meie alatuma katuse alt leida on; kõik, mis meil on, tahame heal meelel teiega jägada." Wõeras wõtis lahket kutsumist wastu, püüdis aga oma nägu ikka weel wammuse krae sisse ära marjata. Kuna Juuli sööki ja jooki muretses, istus wõeras ahju taha pingi pääle maha ja silitas sõbralikult wäikse Willemi walget pead, kes usaldawalt tema põlwe ette tulnud oli. Wahete wahel näis ta hoolega noort perenaist tähele panewat. „Kui ma mitte ei eksi," ütles wanaema, kes teda ka hoolega oli tähele pannud, „siis olete teie täna enne ka meil käinud?" „See on tõsi, teie ei eksi mitte. Siisgi usun ma, teie ei saa üht waest laewameest mitte wälja ajama." „ Kõiki meremehi wõtan ma oma önsa mehe ja armsa Jaani pärast rõõmuga wastu, teid aga iseäranis weel, kes teie minu tütrele nii wahwasti olete abiks olnud." Nüüd juhtus korraga Zuuli lambi walgus wõera pale pääle langema. Kuidas ehmatas tema ära! Wõtmed, mis temal.just käes oliwad, kukusiwad maha. „Mees," hüüdis ta, „kes teie olete? Ütelge, ütelge mulle oma nimi!" „Juuli on sinu nimi, kuidas su wäike poeg mulle täna homiku ütles ja nii oli ka minu õe nimi ja just sinu nägu; minu arwamise järele oled sa minu õde ja mina sinu ära kadunud wend, Hans." „Jah, siin ei ole ühtegi kahkleda, sina oled minu armaS wend Hans," hüüdis Juuli ja heitis ennast wenna rinnale. Pisarad woolasiwad tema silmist, ka pruuni madruse näo pääl nähti pisaraid hiilgawat. „Aga ma tulen kui kerjaja, Juulikene, kui üks waene kerjaja," ütles Hans näimaks,  kui ta ennast tormilise õe kätte wahelt oli wabastanud; „kas sa sest siis midagi ei hooli?" „Ka mina ei ole palju parem, Hansukene, jah, ei midagi parem, sest on küll, et sa mu wend oled ja jälle meie juures elad! Kas pole tõsi, ema, teie saate seda ka lubama, et ta nii kaua meie juures on, kuni ta omale ühe teenistuse koha saab; ta wõib ju selle aja sees ka meile abiks olla." „OH, ütles wanake, teid wõtame meie, nagu ma enne ütlesin, südame rõõmuga wastu. Ma olen teie head wanemad küll tunnud, teie õnnis ema käis minuga koolis ja meie oleme seltsis leeritud. Teie poolest oleks ma juba hea meelega luba annnd, et mu poeg Juuli oleks omale wõtnud; aga ma olin isemeelne, nüüd ei pea aga wana waenlane mind mitte enam saama kurja pääle eksitama. Seletage nüüd mulle, mikspärast olete täna muist oma korjatud palukeist meile annud?" „No jah," wastas madrus naeratades, „ma pean teile kõik tunnistama, ma ei ole mitte ilma rahata. Mina luusisin siin selle pärast kui kerjaja ümber, et ma näha saaksin, kuidas luud siin seisawad ja mis rahwas minust arwab; mul ei ole mitte nõu siia elama jääda, mina tulin ennast isamaa teenistusse pakuma ja tahtsin randwahiks hakata, on aga kodu paik mulle meele järele, siis jään muidugi siia elama.— Ja mis mu wäikse anni kohta käib, on see : ma olin rahwa jutust ja Willemi sõnadest poolteed wälja saanud, et Juuli siin elab ja tahtsin teda sell teel tundma õpida." „Kas ma ei arwanud seda mitte kohe,"