Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. XVIII. Jowan tõendas seda waikides, ilmrahuta meelega. «Sinu liikumata kui ka liikuw warandus piab aga esiotsa kindlaks tehtud saama, Jowan," kõneles Martelli edasi. «Meie tunneme töine tõisi kahekümnest aaStast saadik ja meie ei ole ilmaski kauba sobitamisel jagelenud. Piame lühidelt aru, nagu asja seis seda nõuab. Minul, kui moona asjade peatoimetajal, on sõjaministeeriumi kirjalik käsk kaasas, et kõik kontrahtid, üleüldse iga kaup, mis ma suusõnal ehk kirjalikult neis maakondades, milledes sõja-seisus on kuulutatud, maha teen, kubernööridest «vaidlemata  piawad kinnitatud saama..." Martelli tõmbas suure märguraamatu taskust) ta WSttiS pilliroost lõigatud sule, wõttis waskse tindi potikese  wöö wahelt, pani paberi põlwe peale ja hakkas kirjutama. «Mina, Jowan Silowitsh, müin selleläbi kõik oma majad, põllud, ühtlast kõige wiljaga ja kõik puhta raha, olgu wiimne minu enese ehk minu asjatoimetajate ja wolitud meeste käes, Josep Martelli-isandale Rustshukis." Nõnda lugeS Martelli oma sõbrale Jowanile ette. «Kirjuta nimi alla! Niipia, kui sõda lõpetatud on, müin mina kõik sinu heaks ära ja sina maksad minule kümme protsenti selle eest waewapalka. Oma puhta raha annad sina minu kätte ühe weksli wasta, mis mina oma Konstantinopoli pangamaja peale kirjutan." Jowani silmad, tema nägu läksiwad lahkemaks. Rõõmu pärast wärisewa käega wõttiS tema, ilma mõtlemata,  märguraamatu, kirjutas oma nime alla, tõmbas sõrmuse sõrmest, kastis tema tindi potti ja wajutas oma pitsari märgi kirja alla. «Näid oleme meie walmis sinu «varandusega!" Martelli pistis raamatu jälle oma taskusse tagasi. „Nüid ütle mulle: kus on sinu laps, sinu Marinka? Ka tema piab homme meiega kaasa tulema." Jowan oli nii segane, et ta midagi kosta ei teadnud.  Tema jutustas rõhutud peaga, kuidas tema sellepärast,  et papp, niiheaste kui ka tema abiline selle arwamise all seiswat, et nemad waenlastega kirjafid wahetawad, oma hädaS ühe wõera mehe, noore Ungarlase pakkumist olewat pidanud wasta wstma, ja et see nüid tunni aja eejk Warna linna teele läinud, kus mõlemad teda järele pidada ootama. Martelli tõmbas otsaesise kortsu. „Ühe noore Ungarlasega!" hüidiS tema. küll see oli sinust rumalus! Ja kas sina teda ka läbi ja läbi tundsid, kaS sa tohtisid tema kätte oma last, oma ilusat Marinkat, uskuda?.. . Jowan, kas sa ei ole kitse kärneriks teinud?" Jowan waikis. Martelli kahtlused oliwad ka temal enesel. Jällegi heitis süda temale ette, et tema põhjatu kergemeelelift tegu oli teinud. Oma waranduse hoidmiseks  oli tema oma lapse kõiksuguste kardetawate juhtumiste wolile jätnud, ehk tema tal küll kõige kallim warandus oli. „Ja Marinka?... KaS tema walmis oli, selle wõeraga teele minema?..." „Tema ise lükaS papi kaitse tagasi. Tema pidi siit ära minema. Iga tund oleks temale õnnetust wõinud  tuua." „Ja mis selle wõera nimi on? Sa tead, ma reisin palju mööda Ungriamaad, minu naene on ise ka Ungarlane." „Bersekiks nimetas ta ennast. Tema mõistis meie usaldust wõita; tema nõutas minule kaitse kirja Inglise kindrali käest; tema ohwerdas iseennast sõbruses meiewastu." „Bersek!" hüidis Martelli imestusega. „Marko tunneb selle nooremehe suguwõsa, kelle teenistuses  tema ennemuiste on olnud. Marko oligi see, keS minule seda nõuu andis..." „KaS wahest Wiktor Bersek?" Martelli waatas põnewusel sõbra otsa. „Rõnda, neh! Nii on tema nimi!" „ Wiktor Bersek! Imelik! Minu naese wenna poeg! KuidaS see poiss siia on saanud. Meie teadsime üksnes, et tema Londonis pidi olema." Ehmatusega waatas Jowan sõbra otsa. Tema käed Wärisesiwad. „ Temal oli kiri kaasaS, mis teda Türgi mulasim'iks *) kinnitas, aga ta ütles, et tema mitte wäeteemStusesse ei tahtwat astuda; tema minewat kõige esiteks Rustshull linna, ühte wana sugulast waatama." „Hehe! Siis ta on ikka weel oma tädit meeleS pidanud." „ Martelli, ütle mulle, kaS minul õigus oli, selle nooremehe kätte oma ainust last uskuda?" Jowan pani kartlikul põnewusel oma käe tema õla peale. „Mina ei tunne teda mitte, aga minu naene kinnitab,  et temast auusamat poissi maailmas enam ei olewatki,  tulipea oli tema aga küll, kes piaaegu alles poisikene,  mässajate sõjamäe ridadesse astus ja õige wahwaste ennast üleS olewat pidanud." Jowani isalikule südamele oli see mõneks waigistuseks. „ Jowan", küsis Martelli, „fina ütlesid, et laps hea meelega temaga olla läinud?" Magu nähti, jah!" „ Jowan, siis pole lugu õige, nii palju, kui mina Marinkat tunnen!" Jowan jäi kohmetumalt wahtima. »Kus kohal pidid sina Warnas nende mõlematega kokku saama?" „ Austria aurulaewa kontoris." „Mina ei wõi sind mitte enese juurest ära laSta. Sina piad kõige esiteks minuga sõjawäe pealeeri tulema; sinu asi piab selge olema, et üMi sinu kallale kippuda ei tohiks. Sinu kaitsekirjast, mis sa Inglase käest oled saanud, ei hooli siin ükski, sest kõik eelkäijad wäe hulgad saawad Dewnosse tagasi saadetud. Käsk on juba wäljas." Hirm langes uueste Jowani peale. „Ole aga rahul!" trööstis teda Martelli naerdes. Mina saadan weel täna öösi ühe oma saptieh'de hulgast Warnasse. Tema piab siis sinu tütre kätte sinu käsu toimetama, et ta selles majas korterit wõtab, mis mina saan tähendama. Miua, tema onu, saadan temale selle kirjaliku käsu!" Jowan surus liigutatud südamega oma sõbra kätt. Tooreste, karedate healte kära, mis alt ukse eest ülesse kostis, tõmbas mõlemate tähelepanemist enese peale. Jowan tahtis akna juurde astuda ja luugi lahti teha. Martelli hoidis teda tagasi. „Ole ettewaatlik. Nad on tulnud Markot kinni wiima," ütleS tema poole healega. „Ära sega ennast mitte selle asja sekka, teda peasta ei ole wõimalik! See lugu toob jällegi õnnetust sinu majale, aga sina ei jaksa seda ära pöörda. Ükski ei tohi sind silmata!... Hakkame aga jälle oma töösse!... Sinu puhas raha, kus tema on?" Jowan värises üle kõige keha. Tema kõrv kuulas arglikult. „Asi on mööda! Marko on oma sõna pidanud; tema ei ela enam! Sellepärast ole vagane!" trööstis Martelli, kes kuulates oma kõrva akna luugi külge oli pannud. Jowan kahvatas näust ära, kui surnu. Tema kobiS kätega, arust segatud, ja otsis võtmeid. „Ole usin, Jowan!" maenitseS Martelli. Jowan leidis wiimaks, oma hirmust hoolimata, mis tema otsis; kartis, et tema enese peale ka selle juhtumise pärast süidi lükatakse. Wärisewate kätega laskis tema laterna lae alt maha ja astus oma sõbraga tuast välja, mis nüid ainult weel tumedaste nurgas püha kuju ees põlewast lambist sai valgustatud. Waikides astus Martelli, külma värinaid tundes ja ennast oma mantlisse mässides, Jowani järele, kellel hundinahka kasukaS seljas oli, trepist alla wõlwistikku, mis temale sugugi wõeralik ei olnud, sest et tema liig hästi teadis, kui kahtlane lugu sellel maal ilmliku varandusega  oli. Jowan viis teda wiimaks raudse värava juurde, tegi selle lahti, sammus künni töise raud-ukse juurde ja näitas käega seal seisvate kastide peale. Ta tegi ühe kasti töise järele lahti; tema awaS ka selle, kelles kallid kiwid oliwad. Martelli film riivas, osaval pilgul nende hinda määrates, üle selle varanduse. „Jowan", ütles tema, „Sina oled rohkem töötanud,  kui mina arvasin. Kõik see puhas raha olgu minu omandus... lugemata, nagu tema seal on. Meie loeme teda peakorteris, kus teda suure meeleheaga saab wasta võetama. Minu käest nõutakse raha sõjameestele palgaks, mis juba ammugi enam välja ei ole maksetud. Sina peastad mind suurest kimbatusest! Homme hommiku vara nõuan mina konakist viiskümmend meest kaitse-wäge sõjaväe ministeeriumi tarvis muretsetud raha ära talitamiseks;  minu pealiskaudse arvamise järele võib seda küll umbes kaks künni kolm sada tuhat tukatit olla. Sellega täidan ma ühe haugu! Küll ma tean, kust ma seda jälle tagasi saan; mina annan sinule kviitungi, ja nende protsentidega, mis sa saad, tasud sina fiiS minu vaevapalga, miS minul sinu mõisate äramüimise eest saab nõnda olema... Kas oled sellega rahul?" „Tee seda, nagu sa ise tahad, Martelli!" „Ja warSti siinsamas all piad sina Me raha kirjalikult  minu kätte andma!" Martelli kükitas ühe kasti peale ja kirjutas lühikeste  sõnadega wõlatähe. Jowan pani täie usaldusega oma nime alla. Temal oli süda koguni kerge, kui tema kõik oma sõbra kätte oli ära andnud. „Selle kraami seal piad sa enesele, Jowan!" ütleS Martelli püsti tõustes ja weikese kasti peale näidates, milles kallid kiwid oliwad. „See on kerge ära wiia; selle wõtad sa oma kaasa... Marinkale saab sest mõndagi pulma ehteks ära kuluma," lisaS ta naerdes juurde. Tume kolin päris nende ligidal ehmataS häkitselt mõlemaid. Laterna libises Jowani käest maha ja kuStuS ära. Mõlemad seistwad pilkases pimeduses. „Mis see oli?" küsis Martelli tasa ja kartlikult. Kõik Jowani ihu wärises; temal ei olnud nii paljugi waimu enam, et kosta oleks wõinud. Wabisedes kobiS ta kätega kalju põrandalt laternat otsides. „ Jowan, kus meie oleme?" sosiStaS Martelli käega oma seltsimeest otsides ja kõwaSte tema ümbert kinni hakates. Jowani hambad lõgisesiwad hirmu pärast. Jällegi oli seesamane kolin kuulda. „Pista küinal jälle põlema!" sosiStaS Martelli, rahulikumalt, kui enne. „Mina tahan teada, kuS mina olen! KaS sina kindlaste tead, et keegi sealt poolt meie kallale ei wõi tungida?" Jowanil läks wiimaks korda lõdisewate kätega küindla jälle põlema süidata, ja Martelli waataS oma sõbra palge peale, mis nii kahwatanud oli, kui surnul. 17. *) Leitenant. Jowan! Jowan! Loogas läbi õhu lennates, ilma et meel segaseks oleks läinud, ainult sõgestatud heledast valgusest ja õhu surumisest, kukkus Wiktor sagariku wõsastikuSse, langes sealt alla kõva, sammaldanud kalju peale, sealt jälle töise peale ja nõnda ikka edast ja ikka sügawamale, wahel terawate kaljuservade wasta põrkades, nõnda et tema nägu meriseks oli kistud ohaklistest võsudest; fiiS ikka uueste kukkudes, künni tema wiimaks kaksiti ühe asja peale istuma jäi, mille ümbert tema mõlemate kätega kõwasti kinni hakkas, ehk küll see tugi tema all wankus, jälle tõusis ja kangeste õõtsudes jälle langes, nagu kiik. Kõigest jõuuft ennast kinni hoides, edasi ja tagasi kiikudes, kuulis tema otsekohe enese all praksumist ja murdumist  ja püidis silmad lahti ajada. Palawalt jooksis midagi nende üle. Ohakad oliwad tema näu puruks kiskunud, weri woolaS haavadest; tema ihu walutaS kalju servade peale kukkumisest. Meel oli temal küll selge, aga filmawalgus sai ikka jälle uueSte nõrrendawa were läbi takistatud. Tema all oli pilkane pimedus, milles tema ainult tugewat kase tüwe seletas, miS piaaegu  kaalu tasa üle kuristiku rippuS ja tema kukkumist kõige wähemalt saja jala kõrguselt oli takistanud. Ka mälestus sellest, mis praegu temaga juhtunud oli, seisis selgeste temal meeles. Temal oli selgeste weel meeleS, kuidas must kogu, kes kaljunina taga oli kükitanud, kõige selgemal kuu paistel äkitselt püsti oli mõlemaid käsi wasta taewast sirutades; kuidaS ennast tema hobune selle kogu ees tagumiste jalgade peale oli ülesse ajanud ja kõrwale karates sügawusesse kukkunud; kuidaS tema oma toe, sadula, enese alt oli kautanud ja ühe kalju järgu pealt alla töise peale oli kukutatud, wiimaks rinnuli  wasta kase tüwe oli põrganud ja selle ümbert kõwaste kinni hakanud. Ja selleS kogus oli tema selgel kuu paistel Petrowitshi  kahwatanud näu ära tundnud, Petrowitshit, keS seal teda waritsenud ja oma ähwarduse tõeks oli teinud. Waewalt üks sekund kulus temal ära kõik seda juhtumist  oma meelde tuletada ja määrata. Wahe ajal aga oli tema olek wäga kardetaw. Tema otsaesine walutas, weri jooksis tema palge üle; ta tundis, et ta liikmed halwatud saiwad ja puu tüwi murdus praginal oma kaljupragude wahele aetud juurtest lahti. Kartlikult ronis tema tagurpidi kalju seina poole, sellega puu tüwe peale rõhuwat koormat kergitades, nõnda et see jälle pikka mesi kerkima hakkas. Jalgu märja kalju wasta toetades, pühkis ta were oma silmist; ta püidiS neid pimedusega harjutada ja tundis wiimaks ära, et hauasein järk järgult alla läks. Paks wõsastik, orjawitsad ja tugewad wäätkaswud kaswasiwad kalju seina peal; kaljunukid oliwad ära sammaldanud.  Niisama järsku aga, kui see kalju tema üle tõusis, niisama pikkamisi läks ta järkude wiifi alla, eht küll nii sügawaSse, et film põhja ei ulatanud waatama. Töisel pool oli kuristiku kallas palju tasasem, rohkem libamist; kuu paiste, mis sinna kuriStikuSse tungis, valgustas  ereda valgusega seda töist seina, künni tema nagu sinise udu sisse ära kadus. Kui võimalik oli nende järkude  mööda alla haua põhja ronida, fiiS pidi ka võimalik  olema töiselt poolt seina mööda jälle üleSse ronida. Marinka! see mõte tungis temale walusaSte, nagu noole terav otS, peaajudesse. Tema pidi selle koeru küisiS olema! Tema ise oli tema ohver, tema ise oli ka selle neiu meelest kadunud, kaljude wasta puruks löödud, ja see neiu oli sellepärast kõige nurjatuma iniwese wägt- 2S. Sakala. 1885