Meiu Vilmut! Kuis hea meelega tahtsin ma Teid kord näha, Teiega rääkida!" Lilli waatas läikiwail filmil üleS ja sirutas oma weikese Srna käe temale teretuseks waStu, kuna ta tasase ja tumeda healega ütleS: „Ma tänan Teid, herra von Werdenfels! oh ma tänan Teid!" „Mille eest?" küsis Paul wõeruStadeS, aga see wõerustamine ei keetnud teda mitte, pakutud kätt wastu WStta ja kinni hoida. „Selle rest, et Teie Gregorile ometi ükskord tStt ütelnud olete! Seda ei julgenud muidu keegi teha, ja sellepärast peab ta ennast ilmeksimatuks. Aga Teie olete teda tubliste läbi wõtnud, nagu ta mind ikka läbi wstab ja see rõõmustab mind, selle eest tänan ma Teid, see on Gregor'ile üsna paraS päris ParaS!" Ja neiu Lilli tampis weikese jalakesega waStu maad ja näitas ülestõstetud rusikaga papi töötua poole. See oli Paul'i tüli kohta üks wäga lapsik heakskiitmine, aga Paul'i rõõmustas see ülewäga ja kuna ta neiu käele suud andis, mida ta weel ikka enese käes pidas, küsis ta naeratades: „Teil ei ole siis minu ärawandumise pärast sugugi hirm? Teil, walida papi sugulasel?" „Meie koolis walitses priiwaim," seletas Lilli tähtsusega. „Sellepärast ei tahtnud Gregor mind sinna saata, waid mind ühes kloostris kaswatada ja õpetada laska, aga Anna ei sallinud seda. Meie arwamised lähewad ühte, herra von Werdenfels! Mina ei karda ka mitte tema waimuliku Piitsa; ma tahaksin Teid Buchdorfis wabaStamise juures hea meelega aitada!" „la, seda tahaksin mina ka!" ütles Paul sügawas  mõttes. Tema weike seltsiline ei olnud ilmaski nii ilus, kui nüüd, kus ta lskendawate palgedega Gregori tegu hukka mõistes baroni ees seisis. Ta kummardas pisut ja Lillile sügawaste silmi waatadeS, ütles ta tasa: „Neiu Lilli, meie ei ole kaua tSinetõist näinud olete Teie mõnikord minu peale mõtelnud?" Noore neiu huulte ümber mängis kelmlik naeratus. „Selle eest olete Teie ise muretsenud, et ma Teid ei unustaksin, Teie kirjutasite mulle ju wäga sagedaste." „Ma kirjutan Teile hoome jälle!" hüüdis Paul waimuStawalt. „Ma tahan Buchdorfi elu muutmist ja parandamist kirjalikult Teie silme ette seadida ja Teie saate selle peale wastama?" Gregori elutuast kuuldi kedagit wälja tulewat ja neiu Lllli, keS suure wahwusega Pauli wõitluseS Gregori  wastu aitada tahtis, kohkus ära. „Ma pean minema," svsiStaS ta. „Kui Gregor kogemata tuleks —" „Siis andgu Jumal ise meile armu!" hüüdis Paul naerdes. „Teil>on õiguS, ka mina pean minema.  Elage heaSte, Lilli ja ärge unustage mind mitte." Ta oli neiu kätt juba kakskorda wusutanud, nüüd tegi ta seda kolmat korda, enne kui ta läks. Lilli waatas tükk aega temale järele. „Ärge unustage mind mitte!" See kõlas nii armaS ja magus ja ometi oli see üsna loomulik. Aga kui aruldase õrnuse ja pehmusega  oli ta tema nime Välja rääkinud ja kui sügawaõje  oli ta tema filmi waatanud! Lilli kohkus selle mõtte juures ära, ja ta weike südamekene hakkas nii rahutumalt tuksuma, et ta käe peale panema pidi, aga see ei aitanud midagi, sest tuksumine ei kadunud mitte ära ja see mõte tuli ikka uueste tema paha ja ei olnud sugugi enam nõnda hirmu Vääriline, kui esiotsa. Mahalöödud silmadega ja lõkendavate palgedega aStus Lilli tuppa tagasi, aga Annat ei leidnud ta mitte eest ja rääkimist ei kuulnud ta ka enam. Ta ei tahtnud täna salaja kuulatada, waid oli rõõmus, et ta üksi olla wõiS) istus leentooli peale ja wajuS mõttetesse. Vilmut kõndis omas tuas kurwa näuga edasi ja tagasi ja mõtleS selle üte järele, mis ta Pauli suust kuulnud oli. Ta pidi tunnistama, et Paul, keda ta tähtsuseta ja kergemeelseks inimeseks oli pidanud, temale wäga kardetav) Vaenlane oli ja mis ta Werdenfels'is  wõis, seda ei Võinud ta Buchdorf'is mitte. Seal läks uks lahti ja Anna astus sisse. Ta astus papi ette ja ütleS ilma sissejuhatuseta wäriseVal healel: „KaS Sa nüüd näed, Gregor, mis sellest õnnetumast  tülist Viimaks Välja tuleb?" „Sa kuulsid seda, mis meie rääkisime?" küsis Vilmut laitusega. „Jlma tahtmata! Teie rääkisite ju nõnda walju, et iga sõna selgeSte kuulda oli. Nii kaugele on juba talunikude wiha läinud, et nad Raimundi surmata tahawad!" „Sa arwad Werdenfels'i pärisherrat!" ütles Vilmut külmusega. „Sa kuulsid, et ma noore baronile  oma sõna sellepeale andsin, et ma niisuguste hullustustele otsa teen." „Kui see weel Sinu wõimuses seisab! Ma kardan, et see juba hilja on." Uhke ja põlastaw naeratus oli Vilmut'i huultelt  näha. „Nad on harjunud mu sõna kuulma ja seda saawad nad ka nüüd tegema." „Ja nad on seda Sinu ees ometi salajas pidanud,  millest noor baron jutustas. Sa ei teadnud sellest midagi, Sina, kes muidu kõik tead, mis kogu ümbruses sünnib. Sa oled wiha tuld põlema sülitanud,  nüüd katsu seda kustutada ja ma kahtlen selle juures, et see Sinul korda läheb." „ Mõtle järele Anna, mis Sa räägid!" ütles Vilmut waljult. „Kui tõeste tema elu kallale kiputakse  —" „Siis olen mina seal juures süüdlane!" hüüdis Anna sinna wahele, „sest mirka olen teda siia kutsunud." „Sina?" „lah, ja tema tuli." „AH seda tähendas see koosolek mägedes? Ma oleksin seda teada wõinud, kui ta nii järsku siin ilmus. Sinu kutsumise järele tuli ta siia." „Tema õnnetuseks! Ma tahtsin teda tema unistusest,  mis teda wiimakS tapab, wälja kiskuda; ma käisin nii kaua tema peale, künni ta wiimaks nõuuks wõttis, minu palwet täita. Nüüd on ta tulnud ja nüüd on ta wõitlust alustanud, mida Sina tema kaela saatsid ja selles wõitluses saab ta langema, sest ta ei taha mitte enam taganeda ma tunnen Raimundi." Noor naesterahwas wärijes kõigest kehast, kui ta seda rääkis; nõnda oli teda Gregor ükskord näinud, kui ta walida käega tema õnne temalt riisus. „Sina ei jõuua ennast enam walitseda! See mõte, et Raimund hädas on, riisub Sinult peaaegu Sinu mõistuse. Üleüldise ja ärateenitud wihale wõisin ma ruumi anda; niipea aga, kui ta kurjategusi hakkab tegema, mõistan ma teda taltsutada." „Kas Sa wõid ka seda ebausku taltsutada?" küsis Anna kibedalt. „Paul Werdenfels'il on õigus, ta on üks wägew, kaheterane mõek Siuu käes. Sa ise oled rahwaft õpetanud, et Raimund üks õnnetuse tooja on, kelle ligidus juba hukatust toob, ja kelle head teud äraneedmiseks saawad. Kõiki juttust, mis teda saatanaks teewad, oled Sina tõeks kiitnud. Jah, rahwas usub, et tema hinge õnnistusele kahju sünnib, kui nad tema käest ühe kingituse wastu wõtawad ja sellega oled Sina seda saanud, et nad rumalast peast eneste küla wee ohwriks lasewad saada. Sest kes kaitseb küla, kui west suureks tõuseb!" „Jumal taewas, kes meid ikka kaitsnud on!" ütles Vilmut tuliselt. „Kui hädaoht elementide poolt ähwardab, kes tema sõna.peawad kuulma, seal peame meie tema abi peale lootma." „Ja kus inimeste wõimus elementide wastu õnnelikult  wõidelda wõib, seal ärritame teda wihale meie endid ei kaitse ja seda oled Sina teinud." „MiS see tähendab, Anna?" ütles Gregor kihutatud  healel. „Kuis wõid Sa nõnda minu wastu rääkida? Pean ma Sinule oma tegude üle aru andma? Seal ei ole kellegi! midagi ütlemist, kus mina oma südame tunnistuse järele teen." „ Selle peale wõib kogu ümbruse häda ja wiletsus  wastust anda!" ütles Anna ehmatades. „Meie ei jõuua mitte seda õnnetust kõrwale saata, aga Raimundil  oli see wõimalit ja seda tahtis ta teha. Sa tead kõige paremine, miks ta walli ehitust nüüd kesk talwel peale hakkas ja miks ta järele jättts. Nüüd kannatawad nemad häda sees Sinu käsu järele ja wihkawad  seda surmani, kes neid aidata tahtis. Raimund  üksi —" „Raimund ja jälle Raimund!" ütleS Vilmut peaaegu metslikult sinna wahele. „Kas Sa ei wõi teda tõistwiisi nimetada? KaS ma pean Sulle seda lubamist meele tuletama, mida Sa mulle andsid, kui Sa Hertenstein'i abikaasaks said? Sa ise ütlesid ju: Minu armastus on ära wõidetud ja maha maetud; oled Sa mulle sellkorral waletanud?" „Kui see wale oli, milleläbi ma ennast petsin, siis oled Sina mind waletama sundinud. Sina seletasid  mulle ette, kui oleks armastus suur patt, künni ma Raimund'i maha jätsin. Ma ei oleks seda tõeste mitte teinud, kui see halastamata kohtunik mitte minu kõrwal poleks seisnud, kes mind ikka ja ikka süüdlaseks püüdis teha. Ma mõtlesin sellkorral, et minewik minewikuks on jäenud, aga mõndagi peetakse surnuks ja kadunuks, mis aastate järele uue jõuuga elule ärkab." Gregor kahwatas wiimaSte sõnade juures ära, pitkalt, ilma enese tahtmata, laskis ta kasi Anna käest lahti ja wajus alla. Noor proua mõistis seda liigutust  waleste, ta astus tagasi ja ta jume muutis ennast jälle waljuks, kui ta edasi rääkis: „Ära karda midagi, Sinu tööd ei riku keegi! Meie oleme ja jäeme lahutatud. Meie oleme tõinetõisest  juba nii kaugel, et meie tõinetõisele enam kätt anda ei ulata. Aga ma olen Raimundi armastanud künni tänase päewani. Mu armastust ei jõuua mu südamest ükski asi wälja kiskuda, ega ära surmata, ei ükski süü ära kustutada. Ma wõin teda maha jätta ja ära needa aga armastama saan ma teda igaweste!" Ta hingas sügawalt, kui oleks üks raske koorem ta rinna pealt "ära wõetud. Gregor ei leidnud sõnu, oma ehmatust wäljandata, aga ta silmad wiibisiwad uurides naesterahwa ilusa näu peal. Oli see wiha Anna tunnistuse, ehk Raimundi wastu, seda ei wõinud  keegi mõista, aga ta põlew silm ei awaldanud ühtegi head. Seal kõlas häkitselt kiriku kell, ja Vilmut kohkus  ära. „Jumala teenistus!" ütles ta tumedalt. „Ma pean kirikusse minema." „Siis lähen ma," ütles Anna rahulikult. „Mull oli nõuu Lilliga koju tagasi minna, aga kui Sa soowid,  et meie ka kirikusse tuleme —" „See on parem, kui Sa koju lähed." Seesugune jämedus pahandas naesterahwasi wäga. „Siis sõidame meie kohe ära. Jumalaga!" Ilma sõnalausumata laskis Gregor teda minna. Ikka waljem kõlas kiriku kell, kui maanitseks ta teda Jumala teenistusele tulla. Ja selle kella kõla sees arwas ta ikka ja ikka neid sõnu kuulwat: Ma wõin teda maha jätta ja ära needa, aga armastama saan ma teda igaweste! (Järg jäeb tulema.) Kuidas teada saada, kui palju kuskil maa sees musta mulda ehk päris taimekaswatawat rammu on. Tuleb seda maad wõtta, kelle seisu tahetakse teada saada, ära kuiwatada, läbi sõeluda, et kõik kiwikesed ja muu risu ära jääks. Siis tuleb sõelutud  maad wõtta, umbes 100 looti wõi solotnikku, ja sawi pattiga palawasse ahju panda, kus teda niikaua Larwis hoida, kuni potist enam suitsu ehk wingu wälja ei tule. Nüüd tuleb pott ahjust wälja wõtta ja ära laske jahtuda, siis maa ära kaaluda, kus kohe awalikuks tuleb, kui palju selle maa sees musta mulda oli olnud, sest see põles kõik ära ja maad on seda jagu wähem. Nüüd tuleb selle maa peale kõma ädikat ehk parem soolahapnikku kallata ja nii kaua segada, kuni kihisemist enam kuulda ei ole. Selle peale lastakse maa põhja wajuda, et wedelikku wõib pealt ära kallata. Nüüd tuleb jälle maa ära kuiwatada ja kaaluda, siis saab näha, palju selle maa sees lupja oli, sest nüüd ei ole teda enam ja tema jagu on maa kergem. Järeljäenud maa peale tuleb rohkeste wett kallata ja heasti segada, siis tõuseb sawi üles, teeb wee segaseks,  aga liim wajub ikka ruttu põhja. Sawist wett tuleb niikaua ära kallata, kuni arwata wõib, et liiwa juures, mis järele jäeb, enam sawi ei olegi. Muidugi tuleb nüüd liiw ära kuiwatada ja kaaluda, kust awalikuks tuleb, palju selle maa sees liiwa ja sawi oli. Soowitus. Me' naesterahma elu alati olgu Kui hingesse tungim waikne laul; Ei mitte kui kare kiituste kaja, Mis lahkub meist kõrgil, toredal auul; waikses, kindlas püüdmises, Ja maimusse mõjumas õrnuses, Nad töötagu koduseis piirides! Siis külwamad õnnistust südamesse Ja wiimad kaasalist taewasse. e —. Wastutaja: Z. Kõrs.