Sakala .1.? s. WUiaMS, M. Jaomrilmi päeval 1881. IV. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. WaSwtaja toimendaja ja väljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Auutundmus I. Sõnumed sõaplatsilt» Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Wiliandis: Wiliandi Eesti Põllumeeste Selts; hobuste iilewaatamine; rahukohtud; imelikud jutud; soola tolle kautamise eest. Pärnust: Waene olek; jõulupuu; näite-müük; Aleksandri kool. Tartust: Weterinäärkooli aastapäew. Tallinnast: Mõisnikule maapäew. Peeterburgist: K. K. Suurwürst Nikolai Nikolaiewitshi  teekond. Moikwast: Poliitika protses. Wõ eralt maalt. Inglis- ja Prantsusemaalt: Kange kiilm. Indiast: Mässamised. Lduna-Ameerikast: Sõda. Kirja maotused. Kuulutused. Lisaleht. Jgawene Juut. Känädamaa kangelane. V. Soome sõit. 11. Nalja Mart ja Kalja Part. Auutundmus ja iseeneseauustus. I. Aooja on inimest siia maailmasse suureks ja kõrgeks loonud, suureks ja kõrgeks üle kõige asjade ja olemiSte, üle kõige looduse. See aga, mis läbi inimme omas mõjuduseS nii wäga kõrgele ulatab, on tema isetahtja, iseteadja, isemõistja jumalik waba maim. Inimene on siis omas maimu kõrguses  ka waba, ilma paeluta ja piirita, ja see wabadus ise on ka üks omadus, ilma kelleta tõsisest maimu kõrgusest inimese juures jutw ei wõi olla. Aga keS nõnda üleüldse waba on, see on siis waba ka mõlemile poole, waba auuliku ja hea olekule, waba ka auuta ja paha olekule. Inimene oma kõrge maimu auulikuS waba olekus wõib siis küllalt ka oma loodud auulikust kõrgusest alla auuta madalusesse astuda. Ei ole ühtegi ülesaamata kõrget eeSmüüri, ei ühtegi kindlaste pidawat paeladega ahelat, mis teda alatu madalusesse astumast tingimata tagasi hoiaks tema on waba waba heale, waba halwale. Et aga inimene, kui looduse uhkus ja auu, kui looduse kõrge kuningas, ikka oma auuliku kõrgusesse, oma Loojast loodud kõrge, püha paiga pidajaks jääks, mitte milgi moodul ega miski tingimistega sealt auuta, alatu olekusse alla ei astuks, siiski aga ühtlasi ikka ka õnnelikult waba oleks, seks on Looja tarkus temale mõned nõnda nimetatud „kaitseinglid" ülemal hoidjateks  hingesse kaasa andnud. Ühest niisugusest kaitseinglist  tahtsin siin mõne sõnakese kirjutada, ja see on: auutundmus, tähtsam ja tululikuni palju selles inimese  kõrgel - hoidmise ametis, kui mõned töised tema seltsilised. Auutundmus, see on, auuStaw tundmine iseenese  ja töiste wasta, on tõeste nagu üks taewalik hinge-õhk, mis inimest, kelle hinges La elaw ja õige on, mitte ei lase langeda, ega oma kõrget, auulist seisukohta kautada, mitte alatu, auuta olekusse alla astuda. Ta on kaitseingel, kes oma kaitsealust, nagu armastatumat süllelast, ka tormides, wõitlemistes ja peale-rusumiStes, kindlaste „ käte peal kannab," nõnda et see niisugustel kordadel mitte üksnes oma jalga kiwi wasta ei lükka, waid tema ülendawal, lennutawal  õhul enamiste weel ilusama ja weel kaugema kõrgusesse üleS tungib, kõrguses weel kaunima järjele jõuab. Ja on tall töised hinge omadused ka omas loomulikus  jõuuS ja kohuse täitmises, siis tõstab ja ülendab auutundmus inimest nagu laul lõukest otse nagu silma nähes maast, madalast ülesse puhtama, peenema õhu sisse, selge, sinama taewa alla täieuse tipule. sKaitseingliks" nimetasime auulundmust. Sellega ei taha meie sugugi weel ütelnud olla, et tema nagu mõni sundiw wõi wägiwaldne kaitsja inimese juures wahiks seisaks, inimese enese waba tahtmisest küsimata ja hoolimata. EL! Nagu taewalik õnnistuse õhk tungib tema inimesest läbi ja läbi, kaldab ennast nagu pühawaimu wägi temasse wälja, nõnda et kõik tema tahtmised ja tundmised, kõik tema elu ja olu künni wiimse were tilgani selle auutundmusega täidetud  ja ühe auuliku kõrgusele ning jumaliku elule otsegu ära pühitsetud on. Nõnda saab siis inimene selle hinge omaduse auutundmuse läbi maimu ja meele poolt otsegu uueste sünnitatud, otsegu kõige Kõrgema elamaks templiks ümber muudetud, kes õnne tundes ja waba meeles, ilma sündimata auusa meele kõrguses elab ja kõigest alatu, auuta olekust ilma wälimise kaitsmiseta uhkuses ennast eemal hoiab. Tema tahtmised, tundmised, küll wabad, aga auutundmuse ülendawal õhul Lungiwad nad oma wabaduses ikka ja ikka üksnes alatusest ja auuta asjadest ära kõrgusesse ja auuliku eesmärkidele. Ja et see ikka nõnda oleks ja nõnda jääks, seks on auu-. tundmus ise seal, selle enesega pühitsetud kõige Kõrgema elawa templi kõige pühamas paigas, tema hinges, jäädawalt elamas, teda nagu hoidmas, ülendamas, kaitsmas ja kinnitamas, on tema õnn, uhkus ja auu, üks jagu tema hingest. Nõnda ei ole siis auutundmus kui „kaitseingil" mitte kui inimese waba maimu wabaduse  wähendaja ehk paeltesse paneja, waid ta on selle täiendaja, selle auulikuks ja jumalikuks tegija, selle kroon, selle hing ja elu. Auutundmus aga peab ikka ühendatud ja otsegu üks olema iseeneseauustamisega, kelle mõlemate alus, mis peal nad juurduvad ja kosuwad, iseenesetundmine  on. Äratamine ja harjutamine iseenese tundmisele ja iseenese auustamisele peaks siis küll lästekaswatamises üks pää asi olema. Ilma iseenese auustamiseta, ilma auutundmuseta ei wõi küll ühegi inimese juures oleku - järjest juttu olla, kus teda õigusega auustada ehk temaga rahulgi olla tohiks. Inimene on auus ja auustataw üksnes oma auuliku tundmiste ja tahtmiste, oma auuliku püüdmiste ja tegude ning üleüldise auuliku elu ja oleku läbi. Aga alles iseeneseauustamine on see juur, kellest üleüldine  auulik tundmine, auulik tahtmine, auulik wahwus ja auulik tegewus iseenese ning ilma wasta wälja wõrsuwad. Iseeneseauustamine, ütlen ma, see on: iseenese auusaks pidamine, iseenese auusaks ära tundmine auutundmus. Inimene, kes ennast ei auusta, kes ennast auusaks  ei tunne ega auusaks ei pea, kes ennast üheks hukka läinud, armetu loomaks peab, kelle hing auutundmusest  iseenese ja töiste wasta tühi on, see ei ole enam kellegi inimene. Tema ongi tõeste hukka läinud, on alatuks ja madala meeleliseks armetu roomajaks saanud, on oma loodud auulist inimlikku kõrgust kautanud. Ta ei mõista une eestki aimata, mis see õige tähendab, tõsine auusameeleline inimene olla. Tema on ennast inimeseks olemast nagu ära wiskanud, ühe olekusse, kus ta inimliku ilusa, õnnelise  kõrguse asemel all, õnneta ja inetu madaluses põrmu seeS roomab, ilma, et ise seda aimatagi mõistaks. Ta on ennast nagu iseenese jalgade alla muda ja rooja sisse maha tallanud. Ta ei tea midagi, mi» see on, truuiks jääda oma südame teadmisele, truuik» oma inimliku kõrge kohustele, truuiks oma rahwale, isamaale ja kõige inimese ilmale, truuiks oma auule, oma suure, kõrge inimese-nimele. Temale wõib kõige nurjatum ja auutam elu ning kõige põlMawam tegu kohaline ja meelejäreline küllalt olla. Tema on langenud  ja tema langemine on suur. Sõnumed sõaplatsilt. Järelseiswad uuemad sönumed on kindral Skobelewi  käest Peeterburgi linna jõudnud: Peale selle, kui Wene sõamehed oma laagri nii kindlaks oliwad teinud, kui tarwiS, läksiwad nad ööse 3. ja 4. Januari wahel waenlase peale ja wõitsiwad wõideldes tema käest kindlused ära, mis 20 sülda waenlase mallist eemal oliwad. Kõik waenlase katsed, Wene sõamehi neist kindlustest jälle tagasi ajada, läksiwad tühja. Kella 7 ajal õhtu 4. Januaril langes waenlane oma terwe jõuuga Wene sõawäe keskmise jauSkonda ja pahema tiiwa peale. Nüüd alustas kange käsitsi Võitlemine, kus keegi elu ega surma peale ei waatanud.  Aga ehk küll waenlane wahwaste wõitleS, lõi teda Wene wägi tagasi ja kihutas ta meie kindlustest wälja, teda künni üle tema kantsi walli taga ajades. Wene sõamehed on ka selles tapluses oma ütlemata suurt wahwust üleSse näidanud, mille tunnistuseks neile peale lahingu suuristid rinda anti. Wene wäest langesiwad selles tapluses üks kaptein ja 12 soldatit. Haawatud saiwad kolm pealikut ja 78 soldatit. Peale selle langesiwad 15 hobust ja 25 saiwad haawatud. 13. Januaril jõudis järelseisaw sõnum Peeterburgi:  Et wäga palju waenlase surnukehast Wene sõawäe  kindluse ees ja taga maas seisiwad ja hirmsaste haisema hakkasiwad, Wene sõamehed neid aga mitte sealt ära ei wõinud kanda, kui waenlaste kuulide kätte ennast ei tahtnud anda, sellepärast pakkus kindral Skobelew  waenlasele nii kauaks rahu, künni ta omad langenud  sõamehed ära saaks wiinud olema. Sell kombel  tehti siis ühe tunni peale rahu. Wene sõamehed taganesiwad eemale ja lasksiwad waenlast omi langenud  sõamehi ära wiia. Aga waenlane pidas ka nii sõa-auu ülemal, et enne uueSte wõitlema ei hakanud, künni Wene sõamehed jälle oma wana kohtade peale tagasi oliwad läinud. Siis alustas jälle lahing, kuS mõlemalt poolt ütlemata wahwusega sõditi. See lugu sündis 6. Januaril. Töisel päewal, see on 14. Januaril oli Lerwe Peeterburgi linn lippudega ehitatud, ja mikspärast? Õhtu enne seda oli Keiserlik Majesteet Kaukasuse sõawägede  ülemkommandöri käest järelseiswa tellegrammi saanud: „ Minul on õnn. Teie Keiserliku Majesteedile täielise wõidu pärast õnne soowida, millega kindral' adjutant Skobelew eila, 12. Januaril, waenlast maha lõi. Praegu sain ma tellegrammi, mis waenlase kantsist 12. Januaril, õhtu kella 9 ajal ära on saadetud: j