Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud*) Jürißeinwald. I. JluS, wanal ajal ehitatud M. linn oli küll üks suuremaist kubermangu linnadest, siiski oli tema elanikude seas täna, ühe noorepaari laulatamise pärast, suur liikumine.  Wana ruumikas, Gothi moe järele ehitatud Jumalakoda  oli juba puupüsti uudishimulikka waatajaid täis ja ikka kogus weel uusi rohkeste juure, tõik need, kes ilusat mõrsjat ligimalt tundsiwad ehk mõnikord näinud oliwad. Lõbusail linna inimestel oli küll peigmees alles täitsa tundmata, kes hilise sõidurongiga pealinnast esimest korda sinna tuli ja alles oma mõrsja körwal wõisiwad nad teda näha saada; siiski oli igal ühel tuttaw, et Eberhard Wellenheim sellesama nimelise rikka bangaomaniku ainukene  poeg, mitme milljonite pärandaja, noor ja ilus oli; sellepärast oli neil asja küllalt teda nii põnewil oodata. Ja mõrsja, kes ilusale, rikkale pärandajale oma kätt pidi andma, oli sealsamas kohas suureks kaswanud, noordele ja manadele tuttaw ja armas. Suure armastusega oli ilus Vaenelaps kaheksa aasta eest Vastu Võetud, kui tema isa tohter Neinwald, oma kalli abikaasa surma pärast sügawaste kurwastult weikese lapsega Indiast kuhu ta ema teaduste laiendamise pärast oli reisinud kodumaale tagasi tuli. Sealt oli tema enesele naese leidnud ja sinna ta jälle kautanud. Weike üheksa aastane Melitta oli oma emalt, kes sündinud Jndialane oli, kauni kenaduse ja tasase, helde südame omanduseks pärandanud. Et ilus, arglik laps wõeras ilmajaus ennast kahewõrra üksinuses tundis olewat,  sellepärast ruttasiwad naesterahwas temale ema aset täitma ja linna rahwas oliwad uhked oma „kullerkupu", kuida nad teda nimetasiwad, suureks sirgumise ja õitsemise  peale. Tohter Reinwald'i murepilwed lahkusiwad jälle ära; tütre Palgest paistis temale alati oma kalli, unustamata kaasa nooruse kuju wastu, sellepärast oli ta suurem rõem, oma tütre kaswatuse eest hoolitseda ja tema mõnesuguseid waimuandeid harida; ta läks temaga pealinna, lootes seal just kõik leida, mis noore neiu kaswatamiseks ja vaimuhariduseks tarvis läks. Siin õppis siis seitsmeteistkümne  aastane Melitta, Eberhard Wellenheimi tundma, kes noore Indialase aruldasest iludusest vaimustatud, ju mõne nädala pärast tohter Reinwald'i käest tüttart enesele kaasaks palus. Tohter Reinvald'il oli see mõte küll valus, et ta omast lapsest nii vara pidi lahkuma, aga ta ei tahtnud siiski tütre kasuliku nõuule vasta seista, ja nõnda sai Melitta kihlatud mõrsjaks ja läks oma isaga M. linna tagasi, sest et ta pealinna laulatamisele kangeste wastu seisis. Tema tahtis seal linnas, mis temale nagu töiseks kodu paigaks oli saanud, kiriklikku õnnistamist vastu võtta ja siis isamajast pealinna jälle tagast minna. Täna oli noore neiu pulmapäev. Tume pilvine taevas ei lasknud ainukest päikese kiiret maa peale tungida ja aegamööda ha kas peenikest seene vihma pisardama, mis uulitsatel kõndijate juuksed ja riided märjaks tegi. Melitta ei olnud veel omast kambrist välja saanud; ta istus suure ehtimise peegli ees, kust ta ilus, sirge keha ja armas naeratav nägu tale täitsa wastu paistsiwad.  Tasane, õnnelik naeratus mängis neiu täieil roosi huuldel, ta tuetas paksu musta palmikutega kaetud pea käe najale ja vaatas suure õrnusega ühe noore piiga peale maha, kes põlvili põrmandal oli ja temale valget atlaskinga viisakasse jalga sünnitas. „Kui kallis, kui hea sina oled, Regina," sosistas ta tasakeste ja pani käe enese ees oleva neiukese valge pea peale. „Kas ma Su sõber ei ole?" ütles Regina wastu. „Jah, mina olen kade ka kõigevähemat osa omast õigusest  kantama!" Noor neiu tõstis uhkeste pea ülesse. „Mõne tunni pärast oled Sa juba selle wihkatud Wellenheimi  oma, oled tema abikaasa, käid tema järele, kuhu temal himu ees minna on, lased. teda keelmata enese üle raudselt valitseda, teretat neid üksi oma sõbrana, keda tema teretada käsib ja piad ennast neist lahutama, keda tema põlgab! Waene laps, Sinu lugu on kahetsedaw." „Regina, Sa oled kaks aastat minust noorem ja arvad ennast nii heasti inimesi tundvat; ka mina tunnen veidi illma ja ei ole minul temast liiga teadusi, siiski ma loodan, et Sa eksid," ütleS Melitta mahedaste; „wähemast jäen ma Sinule truuiks. Lapsena panime käed lepingul kokku ja tõutastme töine töisele oma isade kombel, kes km vennad koos elasiwad, truuiks sõbraks jäeda; meie oleme oma lepingut tänini pidanud, mikspärast  piaks minu abielu muutmist mu südames sünnitatama?  See on tõsi, et meie nii sagedaste enam kokku ei saa, meie ei wvi oma lapselikka lootust ja unenägusi töine töisele enam nii elawalt suusõnal teada anda, aga meie wõime ju kirjutada." „Kirjutada?" kordas Regina walusalt. „Kui kurb asemik on kiri elawa koosoleku kohta, ja siis ma arwan, et sedamoodu kirjad mulle juba nüid tuttamad on —: „Suure rutuga, sest ma pian poole tunni pärast S. proua juure sõitma, annan ma Sinule teada, et heilane pidu taewalik ja minul punase lilleline, walge siidi kleit seljas oli." „Wait Regina, Sina saad näha, et meie palaw armastus minu lahkumisega mitte ei jahtu. Mina anllan edespidi kõik omad mõtted ja tundmused, nagu tänini, salgamata Sinule teada." „Ära luba midagi, Melitta! Sa lähed liiale; laulatamise  tunnist saadik on kõik Su tundmused ja mõtted üksi Sinu abikaasa päralt ja Sina ei wõi neid, peale tema, ühelegi muule osaks anda." „Ära ole pahane," palus Melitta ja wõttis sõbra ümbertkaela kinni; Sa oled minu peale wihane, aga mikspärast Sa ei usu, et minu sügawa Eberhard'i armastuse  kõrwal weel töine, õelik tundmus, Sinu jauks edasi wõib kesta?" „Ma ei ole sinuga mitte wihane, ma olen paljalt kurb," kostis Regina tasakeste, „aga siis oleks mull ju Sinu pehme, tasane süda hoopis tundmata, kui ma ette ära ei teaks, et Wellenheim ennast warsi selle südame üle rajamata wõimusega peremeheks saab seadma; ma tunnen Sinu waikest, häbelikku ja kartlikku loomu ja tean, et Sa kunagi oma õigust ei saa, kui Sinul ka kunagi töine mõtte ehk tundmine saaks olema, kui Su mehel! Tema kisub Sind enese wõimusesse, mõtetega, tundmustega, arwamistega ja tegudega! Sa saad siitsaadik  üksi tema tööriist olema." „Ma armastan teda," sosistas Melitta ja tuetas sinisilmilise, ilusa näu sõbra õla najale, „ta on nii kallis, mehine, ilus ja hea; Sa ei tunne teda weel! Sa wõtad oma walju üteluse tagasi, kui Sa teda näed." Regina raputas uskmatalt pead. „Tule, waenelaps,"  sosistas ta õrnaste ja silus sõbra uhkeid juuksid. „See tund on weel minu päralt, ja seda ei lase ma kedagi enese käest ära rööwida! Keegi töine käsi ei tohi Sinu külge puutuda, künni Sa wastaseismata käiki alatarille  piad käima, ükski töine käsi ei pia Sind ehitama ega riidesse panema, oh wõiks see kasi Sinule õnne tuua!" Regina Tefsendorf oli ühe suurekooli õpetaja ainukene  tüttar, kes omale lapsele küll wähe warandust, aga siiski oma tõsise sõbra tohter Reinwa!d'i, kui hea hoolitseja  ja käemehe päranduseks oli jätnud. Ehk küll Regina Melittast kaks aastat noorem, siiski oli ta loomu poolest elaw ja kindel, mis juba ta lapse eane omandus oli. Tema armastas õrnaloomulist Melittat wäga palawalt, kelle armastus tema wastu ka mitte nõrgem ei olnud; mõlemad noored tütarlapsed mängisiwad ja õppisiwad üheskoos, kus waikne Melitta alati oma elawa sõbra soowidele ja nõuudmistele järele pidi andma. Regina oli nüid wiistõistkümmend aastat wana, aga tema keha kaswamine ei olnud elawa waimu edenemisega ühes sammunud. Tema keha jaud oliwad alles kõhnad, nägu oli kahwatu ja kitsaS, üksi silmad oliwad ilusad, sügawad, sinised ja hiilgasiwad igal waimuäritusel iseäralikult;  korratumad, walkjas kollakad, käharad juuksed oliwad wõrgu sees warjul. (Järg jäeb tulema.) *) Saksa keelest E. Westhossi järele. Kas neiu wõi tiiger? Eestistanud K. k Oige wanal, wanal ajal elaS kord üks pool hoolimata  ja harimata kuningas, kelle otsustamised ja teud, ehk küll haritud ladina naabrirahwaste järele sugupärast parandatud ja peenendatud, siiski aga weel nii metslised ja piirita oliwad, nagu seda ühest poolhoolimatast tõisiti nõuuda ei wõinud. Tema oli edewa meeleline ja oli tal selle juures nii suur kitsendamata wõimus, et tema kõiki oma mõtlemisi tõeks wõis teha. Iseäranis oli see tal wäga armaS asi, iseenesega nõuu pidada ja kui tema iseenesega  mõne asja üle walmis sai, siis pidi see ka sündima. Nõnda kaua, kui iga liige ja iga tükk tema poliitika ja maja asjus wagusi oma kohale ja tee peale jäi, mis neile ettemääratud, senm oli ka tema olek nende wastu armuline ja lahke) tuli aga kohegil mõni weikene takistus ette, ehk tema riigikese keradest eksis mõni omalt teelt ära, siis sai tema aga weel lahkemaks ja armulisemaks,  sest ühestki asjast ei wõinud tema rohkem rõõmu saada, kui et ta kõwerat õigeks teha ja könarisi kohte õigeks litsuda wõis. Oma nimetud naabrite järele, keS tema hoolimata wiist pooleks oliwad murdnud, oli tema ka üht suurt wõitluse wäljaga maja (saali sarnast ruumi) ehitada lasknud,  kus awalikult inimeste ja loomade julgust näidata laskis, millega oma alamate waimu harida arwaS. Aga selles otsaw suures wõitluse ruumis pidi just tema koledust ja hoolimatat wiist nähtama. Teda ei ei olnud mitte seks ehitatud, et seal rahwaS surejate «sõitlejate  wiimaseid ohkamist oleksid kuulus pidanud, ehk ühe tüliasja lõppu sedawiisi nägema, nagu seda selleajase mõtete järele ühe näljase kiskja suu läbi pidi tehtama, waid aSjade tarwis, mis palju sündlisemad rahwa waimu puhastamiseks  olekstwad olnud. See suur looma-teater oma ringkäigudega  ja sala wõlwide ruumidega oli ka ühel hoobil üheks luulelikuks kohtupaigaks, kus ühe erapooletuma nõuu ja juhtumise peale kuritegu karistatud ehk wooruS jälle tasutud pidi saama. Oli ühe alama peale kurjatöö pärast kaewawd, oli pealegi see asi weel nõnda suur, et teda kuninga ette wiia wõist ja kuningas seda tähelpani, fiiS kuulutati awalikult  seda päewa, mill kaebatu üle otsust pidi tehtama. Nõnda pea kui rahwaS sell määratud päewal ringkooride peale kogunud oli ja kuningas ka oma kõrge saatjatega trooni peal istus, andis ta märku: üks wõlwiuks trooni alt läks lahti ja kaebatu astuS sealt wälja. Just waSta seinas oliwad wõlwiS kaks wärawat, miS just ühesugused oliwad. Kaebatul oli see õigus ja kohus, otsekohe nende wärawate juure minna ja ühte neist lahti teha, kaS kumbat tahes; muud asja temal ei olnud raskenduseks ega õiendajaks, kuid aga see ennenimetatud erapooletu ja meelitamata juhtumine. Tegi ta üht neist uksedest lahti, fiis tuli temale sealt näljane tiiger kõige hirmsam ja metslisem, midas aga wõimalik oli saada olnud wasta, kes otsekohe ta kallale kippus ja teda ta sü: trahwikS tükideks purus kiskus! Sellel silmapilgul, kui kurjateu protsess sedawiisi lõpetatud oli, hakkasiwad raud seinakellad  hüidma wäljaspoole palgatud wanad naesed hakkasiwad läbisegi kaebama ja kiruma, ning kõik pealtwaatajad  läksiwad mahawajutud peadega ja raSke südametega  kodu, selle üle leinates, et üks nii iluS ja noor mees ehk jälle nii wana ja auus mees niisugust hirmsat surma ära oli teeninud. Tegi aga kaebatu töist ust lahti, stiS astuS sellest üks neiu wälja ja nimelt tema wanaduse ja eluseisuse järele kõige kõlbulisem, keda Majesteet oma ilusamatest alamatest leida oli wõinud, ning ta sai siis sedamaid oma süitause palgaks selle neiuga laulatatud. Kui tal ehk juba üks naesekene enne oli, fiis ei pandud siin seda tähelegi. Pulm oma kõiksugu kommetitega ja pruukidega peeti kohe sealsamas ära. Üks töine uks läks fiis kuninga trooni alt lahti, kust preester wälja tuli ja tema järel ka suur hulk koorilauljaid ja neiusid, kes kuld sarwestd ajasiwad ja rõõmulikka wiisisid laulstwad ja nagu kunagi pulma peal labajala waltsi wirutasiwad; preester aga läks noorepaari juure ja laulatas neid kokku. Wask kellukesi  kõlistadi, pealtwaatajad karjusiwad hurraa, lapsed pildusiwad noore paari wäljamineku tee peale lillesid ja sedawiisi wõist kaebatu oma õnnelise pulma pealt kaasat kodu wiia. Nõnda toores oli selle aja kohtumõistmise wiis. Asi nagu näitaks, et seal juures kõik õiguse ja kohuse järele toimetati. Kaebatu ei wõinud mitte teada, missugusest wärawaft neiu wälja tuleb, tema wõttis aga ükspuha kumbat ust lahti, ilma et ta ise wähemastgi ei aimanud, kas ta lähemal silmapilgul kiskja looma lõugade wahele sattub ehk oma kohalise naesterahwa kaenla saab. Mõnikord tuli tiiger ühest ja mõnikord jälle töisest uksest. Ja sellewiisilised kohtu otsused ei olnud mitte ainult erapooletumad,  waid nad olid ka lõpeotsused ja muutmatad, sest kaebatu sai kui süidlane kohe karistatud ehk kui süita sealsamas paigas kohe tasutud, üks puhaS kas palgaks antaw teda tahtis ehk ei tahtnud. Selle kuningliku kohtu otsusest ei wõinud keegi peaseda ega põgeneda. Pealegi peeti seda imeliku asutust rahwa seaS suure auu sees. Kui rahwas ennast jälle mõneks suureks kohtupäewaks  sinna kogus, ei teatud kunagi enne, kas seal werist ja koledat inimese murdmist ehk rõõmust pulma päewa nähti ja see weider teadmatauS andis aSjale seda mõnu, mis tõistsugustel näitamistel sellel ajal hoopis puudus. Sedawiisi saiwad inimesed meele lahutust ja rõõmu, ja keegi selleaegne mõtleja mi!.S ei wõinud mitte ütelda, et sarnane kohtumõistmine mitte-õige ei ole, sest kas kaebatul ei olnud kõik oma enese walitseda ja teha? Sellel kuningal oli ainus laps ükS tütar, keS üle maa kuulus oma näu-ilu poolest oli, ja kellel ka oma isa sugune Häkiline ja hoolimata meel loojast loodud. Nagu see üksikute laSte juures ikka on, oli ka see tütrekene  oma isa silmatera, keda ta üle kõige armaStaS. Kuninga õuue-poisside seaS oli ka üks noormees, küll ka rüitli-suguft aga nagu wahest ka kogemata juhtub, alamast  ja kehwast eluseisust ja see oli kuninga tütart armastama hakkanud. Ehk küll alamast jaust, aga print- 3S. Sakala. 1884