Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L-n. XIX. Talunikud taganesiwad kaugemale, isegi Raincr laskis oma ülestõstetud kätt maha wajuda. Neld oli mitu sada ühe waslu, kelle üle nad kerge waewaga wõitu oleksiwad saanud, aga üks wana mälestus tegi nende käed nõrgaks ja pani neid kartma. Nad ei teadnud mitte, et Raimund nõndasama  wali ja kindel wõis olla, kui tema isa, aga sell silmapilgul arwasiwad nad tema isat eneste ees nägemat. Mitmed tundsiwad weel wana pärisherra healt ja tema silmad põlesiwad nõndasama, kui Raimund'i omad, nõndasama ka tema kogu nägu, oli, nagu oleks ta hauast üles tõuusnud ja temaga ka endine aeg/ kus ta weel inimestega teha wõis, mis ta tahtis. See äkiline muutus täitis talupoegi ebauskliku imestamisega ja surmaähwardus, millega ta neid põrgusse saata lubas, pani neid kõiki kohkuma. Talunikud teadsiwad, et Felseneck'i herra, kaljukindel oli, et keegi temale kahju teha ei wõinud. Ta wõis ehk kogu waenlaste hulka ühe ainukese kuuliga surnuks laska ja laks siis ise tuule tiirvul oma kindla Felseneck'»; nõia wasta ei wõinud keegi wõidelda  ebausk, mis pärisherra elu nõnda kibedaks tegi, näis nüüd tema peastjaks saawat. Kisa lõppis, inimeste hulk läks laiali ja tahtis parisherrale teed anda. Rainer, kes kortsus kulmul ja kokkupigistatud hammastega töiste hulgas seisis, nägi seda, pikalt wõttis ta oma nua taskust walja ja sell silmapilgul, kui Werdenfels edasi sõita tahtis, kargas ta tee peale ette. „Noh, kui ta ise kaljukindel on, aga tema hobune ei ole ommetegi mitte!" ütles ta pilkawa naeruga, kuna ta ise wälgu kiirusel, aga täie jõuuga oma nuga künni peani looma kehasse suruS. Hobune kargas walu pärast tagumiste jalgade peale püSti ja hirtnutas kõiki omast ligidusest, kuna Raimund, kes Rainer'i teust midagi ei teadnud, asjata looma taltsutada katsus. Emir tõuusis weel korra tagumiste jalglde peale ja tahtis edasi kargada, aga seal oli ta jõuud otsas; ta wajus tagasi, wiskas peremehe kaugele ja kukkus ise surnult  maha. Hirmus waate! Werine hobune oli surmaga  wõitlemises maas ja mõned sammud temast eemal tema peremees, kelle otsaesiselt weri maha jooksis; ta ei näitanud ühtegi elu märki enesest. Surma waikus oli nende ümber, kõik wahtistwad kartlikult pärisherra ja sureja looma peale, nad nagirvad uüüd küll, et Werdenfels mitte kaljukindel ei olnud, aga oli näha, kui oleks ta selle tõenduseks oma elu ära ohwerdanud. Seal sõitis üks wanger ruttu läbi küla, kutsar kandis Werdenfels'i ülikonda ja üks noormees istus taga wankris. See oli Paul, kes Rosenbergist tagasi tuli. Kui ta inimeste hulka nägi, laskis ta wankrit kinni pidada ja kargas wälja. „Ms siin on? Mis on sündinud?" küsis ta ruttu ja rahutumalt. Keegi ei wastanud, aga ligemal seisjad tungisiwad ühte kokku ja katsusiwad seda kurwa pilti tema silme eest warjul hoida, wiimaks ütles külawanem: „Siin on üks õnnetus sündinud! Pärisherra  on langenud." „Langenud? Siin küla tee peal?" hüüdis Paul inimeste wahel läbi tungides. Üks ainukene pilk näitas, mis sündinud oli, ligimasel  silmapilgul oli ta onu kõrwal ja püüdis teda üles tõsta. Seal taganes inimeste hulk weel kord kõrwale ja õnnetuma juurde astus papp Vilmut. „Mis siin on?" küsis ka tema. õnnetus?" „Üks „Ei mitte, üks kuritöö!" ütles Paul kibedalt, kuna ta hobuse peale näitas. „Teie olete muidu ikka platsis, kõrgestauustatud, kui Werdenfelö'is midagi sünnib siia tulite Teie terwe meelega hilja!" Töisel hommikul, kui Vilmut Rosenberg'! õue peale astus, nägi ta wana Jgnats'it, kes suure rutuga hobusid tallist wälja tõi; seda nähes jäi ta seisma ja küsis: „Tahab proua von Herttnstein wälja sõita? körgestauustalttd," wastas wanake, kuna ta auupaklikult seisma jäi ja oma mütsi peast ära tõmmas. „Armuline proua tahab kohe wälja sõita." „Nii wara? Ja kuhu?" „Seda ei tea ma mitte, aga ma pean ruttama, nõnda kui ma wõin." Sõna lausumata astus Vilmut balkonituppa.  Anna oli seal uksi, ta hoidis üht weikest sedelit enese käes ja käis rahutumalt edasi ja tagasi. Noore proua silmad oliwad punased, wist nutmisest, ta kogu olek awaldas suurt kartust, kuna ta ikka ja ikka seda sedelit luges, mille peal ennegi paar rida seisiwad. Gregori ilmumise juures jäi ta seisma ja ükski teretuse sõna ei tulnud tema huulte üle, kui papp sisse astus. Gregor nägi kirja tema käes ja märkas kohe, kust see oli. „Ma tulin täna sellepärast nõnda wara, et ma Sulle Werdenfels'ift tõsiseid sõnumeid toon," alustas ta. „Aga nagu ma näen, olen ma hiljaks jäenud." „Ma sain sealt praegu teateid. Paul Werdenfels saatis mõne ria oma mõrsjale, Lillile, ja see andis selle kirja minu kätte." Tema mõrsjale! Siis oli kihlamine ilma käemehe lubata ommeti ära toimetatud. Nhel töisel silmapilgul oleks ta kõigest jõuust selle wastu sõdinud, aga nüüd ei näitanud tall selleks ühtegi tahtmist olewat. Mis oli Lilli temale, mis oli tema enese halwaks pidamine, ta pime pilk wiiwis terawusega noore proua peal, kui tahaks ta tema südamesse waatada. „Siis tead Sa juba wist, et pärisherra haaw mitte surmaw ei ole," ütles ta. „Arft veab seda kardetawaks, annab aga siiski lootust. Ma rääkisin ise temaga, kui ta lossist tuli; ma tahtsin selle kukkumise järgusi teada saada." „Pealetungimise järgusi, arwad Sa!" „Kes käskis teda hädaohtu enese wastu wälja kutsuda? Ma noomisin teda, et ta mitte ei peaks ennast külas näitama, ega talunikude pärimist tagasi lükkama. Ja tema wennapoeg, kes muidu ikka tema kaasas oli, oli wist sellkorral  Rosenbergis, sest ta tuli alles siis sinna, kui õnnetus sündinud oli." „Za kus olid Sina, Gregor?" küsis Anna, ähwardades tema ette astudes. „Mina? Olen ma wahest pärisherra hoidja?" „Sa olld ikka selle peale uhke, et Sa küla rahwa hoidja oled. Iga tüli juures olid Sina seletades ja rahu tehes nende wahel, aga nüüd sell silmapilgul jäid Sa koguni wagusi koju, kus elu ja surm kaalu pea! vliwad. Isegi mõista, et see nõnda olema pidi, seft Sinu abi ei ole ju Naimundi jauks. Wahest on ta juba surnud, kui ma tema juurde jõuuan!" „Kuhn tahad Sa nunna?" küsis Gregor kärsitumalt. „WerdenfelS'i Raimund'i juurde." „Soo! Seda ma arwasin juba. Ta on seda õnnetust terwe meelega rutustanud, et Sind selle läbi enese juurde kutsuda." ,M mitte! Raimund ei saaks mind siis ka mitte enese juurde kutsuma, kui tall juba surm suu juures on, sest et ma teda tagasi lukkunud olen, aga ma tahan priitahtlikult tema juurde minna." Ta astus akna juurde ja waatas, kas wanger juba walmis oli, aga wanal teenril ei naitanud ühtegi rutt taga olewat. Krampliku  kannatamatusega pigistas noor proua käed kokku, ta ei pidanud Vilmut'ist ühtegi lugu, kes nüüd tema kõrwal seisis. „Seda ma kartsin Sinust ja tulin Sind selles keelma," ütles ta külmalt ja kindlalt. „Sa oled selle mehe pärast koguni meelest ära. Ma ei luba seda —" „Ära kuluta oma suud!" ütles Anna sinna wahele. „Arwad Sa ehk, et ma Sinu keeldu kuulen, kui Naimund haige- ehk surmawoodi peal on? Tema haigus näitab mulle küllalt selgeste, kus ma olema pean ja mis mu kohus teha on. Sinul ei ole sellega midagi tegemist." „Jlma rahwa ees on Raimund von Werdenfels  Sinule üsna wõeras. Missuguse õigusega  tahad Sa tema juurde minna?" „ Mõrsja õigusega! Mina olin kord Raimundi  kihlatud mõrsja ja olen ka nüüdgi." «Rumalus! Sina ise oled kihlust tühjaks teinud, Sina said ühe töise mehe naeseks ja Werdenfeis elas aastade kaupa Sinust lahus." „Arwad Sa, et ta mind selle aja sees ära unustanud on?" küsis noor proua wärisewal  healel. „Ja, ma tegin ise kihlust tühjaks,  aga Sinu sundimise läbi. Ma olin ju sell korral rvaewalt kaheksatõistkümmend aastat wana ja ma olen Sinu koolis üles kaswanud, Sinu õpetuses üles kaswatatud, kes eksituses mitte armu ega halastust ei tunne, waid üksi hukatust ja nuhtlust. Ma oleksin sellkorral tema palwet kuulma pidanud, teda üksi, sest temal oli õigus, niikaua, kui Sa meie wahel seisid, oli iga asja selgumine wõimata. Ma ei wõinud temale ta enese kaitsmist mitte keelda." „On ta enese eest wastanud, kui Sa temalt küsisid?" küsis Gregor pikalt. „On ta minu ütelust waleks teinud, kui ma tema peale kaebasin?  Ja ommetegi oleks ta seda tegema pidannd. Ta oleks Sinule oma süüdi üles tunnistanud ja muud midagi." „Ja siis pidin ma äraneedmise asemel temale andeks andma ja temaga kõik rahulikult  kandma, mis saatus meile peale oleks Pannud. Mis Sa minu kohuseks nimetasid, mis Sa kindlaks meeleks ja waimujõuuks kiitsid,  oli paljalt nõrkus ja argdus selle mehe wastu, keda ma südamest armastasin. Ma wärisesin oma ajaliku ja igawese õnnistuse pärast tema kõrwal, aga ma oleksin üksi tema õnneks elama pidanud. Ma olen raskeste kahjatsenud;  ma ei waata mitte enam selle peale, mis Naimund teinud on ja ma ei wärise selle ees mitte. Kogu maailm wõib teda põlgada ja ära needa, mähkigu see, mis tema elurada pimestab, ka minu elu öö pimedusse ma tahan tema süüdi ja tema hukatust ühes kanda!" Need sõnad awaldasiwad suurt wõitu, lahtipeastetud  inimese rõõmu hõiskamist, kes kaua kantud kammitsad ära wiskab ja ennast ühegi asjaga enam siduda ei lase. Ka Vilmut tundis  seda, aga sellegi pärast tegi ta meel üht wiimast katset. „Sa ei tohi seda mitte teha," ütles ta äritatud healel. „Ma ei salli seda mitte. Kas kuuled, Anna? Ma keelan Sind, ja peaksin ma Sind wäe wõimul tagasi hoidma, Sa ei tohi seda mitte teha!" Oli naha, nagu tahaks ta oma ütelust tõeks teha ja Anna käest kinni hakata. Anna naeratas pool kaastundlikult, pool põlastawalt ja ta ähwardaw pilk tegi tema ähwardust tühjaks. „Hoia ennast, Gregor, Su wiha annab Sind ära, ta näitab üht cnuldast asja. Ma olen wiimasel ajal sügawamasse Sinu südamesse  waatanud, kui Sa seda soowinud oled. Salga aga peale, kui Sa tahad, aga ma ütlen Sulle, Sa oled Raimundi hakatusest saadik wihkanud ja saad teda künni hauani wihkama sellepärast, et mina teda armastan!" Vilmuti pale peal nähti jälle seda kahwatuft,  mis ennast tema kõnelemise juures Werdenfels'iga  oli awaldanud, aga nüüd ei wastanud  ta selle arwamise peale midagi. Külmalt ja waitolles waatas ta noore proua peale, aga ta ei julgenud teda mitte keelda, kui see mantli selga tõmmas ja ennast minekulle seadis. „Ma lähen Raimundi juurde. Jumalaga Gregor, meil ei ole tõinetõisele enam midagi ütelda!" Nende sõnadega astus ta wälja ja töisel silmapilgul sõitis ta mankriga WerdenfelS'i lossi. Kui Vilmut kaugenema wankri mürinat kuulis, seal kadus ta alwaw kangus ja temaga ühes ka mehe raudne jõuud; ägama õhkamisega  lõi ta mõlemad käed kokku, meele äraheitmine,  mis tema näus selgeSte lugeda oli, näitis, kudas tema südamega lugu oli. Alles nüüd teadis ta, mis ta enne mitte teada ei tahtnud, mis ta enne salganud oli, mille wastu ta kõigest jõuuft wõitles, ja mis teda wiimaks ommeti ära wõitis. See oli preestrile üks hirmus leid ja riisus temalt ta meelt ja mõistust, ta kindlat usku, et ta teud ja sõnad puhtad on. Ta oli uskunud, et ta üks wali, aga õige kohtumõistja on, kes igast süüst ja kiusatusest kaugel on, aga nüüd teadis ja tundis ta, et kõik ta tegewus wihast oli tulnud, metslikust, polewast wihast mehe wasta, kui mõlemad ühte naist armastawad. Ta arwas, et kiusatus möödas on ja wõit kaes, kui ta Annat ühe mehega kihlas, kelle kaenlasse naesterahwast ükst meele äraheitmine ajas. Tema süda hõiskas rõõmu pärast, kui ta mõlemaid altari ees õnnistas, sest nüüd oli ta selle mehe üle wõitu saanud, keda ta wihkas  ja sellele pidi Anna igaweste kadunuks jäema. Kui aga president Hertenstein suri, kui noor proua jälle tagasi pööris ja wana armastus jälle elule ärkas, mõlemaid wastupanemata wõimuga tõinetõise ligidale tõmmates, siis ärkas ka Gregori südames wana armastus jälle üles. Ta ei olnud mitte surnud, mitte maha maetud, kuidas ta ise arwas, waid loitis uue jõuuga tuha seest üleS. Üks tund hiljem astus Paul Werdenfels ruttu loösi treppi peale ja ruttas wäljaspidawa wankri juurde. Ta tõstis esite oma mõrsja wälja ja siis andis ta ka tema õele kätt. „Ma teadsin juba, et Teie tulema saate," ütles ta. „Ärge kartke mitte, arst annab meile lootust." Anna, kes piinlikult nooremehe  otsa waatas, hingas kergemalt. „Jumalale tänu! Ma olin suures kartuses.  Kas teab Raimund —?" „Ei mitte, ta ei tea mitte, et ma Teile kirjutasin. Tulge, ma wiin Teid tema juurde!" Ta wiis mõlemad naesterahwad lossi ja läks siis ise onu juurde. Mõne minuti järele tuli ta tagasi ja juhatas noort prouat pärisherra  magamise tuppa, kus ta teda sisse aStuda laskis ja ise tagasi jäi. Anna astus tasa poolpimedas tuas edasi sängi juurde, kus Raimund kahwatanud, aga rahuliku pilguga teda ootas. „Pau! on Sulle wist kurbi sõnumid saatnud?"  ütles ta rahulikult, aga mitte ettewiskawalt.  „Arsi räägib lootustest, aga ma usun, Sa ei oleks mitte muidu minu juurde tulnud, kui Sa mind mitte surmawoodi peal poleks teadnud!" Sea! kummardas see ilus nägu, palawate pisaratega tema üle ja ta kuulis jälle seda ilust, pehmet healt, mis teda õnne päewil sagedaste oli nimetanud. „Anna andeks Raimund, et ma nii kaua wiiwitasin. Nüüd olen ma kõik ära wõitnud, kõik aga mitte armastust Sinu wastu! Kas Su mõrsja Sinuga elama, kas Su naene Sinuga surema saab, elus ehk surmas, ma jäen Sinu omaks!" Kewade oli oma uue eluga orgudesse ja kä osast juba mägedesse tunginud. Felseneck ei olnud mitte nõnda üksi ja maha jäetud, kui talwe ajal, sest lossi herra oli jälle seal, temaga oli ta mõrsja ja tema õde ligi tulnud.  Anna oli sõna pidanud ja Raimund'i kõrwalt mitte taganenud. Ilma ees wabandas ta oma tegu sellega, et ta ennast päriöherra kihlatud mõrsja ütles olewat. Werdenfels ja kogu ümbrus kuulsiwad seda suure imestamisega, et pärisherra ennast proua von Hertenftein'iga enne kukkumist oli kihlanud, ja et selle wälja kuulutamine just siis pidi sündima, kui temale see õnnetus sündis. Mõrsja täitis sellega oma kohut, kui ta Raimund'i juurde ruttas ja teda aitas. Pärisherra termis kosunes wäga ruttu, nõnda et ta juba mõne nädala pärast Felseneckl wõis minna. Arst, kes talunikude ja pärisherra  wastastikku olekut tundis, tungis wäga selle peale, et Naimund Werdenfels'ist Felseneck'!  elama läheks ja piinlikust möödanikust kaugel oleks. Naimund seisis omas tõötuas akna all. Tema palest oli ennine wäsimus kadunud ja selle asemele nooruse õnn ja elu aset wõtnud; ta kogu olek aroaldas uut elu ja nooruse jõuudu. Üksi tume punane arm otsaesise peal tuletas temale kadunud kannatust ja häda meelde. , Ehk Naimund ennast küll kõigis muutnud oli, siiski oli midagi järele jäenud, mis ära kustutamata näitis olewat. Ta silmis awaldas  ennast wana nukrus ja tumeda pilguga, 2. Sakala. 1884.