Saarlane FZ G. Esmaspäew, 8. Webruaril 1888. V. aastakäik. maksab: Tuleb igal esmaspäetval wälja. Kuresaares, kaubanulitsas NrÄ! Jaani kihelkonda. Saaremaal. Kuulutu selle ruum -H Sitiildiiic ?o!itil!!i ajaleht «aa- ja liaaa rahwale. Pühapäew. Seda päälkirja wõib mõni lugeja imckspannes  waadata ja mõtelda, mis ühe politika ajalehel sellega tegemist on, see on Vaimulikkude lehtede asi. See ei ole aga mitte nõnda; saad pea nägema, et meil igapüewases elud sellega küll tegemist on, nii palju kui meie endid ristiinimeSteks ehk kristlasteks nimetame, ja paganaid ometi Saaremaal ei ole. - Pere isa ja ema! Kust poolt tulewad takistused ja rurwad nähtused, mis sinu elurõõmu maha rusuwad, kui sinul ka rikkust ja wara küllalt käes on, ja ometi pead kaebama, et lapsed ci kuule sõna, teenijad ei auusta leiwawanemaid,  igal pool tõrkumine ja pahandus ilmotsata: kurwa meelega heidad magama, ilma troostita tõused homiku üles. See ei tule mitte kusagilt wäljaspoolt, maid sinu enese jumalakartmata ja isemeelsest majapidamisest, sest sina ei pea mitte pühapäewa  täiesti pühaks, mis tema ometi Jumala käsu järele peab olema. Oled sina põllumees, kaupmees, ehk muu tööline, ses on üks kõik: keS kuus päewa täiesti oma kohust on täitnud ja tööd teinud, see on ka ära teeninud, et tema pühapäewa?täiesti rahus wõib hingata ja järele mõtelda; kes seda ei tee, teeb ennast ise üheks kurwaks mammona orjaks. Mammona orjal ei ole iial aega; kui tema pühapäewal ei kauple, ehk tööd ei tee, arwab ta ennast kohe waesemaks jäewat ehk koguni nälga surewat. See on aga täiesti ja tõesti üks wööriti mõte. Ei tohiks koguni mitte ristirahwa  seas nimetatud, weel wähem tehtud saada. Teed sina kuus päewa armsasti ja tubliste oma tööd, iga mees omal kohal, siis wõid sina julgesti ja ilma kartmata pühapäewal rahuga hingata ja pruukida, mis selle päewa kohane on. See ei tee sind mitte waeseks, waid sina saad seeläbi tõesti rikkamaks igas asjas, nimelt leiab sinu süda rahu ja see teeb elu lõbusaks ja rõõmsaks. Sinu kohus, isa ja ema, peremees ja meister on seda eeS teha, et sa pühapäewa pühitsed, ja sina saad imekspannes nägema, kuidas sinu lapsed ja kõik perekond sinu poole hoidwad ja rõõmuga sinu sõna kuulewad. Sellest on lugeja nüüd lühidclt näinud, et pühapäewa pühitsemine wäga ligidalt igapäewasse elusse puudub ja sellepärast ka ühes politika ajalehes küll arutamise alla wõib tulla. Ajalehed ei olegi ka ainult politika seletuseks, kas kuskil maailmas sõda wöi rahu oota ehk karta on, waid suurel mõõdul peawad,» nimelt meie Eesti ajalehed, ka rahwa õpetajad omal wiisil olema. Et aga perewancmad mitte ei mõista, ehk ei taha noorematele eesmärgiks elada: see läbi ei tea ka palju noori inimesi mitte, mis tarbeks pühapäew õieti seatud on ja tegewad sellest siis oma mõtte järele: üks laisklemise, teine lustipidamise, kolmas joomise ja priiskamise päewa, mis lihameel aga heaks arwab. Aga kõik sellega ei kosuta niisugune inimene ennast ei seest, ega wälja poolt, waid tema elukord läheb wiltu ja sassi, sest see ei wõigi loomulikult teisiti olla, sest tema waim on nüri ja tuim. Kiriku tema ei lähe, tema hojab ennast hoolega sellest eemale ja wõeraks ja läheb ennemalt kõrtsi: täna on ju pühapäew  ja mul on aega küll- Mis sina arwad armas lugeja, nii hästi noor kui wana oled sina ehk ka selle üle järele mõtelnud,  et sinu wäljaspoolnc elukord mitmes tükkis lõbusam ja rõõmsam oleks ; kui sina seda weel ei ole teinud, siis wõta see asi kord käsile, parem täna, kui Home, ennem hiljem, kui koguni mitte. Rahwa seas, igas seisuses, on mitmesugused  wõeriti mõtted iga pühapäewa pühitsemise üle liikumas : üks jägu inimesi, nimelt nooremad kardawad pilkamist, kui nemad tihti kirikus käiwad, et teised neid nõnda ütelda: wagadeks, ega palmelisteks ei nimeta; nende woerite mõtte järele oleks see, kui suur teotus olewat. Pidawad  suuremaks auuks, kui sõbrad neid tublideks õlle ja wiina kohendajateks ehk muudeks kangelasteks kiidawad ja et nemad nendes asjades raha wälja andes ihnused Kuninga musud. 6 A. v. Winterscld t järele. Ta keeras ennast paar korda ise enese ümber, oma kübarat otsides: sest ta ei teadnud, kohu ta teda pannud, kui korraga teise ukse paksud eesriided teine teisest eemale lükatud saiwad, ja pitk, üsna walges riides neiu sisse astus, kelle süsimusta juukSte sisse wärske roosi tutt pandud oli. Wöeras jäi soolasambana selle iluduse ette seisma, mis temale nüüd ilma -ootamata wastu astus ja wahtis imetledes tema otsa, nagu oleks korraga ingel Paradiisist ennast tema ette maha lasknud. Neiu oli ka ukse kõrwa niisama seisma jäänud ja silmitses noort meest röömsa meelega, milles aga ka mähe kahklnst tunda oli, uus ometi aega mööda tema rõõmsast ja armsast näost jälle ära kadus. Nii seisimad  noored inimesed tükk aega sõna lausumata  teine teise wastu, ja wöeras näis oina ära minemise nõuu täiesti ära unustanud  olewat. „Juan!" ütles neiu naimaks nii nõidlilul,  armsal toonil, et see noorel mehel teda joobnuks tehes kõigest kehast läbi tungis. „Rasaele!" waStas tema tasa ja kartlikult.  „Teie ei ole siis oma wäikcst Rafacle tõesti mitte ära unustanud?" rääkis neiu edasi. „OH, ilmasgi ei ole sinu pilt minu maimu silma eest kadunud!" hüüdis wõeras ligemale astudes ja neiu käest kinni hakates  ; «jätta nüüd see inetu ja wõeras „teic" maha ja lass selle asemel armas, usaldaw „sa" jälle platsi astuda, mida meie lapsepõlwes teine teisele ütlesime." Rafaele oli ennast wähe tagasi tõmbunud,  kui ta omast käest tundis kinni hakatawat ja seda õrnalt muljutawat. «Kallis neiu," rääkis wõeras edasi; «kauaaegsest lahus olemisest hoolimata olen ma sind kohe ära tunnud, sest, nagu ma omas mõttes arwanud olin, sellest wäiksest õrnast urwanuppust mõis ainult seesugune ilus roos mälja õitseta." Siis pani ta kergest oma parema käsiwarre neiu ümber, tõmbas teda enese wastu, mida see ilma mustu panemata sündida laskis ja surus talle ühe musu ta ilusa malge otsaesise pääle. „OH, kui pitkaks mulle need tunnid wsnisiwad, kus ma sind ei näinud," õhkas neiu ära punastades, maha löödud silmadega.  «Sagedasti olen ma jälle omale tiiwu soowinud, et sinu juure lennata!" ütles noor mees, «aga sa tunned need takistused,  mis mind raudse jõuuga tagasi pidafiwad.  Need oliwad: kangus, sinu tädi Kastro waljus, õnnetus ja Alba, . . . sugukonna waesus." Wöeras jäi wait ja lõi kartma, et ta oma enese nime oli ära unustanud. Rasaele maaras naeratama imeks panemisega  tema otsa ja tundis järgmisel silma pilgul esimest, palawat armastuse musu oma huulte pääl. Weel kord püüdis neiu ennast wabastada. „Mis teie teete, oh mu Jumal!" sosistas  ta üsna ära punastades. „Kas meie ei pidanud mitte teine teisele sa ütlema, kallis Rasaele? Nõnda jääb see! Kas teie siis mind kartma hakate ja ei usalda mitte?" Neiu tõstis weel kord omad silmad wõera poole üles. „Sa oled ennast wäga muutnud Juan," ütles ta waikie häälega; „sull oliwad enne nii ilusad kollakad lokid, ja nüüd, —" „Olen pea aegu mustaks läinud," tuli wöeras appi, oma kimbatust warjates, „ja jah, juuksed lähemad mustemaks, kui inimene  wanemaks läheb." Neiu laskis ennast jälle waigistada. Kuidas mõis ta seda siis ka mõtelda, et üks teine ta Juani asemel pidi ilmuma? „Mis oled sa siis kõik ära elanud sest ajast saadik kus meie teine teist mitte ei näinud?" küsis Rasaele edasi. Wöeras, kes wäga hästi kõhkluse idu märkinud oli, mis neiu südames üles tär-