nägema ja päästis need kolm inimest meel surma suust. Uppunuid ei ole meel praegus, kui seda kirjutan, mitte leitud! Kesknädalal, Jy. Augustil on, kuida meile teatakse, Kahtla Wcne-usu preestri elatis maja Kihelkonnalt, zz. Augustil oliwad kiriku õpetaja poolest kõik kiriku rottmeistrid kokku kutsutud,  et pidilvad aru andma, kas kõik wallad tahawad pidali tõbiStcle maja ehitada Kihelkonnale. Pääle kahe wõi kolme oliwad kõik rottmeistrid selle maja ehitamise wastu- Sellega on siis näha, et see maja küll ehitamata peab jääma. Kuulu järele tahta üks wald küll omale seda maja ehitada, kui paljuks see ometi mõjub! WLga kurb lugu, et kiriku rottmeistrid kõik selle kasuliku ehituse wastaliscd on! Palju punniwad  omast peast waStu, ilma et walla rahwa kaest oleks järele küsinud. See näitab selgeSte, kui tundmata need mehed alles on. Kas neil peoks ka kigemise armastust kvpiku eest südames olema? Mitte märkigi! Kahju on aga, ci niisuguseid ühe tähtsa amcii pääle on walitud! Mitmel on praegus see uõuu, et tahawad ülemalt poolt sell- hirmsa tõbe istutamiseks abi paluda, ja see ongi see kõige parem uõuu! Mis aitaks see, kui iga wald oma haigetele maja ehitaks? Sääl on: 1) KcS saab kõiki pidali tõbelifi senna majadesse ja 2) kes walwab scllc üle, et tõbelised oma seatud piiridest mitte wälja ei lähe? Minu arwates ei saaks nende hulga majade ehitamise järele innud midagi, kui weel rohkem scllc tõbe laiale laptamist; sest siis loodab üks teise pääle ja läheb ka wana rahwa sõna tõeks: „Mida rohkem koeri koos, seda wcdelam lake!" Ärgu ehitagu mitte iga wald, ega ka iga kihelkond oma haigetele maja; maid ehitage üle Saaremaa üks ainus suur maja, kuhu kõik need haiged sisse mahuwad; selle majale saagu kõrge müür ümber tehtud jn paigutine wnht juure pandud, ct keegi selle hirmsa haigcliue enam teiste sekka ci saaks! sest et see haigus maga kergest teise külge hakab! Waat siis kaub meie maalt see haigus wiimaks luutumaks ära! Ka pole Kihelkonnal mitte üksi neid; waid kinda kuulda, olla neid cnamist igas kirkkonnas. Ka Kihelkonnal pole mitte kuidas enne arwati 8 pidalitõbelist, waid olla 14 tükki neid, kes selle raske haiguse sees ügawad! Andku nüüd igale ühele paremat tarkust ja mõistust pähe, et seda saaks ära kautatudü! R. Karjast. Knida kuulda, hakkawad meie pool nüüd sügisesel ajal jälle pitka näpu mehed ümber hulkuma. Leisi maldas wünud üks niisugune ühe wabadiku toast 2 rubla raha ja muud wäikest majakraami ära. Sellsamal nädalal warastud ühe Karja walla wabadikul ka mitmesugust sööma kraami ja 13 küünart riiet ära. Paha lugu, ct Saaremaal ka niisugust amctmehi leida on! Kala saak olnud Maarjapäcwa ümber liig kehwa, nii et mõned pidiwad soola lciwa kõrwaseks pruukima. Kcegi kirjutab Saaremaalt „Ristir. pühap. lehes" järgmiselt: Tähtsast armastuse sundinud lugust peame lugejatele teatama: ö. Augustil oli Roopaka mõisas kahekordne rõõmu päcw- Päris härrat J. oon Hclmcrseu'i oli Jumal ühe tütre läbi õnnistanud,  keda ristiti, ja uus mõis, mis paar aastat tagasi malmis sai, õnnistati ka sell päcwal. Kõige selle rõõmuliku pühitsuse osa wõtjate juure oli päris härra kõik Roopaka walla rahwa palunud, ka osa mõtta. Pärast lõunat kell kolm, algas maja õnnistamise Jumala teenistus, mida kohaline õpetaja Supcrintmdenl R. Winkler lauluga: „Wõta nüüd Issandat wägewat kuningat kiita," hakkas ja siis õnnistamise teenistuse põhjussõnaks  Taawcti laulu 127 wõttis. Kõne tuli südamest ja süüditas südamed rohkemine, et lõpetuse laul: „OH wötkcm Jumalat" iga seisuse koosolijate suust wäga ärksalt ja rõõmulikult kõlas. Selle pääle pidas päris härra ise kõnet oma walla rohivale, kus ta meel omad armsad wanemad rahma meele tuletas, kes tõt ja õigust armastasid. Kõneleja ütles ka: „ja et siin oma armsaist wanemaist  olen kaswatud, on see maa tük, mis 20 aasta eest osteti, mulle wäga armas; selle wancmate  eesmärgi juure tahan mina jääda ja soowin ka teile malla rahwas seda meelt." Siis käskis päris härra walla rahwast laudade ääre maha istuda, künni ka lapse ristimine sai toimetud. Sääl kena mäe künka otsaS, kus see uus mõis seisab, oliwad rohilise mäe kaldal murul lauad kõige toitudega kaetud. Kui ka taewa Taati oli tänatud, sõimad ja jõiwad rahwaS rõõmulikus oleku». Pärast sööma ei jäänud ka päris härra walla rahwast tänamata. Wald kutsustwad tänajaks kohalise kiriku köstri C. Allas. Enne lauldi: „Nüüd kiitku kõigest südamest." Tänajate südamed olid kui ühte sulanud oma päris härra ja praua wastu ja wald kinkis ühtlast tänu mälestuseks Piibli raamatut. Sõnad mis nimelt siin räägiti, olid wäga liigutawad ja ikka saab meil meeles seisma see sõna, miska Johan, oma kõnet lõpetas: „Sestsamast tuimemad kõik, et teie minu jüngrid olete, kui teil armastus on isekeskis." (Jvh. 13, 35.) Nüüd pidas päris härra teist korda kõnet, kus ta walla rahwast ka nende tänuliku meele eest tänas ja ühe kapitali wallale lubas, miska neile walla kohtu-maja peab ehitud saama nende oma tehtud plaani järel. Pärast selle jäiwad wccl kõik pidulikud wõerad härra soowi pääle kokku ja rõõmulik meel täitis kõikide südamed, mis ka see läbi ilmus, et härra walla rahwa poolt ülei tõsteti ja teda lasti elada. Rõõmulik pidu kestis ööni. Tänu auuliku päris härrale ja prauale keS palju armastust tegewal wiistl awaldanud. tusega täidetud oli ja kõik ilm tema meelest hea ja täis päewa paistet oli, paistis aga Kristjani näost waikne tõsidus juba warakult wälja. Tema suures tugemas kehas oli üks ülimaga õrn ja tundlik hing, mis teda lahke ja rõõmsa ei lasknud olla. Ikka ja igalpool tundis ta enesele haiget tehtawat. Peaaegu haiglase igatsusega ihaldas tema süda sarnast armastust, kaastundmist ja tähele panemist, kui tema wennal igal pool osaks sai, tema teadis wäga hästi, et tema iga pidi keha kui maimu poolest wennast üle käis. Tema oli ilma kahtlemata üks neist kõige tublimatest poistest ses orguS, ükZgi.ci annud paremat nõu kui Kristjan Hutter, kui kellegi loomal midagi wiga oli; keegi ei osanud paremal juuStu teha kui tema. Nõnda samma osaw oli ta ka iga asja parandamise ja harimise päülc. Kõige mctstsemlld hobused taltsitas tema käsi, ja ise noor ja tugew kui nemadgi ei tunnud ta ialgi Väsimust ega waeioa. Tema wanem ivend Joosep andis ennast igas tükkis oma alandliku loomuga kuidas ta oli oma wenna alla ja ei jäänud ialgi pahaseks wenna pääle. Kristjan teadis küll, et tema rohkem jõudis kui keegi teine ja suure auahnusega nõudis tema omale iga kord kiitust selle eest. Sellepärast oli ta uhke ja kõrgemeelne ja tegi omale sääl waenlasi, kus ta kiitust ja tänu lootis. Tema isal, kellel Kristjani tublidusest südamest hea meel oli, ei näitnud seda aga sagedasti mitte wälja, et ta tema auahnust mitte kaswatada ei tahtnud. See aga tegi Kristjanile haiget ja pahandas teda ja ei parandanud teda mitte. Mõni kord tuli tema meele erutus tormawalt nähtawalc, ja sünnitas isaga ägedaid waidlusi. Tema isa oli aga üks kõwa ja wali mees, kes kellegi poolt wasturääkimist ei sallinud ja oma poegadelt alalist sõnakuulmist nõudis. Ema Leeni, kes üks tasane naisterahwas oli, püüdis oma mehe waljuduft oma helduse ja lahkuse läbi pehmendada ja lepitajaks olla, kui isa ja poeg jälle sõnadega käredalt kokku põrkasiwad. Nõnda samma püüdis tema ka Kristjani rasket meelt erutada. Kui sagedasti ei tunnud tema ta nukrast näost, et ta jälle teiste pääle pahane oli ja siis päris ta temalt nii kaua kannatlikult järele kuni ta temale kõik südame päält ära jutustas. Tüdimatalt püüdis ta siis pojale näidata, et asi mitte nõnda hull ei ole, ehk ta küll teadis, et seesugused katsed temale wäga arwasti korda läksiwad, sest Kristjan oli oma arwamistel aega mööda kindla külma jäe koore ümber kaswatanud, mida ema pehmed, südamelikud kõnelemised ei jõudnud ära sulatada. Kui ema Leeni sell homikul Kristjani raske, pitkaliste sammudega ja nukra näoga nägi jõe ääre minewat, kuna Joosep enne seda waiksesti õuest wälja oli sõitnud, siis ei olnud temal mitte rahu, tema pidi teada saama, mis nende wahel jälle juhtunud oli. Nii astus ta wähs aja pärast majast wälja ja läks ajast keeduwilja jadade wahelt läbi, siin käis ta waade üle jadade ja sääl pääl olewate kasude, mis kõigest kewadisest päiksest hoolimata üsna waiksed weel oliwad, sest õhk oli ikka weel siit saadik külm ja kare. Siit astus ta wälja karjamaale, kus weel siin ja sääl mägede ääri kaudu lund näha oli. Jõe perenaine oli paksu kehaga naisterahwas,  seepärast oli temale järsku teed mööda alla orgu minemine kaunis raske. Viimase pööru juure jäi ta weel korra seisma, et hinge taga saada. Siit wõis ta juba lõhesse näha ja uurides waatas ta senna poole. Ennä, Ml istusgi Krist. Jan ühe kalju tüki pääl pead kahe käe pääle toetades ja mõtes. Saag, kerwes, wasar ja mis ta muud weel tarwitas, oliwad tema kõrwal tee pääl nagu ei oleks tema neid asju weel mitte pruukinud pärast oma kodust tulemist. Tasa astus ema Leeni kalju mööda alla ja ilma et Kristjan oleks märkinud tuli ta selle kalju tüki juure, kus pääl Kristjan istus, pani täis armastust oma käe tema kaela ümber ja ütles oma pehme tasase häälega: „MiS on sulle jälle haiget teinud, mu poeg? Kas sa ei tahaks seda oma emale ütelda?" Kristjan kargas kohkudes püsti ja waatas  oma ema otsa. „Ema, sina siin? Tahad sa midagi?" „ Ainult teada, miks sina, Kristjan jälle nii nnker oled. Ka Seppiga ei olnud lugu õige, ma märkisin seda sellest, et ta nii wagusi õuest wälja sõitis. Mis teil jälle oli?" (Järg tuleb) Rändaja. IMko loojas öö on käe, P Kaugel silm ei enam näe. Rahus puhkab kõik maailm. Kinni ka on linnu film. Ruttu, kiirest kõnnib weel. Noormees piinel metsa teel; Püüab jõuda edasi. Lõbuks laulab laulufi. Eesmärk on tal majake. Kus sees ootab pruudile. Peigu kodu tulema Kes on rändand hulga a'a. 0.