Tänulik poiss. Saksa keele järele J. L—n. IV. Haige ema istus tooli peal ahju ees, millest heledad sooja kiired tuppa tungifiwad. Kahwatanud ja wäsinud oli ta weel nüüdki; aga see rahulolemine ja lootus, mis tema nägu iseäraliku läikega elustasiwad,  näitafiwad, nagu oleks ta kümme aastat nooremaks  saanud. Tema põlwede najal oli weike Mareile ja pakkus talle sõbraliku naeratamisega saia. Kõige õnnelikum ja naljakam oli Rüdeli. Ta seisis akna juures ühe weikse, sinise poolpeetud mantli sisse mässitud, mis tale palju toredam näitas olewat, kui kuninglik kuub. . Poiss näitas palju suurem olewat, kui eila; oli nagu oleks elujärje parandus tema keha suuremaks sirutanud. Tema käes oli üks kiri, mille pealtkirja ta terawa pilguga silmises. „Ema," ütles ta wiimaks, „ma olen juba nelitõistkümmend  aastat wana ja ei mõista weel kirja lugeda trükituid raamatuid oled Sa mind küll natuke lugema õpetanud; kui ma kord kooli wõikfln minna." „Andgu Jumal," õhkas ema; „aga miksparast tahaksid Sa just nüüd kirja lugeda?" „Äsaata," wastas Rüdeli kirja kõrges hoideS, „ma tean küll, et siin peal seisab: Herra Doktor Schmutfikor'i katte Aaraus, ja seal sees, et ta mulle Sinu jauks rohtu peaks andma; aga ma tahaksin seda lugeda. Herra Brütel on üks mees kas ei ole tõsi?" „Üsna tõsi; armsam ja sõbralikum, kui üks ingel taewas," arwas weike õeke. „Sõbralik sõbralik!" kordas Rüdeli peanikutusega;  „sõbralik muidugi meie wastu, aga kuis waatas ta metsawahi otsa ka sõbralikult?" „Ei, ema," ütles Mareile, „seal tegi ta wäga kurja näu." „Temal olj niisugune nägu", ütles Rüdeli „nagu Wanataadil, kui ta müristab ja pikse nooliga kõige kõrgema puu purustab. —Nõnda waatas ta metsawahi  otsa!" Nende sõnade juures astus Rüdeli mõned sammud tagasi, pani käed rinna peale risti ja waatas musta tuliste silmadega enese ümber, et metsawaht,  kui teda nüüd näinud oleks, tõest eest ära oleks jooksnud. Ema waatas natuke aega lahke naeratamisega oma poja peale ja ütles siis: „Lapsed, see hea noor mees on tõeste meie ingel, keda Jumal meile hädas appi saatnud. Meie peame ikka palwes tema peale mõtlema." „Ma tahan tema eest igal tunnil paluda," ütles Äareile kässa risti pannes sinna wahele. „Ja mina tahan ka tema eest paluda," arwas Rüdeli; „aga armsam oleks, kui ta ühes põlewas majas oleks; siis kargaksin ma tulesse ja tooksin teda sealt wälja." „Wallatu poiss," tõreles ema, „Sina soowid enese heategijalle õnnetust, millest Sa teda mitte peasta ei wõi." Rüdeli läks, enese wäljanduse üle ehmatanud akna juurde ja hakkas akna ruutude pihta sõrmedega põrutama. „Noh," ümises ta, „nõnda ma ei arwanud  mitte Jumal hoidgu! Ma mõtlesin ennegi, kui ma ükskord seda teha wõiksin see teeks mulle suurt rõõmu! Aga teate ka," ütles ta, ennast töiste poole pöördes, „kas teate ka, miksparast eila nii kauaks metsa jäin, et metsamaht mind kätte sai? Waatke, kui ma rebase augu juurde jõuudsin, oli mull külm, et ma kirmest ei wõinud käes hoida; siis läksin ma kaljusid mööda alla sinna koopasse teate, mis seal lepiku taga on natukeseks ajaks sojutama. Seal koopas oli hea tuule wari ja soe, kui ühes tuas. Isegi mõista, on seal üsna pime  sisseminek  on noorte männadega nõnda täis kaswanud, et ma waewalt sinna teed wõisin leida. Seal jäin ma hiljaks. Aga nüüd pean ma minema!" Rüdeli sammus tuas edasi ja tagasi, nagu mõni ritter ja waatas seal juures ikka enese saapade peale. „Ma arwan, et ma nende saapade sees, mis Brütel minule kinkis, palju suurem olen, kui muidu; nad kompsuwad nõnda mehiselt, kui ma astun. Ja soojad on nad aga hüpata ei saa ma nendega mitte." „Oota weel natukene, Rüdeli, künni Sa söönud oled, muidu ei lase ma Sind mitte minna. Toit on pea walmis." Oli juba üsna hilja, kui Rüdeli Aarau poole kõmpis. Külm oli pisut järele annud, aga rasked, mustad pilwed, mis taeroast katfiwad, ähwardastwad tormilist ööd saata. Weike Rüdeli ei pannud seda mitte tähele. Kindlal sammul astus ta edasi, nagu mõni mõisniku Poeg) see lootus, et ema kojutoodawatest  rohtudest ommeti ükskord terweks saab, rõõmustas  teda wäga ja pani tema silmad õnnest läikima.  „Kui tohter ka nõnda sõbralik olels," ütles ta iseeneses) „mitte sellepärast, et ma teda ehk kardan, seda ma ei tee) herra Brütel ei kartnud metsawahti ka mitte) aga ma mõtlen, kui tohter ka hästi sõbralik on, siis saab ema rutem terweks." Tohtert ei olnud mitte kodus, kui Rüdeli sihile jõuudis) ta pidi sellepärast kaua ootama. Kurwa meelega istus ta ühe pingi peale ja jäi sügawasse mõttesse. Ta nägi ennast uhke hobuse seljas, wõitluse  wäljal, seal tuli metsawaht ja tahtis Brütlit seljatakka suure mõõgaga läbi pista. Rüdeli kihutas oma tulise hobusega temale appi ja wirutas metsawahi  ainsa löögiga maha. „See oli Sinust wäga mehine, Rüdeli!" ütles hra Brütel tänuliku pilguga, „ilma Sinu abita oleksin ma nüüd surma laps olnud." Pea nägi Rüdeli ennast jälle ühe suure lossi omaniku olewat. Seal astus üks kahwatanud näuga mees katkiste riietega sisse, „Rüdeli," ütles see, „ma olen Alfred Brütel, kes kord Sind ja Sinu omand hädast on peastnud) nüüd on metsawaht  oma kurja seltsiga mind õnnetusse lükkanud anna mulle armu andeid." „Püha Jumal", wastas Rüdeli, „Teie olete tõeste see wahwa Brütel Jumal andku mulle seda andeks, ma ei tunnud Teid mitte enam. Kas teate? Armu andeid ei wsi ma Teile mitte anda, aga seal on mu siidist ja sametist riided, pange need eneste selga ja olge minu asemel selle lossi walitseja) ma tahan Teie truu teener olla. Mitte wastu rääkimist, herra Brütel! Kas arwate, et ma ära olen unustanud, et Teie mind metsawahi käest ära peastsite." Nende mõtete juures ei pannud Rüdeli tähele, et ilm juba pimedaks hakkas minema ja õhtu käes oli. Ka ei pannud ta tähele, et kaks herrat juttu ajades trepi astmeid mööda üles tuliwad ja juba ukse läwe peal seisiwad. „Ma ütlen, herra tohter, see ei aita midagi," ütles üks neist, „noor Brütel lähab 18,000 hulka) wahtmeistrid on juba teda kinni wõtma läinud. Tema eksitus on kõigil teada. Kõige pahem lugu on see, et tema ise kõik on üles tunnistanud ja oma tunnistust  enese nime alla kirjutamisega kinnitanud. Mull on temast wäga kahju." „Aga minu Jumal" ütles tohter, „aga minu Jumal, tema, oma ema ainukene poeg, kes oma õppimist praegu on lõpetanud ma wõin selle peale manduda, et tema meele auusus teda selle eksitusele kihutas. Kas ei peaks siis ühtegi peasemist enam olema." „Ma ei usu," wastas esimene õlasid kehitades) „kui ta ennast kümme päewa peitus wõiks hoida flis waest oleks see wõimalik. Nüüd on kõik hilja ; wahtmeistrid läksiwad teda kinni wõtma. Ligimastel päewadel saab tema üle piiri wiitud ja siis on põgenemine  wõimata. Kuhu wõib ta põgeneda? Prantsuse keisri wõimus ulatab üle terwe Eüroopa. Mull on wäga kahju et lugu nõnda on, aga sinna ei wõi nüüd enam midagi parata; Brütel peab Wenemaale. Jumalaga tohtri herra, mull on täna ameti talitused ees." „Mu Jumal," ütles tohter iseeneses äraminewale  herrale järele waatades, „waene Brütel; kuis wõisid Sa nõnda ettewaatamata olla missugust walu ei tee see stnu manale emale!" Rüdeli tõusis üles ja läks herrale wastu; sellest mis mõlemad herrad oliwad rääkinud, ei olnud ta mitte ühte silbi kautanud. Aga see ütelust „Tema peab 18,900 hulka," huugasiwad weel ikka tema kõrwus. Iga laps teadis selle meluse mõju. „Mis Sa tahad?" küsis tohter, keda Rüdeli mõtetest üles äratanud oli. „Kui Teie herra tohter Schmutsiker olete, siis on mull Teile üks kiri ära anda, mida Alfred Brütel Teile saatis." „Brütel?" küsis tohter kirja ruttu lahti murdes  ja läbi lugedes: „Kes Sa oled?" „Mina olen see metsa maras, kellest see herra jutustas." „Sina?" ütles tohter imestades, „Sina? puu waras? Kuule," ütles ta lühikese waitolemise järele tasa, „kas herra Brütel on Teie meelest armas?" „Armsam kui oma elu," wastas Rüdeli tõsidusega! „See on hea, tule!" Paari sammuga oli wana herra omas töötuas ja kirjutas paar sõna paberi peale. „Siin, weike mees, on üks kiri, keda Sa herra Brütli kätte wiima pead; aga nii ruttu, kui Su jalad jõuawad. Mikspärast, seda tahan Sulle kohe ütelda. Kaks wahtmeistrid on praegu, teda kinniwõtma  saadetud. Wõib olla, et nad kõrtsi juures natuke kinni peawad, siiö jõuad Sa kergeste nende ette. Peaksid Sa aga hiljaks jääma, siis tõmma see kiri puruks. Sinu emale tahan ma Home ise rohtu tuua; kas saad aru?" „la, herra tohter," ütles Rüdeli kindlalt ja ruttas mööda treppi alla. 4. Öö oli juba kätte jõuudnud, kui Rüdeli maantee  peal edasi ruttas. Niiske lumi ja wihm mõllasiwad  kange tuulega wõidu ja suurendasiwad öö pimedust.  Aga Rüdeli ei hoolinud sellest midagi. Kui ülesaetud metsa loom koerte eest, nõnda jooksis tema kõigest wäest üle põldude ja lageudikude ja jäi waheft siin ja seal kuulatama, kas ehk wankri münnat kuulda oleks. Metsa ääres seisis enne wanaste üks weike kõrts, teda nimetadi „täie kruusi kõrts." Rüdeli ronis waewalt walgustatud aknate alla, et näha, kas wahtmeistrid alles kõrtsis on; aga neid ei olnud seal mitte naha. Uue jõuuga hakkas ta edasi jooksma, kus juures ta wahete wahe! kuue hõlmaga higi otsa pealt ära pühkis. Kõige julgem mees ei oleks mitte üsna ilma kartuseta seda üksildasi teed pimeda metsa wahel julgenud käia, aga Rüdelit ei pannud midagi kohkuma, ta teadis, et ta oma heategijale häda tunnil appi ruttas. Öö olt pime kui kott; tuul möllas ja lõõtsus  kõrgete puude lutwadega, kui tahaks ta neid igal silmapilgul kõige juurtega maa seest wälja kiskuda. Kui Rüdeli metsast wälja lageda peale jõuudis, jäi ta wäsimuse pärast seisma. „Ma ei jõuua mitte enam edasi," õhkas ta, „ma ei jõuua enam nii palju hingata, kui ma tahan. Oh Jumal ma jään hiljaks see on minu süüd, et Brütel nüüd kinni wõetakse ja ara wiiakse!" Wiimaste sõnade juures hakkas ta kibedaste nutma. „Oli see tuul? Ei see on üks wanger hobuste trampimine on selgeste kuulda!" Rüdeli wõttis kuue nööbid eest lahti, et paisuwa rinnale rohkem ruumi teha. „Nad tulewad," ütles ta ootusest  wärisewa healega. Wankri mürin tuli ruttu ligimale; Rüdeli peitis ennast kui kass kraawi põhja. Tema sooned peksiwad tugewaste; hinge tõmmamist hoidis tema kinni, kui tahaks ta surnu, wõi mõne tondi tulemist kuulatada; ta silmad põlesiwad, nagu kassil, kes saagi kallale kargab. Ühe korraga läikisiwad  tee pöörde peal kaks püssi. „Nemad nad on," mõtles Rüdeli ja seadis enese jalad hüppamisele walmis, aga wanger weeris nii ruttu temast mööda, et tal wõimata oli, wankri tagumise otsa külge kinni hakata. Ta oli selgeste ära tunnud, kes see kolmas mees wahtmeistrite wahel wankri peal istus; nüüd tormas ta kui'maru tuul wankri järele. Mis ta õieti teha tahtis, ei teadnud ta praegu isegi ta tahtis paljalt oma heategija juures olla. Tuul puhus tale nüüd kangeste wastu, et ta suure waewaga edasi sai; ilma kaua mõtlemata laskis ta oma kuue, mis tunni aja eest tema uhkus ja rõõm oli olnud õlade pealt maamee ääre kraawi kukkuda. See ei tahtnud palju aidata, wanger kadus ikka kaugemale ja kõrw ei kuulnud enam tema mürinat. Saapad oliwad kui pakud tema jalgus, mis ta edasijooksmist  suurel mõõdul takistasiwad. Üks silmapilk seisatas ta ja saapad lendasiwad üle kraawi metsa. Nüüd jooksis ta uue jõuuga edasi ja oli peagi wantri ligidusse jõuudnud. Wanger pööris kõrtsi ette ja jäi seisma. Kutsar ronis puki pealt maha, hobust lahti wötma. „Kui kaua tahad Sa hobust sööta?" küsis üks wahtmeiftritest. „Pool tundi," kostis woorimees. „Hea küll, siis wõime klaas wiina wõtta; see on koera ilm. Kas tahate ka sisse tulla, herra Brütel?" „Ei," waStas see kindla, aga ometi kurwa healega, mille kõla Rüdeli wäsimust ja uimastust ühe korraga kautas. „Siis toon ma Teile ühe klaasi wälja." „Ma tänan; pole tarwis." „Kui Teie kord 18,000 hulgas olete, siis wast teate, kui kalliks seda pakkumist tuleb pidada. Kristjan! Tõmma tema köied käte ja jalgade ümber kõwemine, siis tule sisse!" „S a k a l a" IS. 1883.