mat, krS mitte ei taha ega wöi waletada ega muu paha teu läbi oma kõrget ininiesclikku  seisust rojastada. Ja, ta iseenese arnltundmnse wastu peaks eksima siis oleks see temale nii kange nuhtleja olemat, et ta enne rahu ei saaks, kuuni ta oma paha tegu jälle heaks on teinud. Olgu siin üks sündinud lugu seletuseks: Mönc aasta eest olin mina, > — nii jutustab  üks koolmeister, ühe rikka härra juures töös, Ml juhtus minu kätte selle härra omadusest üks asi, uus mulle wäga tarwis oli ja mitte kallim kui 1õ kop. wäärt. Et härra sellest ise midagi ei täädnud,  mõtlesin mina: ega see suurem asi patt pole, kui mina ühe nii wüikese asja ühe mehe käest wõtan, kel pahu warandust on. Mina wötsin asja, pistsin tasku ja läksin õhtu oma teed. Aga mis ütles nüüd mulle mo auutundmus? Ta ütles: Sa oled waras, sa ei ole wäärt et töised sind inimeseks arwawad. Ma olin kõik see öö rahuta, und ei tulnud mo silmi; ma olin ise enese pääle wihane, et olin ennast warguse patuga rojastanud. Töisel homikul oli mo esimine töö warastntud asja tagasi wiia, ja ennast oma südamega jälle ära lepitada. Waata, kinda auutundmus, mis tõsisest meelest male pölgamissest wälja kaswab, inimest hoiab kurja tegemast. Lõpeks  hüüan meel wancmatele ja laste kaswatajateke:  „Kaswatage oma lapsi tõsidusele," aga seda ei saa muidu, kui pead ise tõsidust oma meele omaduseks wötma, siis saab see ka neile omaduseks, ked sina õpetad ja kaSwatad. dab kõik kurja ära selle armastuse pärast, mis Kristus meile on näidanud. Seda armastust  ei tunnud Natti mitte. Indiaanlased  ei olnud tema meelest mitte niisama inimesed kui töisedki, maid paljad metselajad, kes peremeheta ümber hultüsimad ja keda igaüks mõis maha lüüa, kui ta midagi kurja oli teinud. Seda oli temale noores pölwes õpetatud, ja sellepärast waatas tema imeks pannes Augustini otsa, kui see lahkeid  ja lapselikuid sõnu rääkis, kergitas ölanukkisi ja ütles lühidelt: „Küll sa teistwiisi neist asjust arwama hatad, saad sa enne Indiaanlaste kuradi tempusi õie te tundma õppinud. Seniks aita mind nüüd tööd lõpetada, mis Indiaanlane oma kurjateuga  eksitas." Poole tunni parast löhkendas suur tuli metsas. Natti oli enesele noorest toorest puu tüwikust tubli warda malmistauud ja seisis tule ääres põdraliha warda otsas ümber pöördes, et kallis praat igapidi ilusti pehmeks küpseks. Pärast seda kiunitasiwad  poisid oma ihu sest lihtlabasest söömast.  Pitk teereis metsa mööda oli hääd söögi isu sünnitanud. Pärast sööma aega tömmajuvad n'ad mõne söömu wett hallikast  püüle ja jäimad siis wagusi Tahkotah tulemist ootma, kes rahusönumiteka Telawaarlaste  külasse oli läinud. Isamaalt. Püha kirkkonnast. (Kiriklikud sönumed.) Pühast kirjutab meile sõbra käsi: Mööda läinud aastal 1883 on meie koguduses sündinud 62 poegja  53 tütarlast, kokku 115. Nende hulkas on üks paar kaksikud ja üks tüdruku laps. Surnud on 53 meeste ja 62 naeste rahwa sugust, kokku 115 ; nende surnute hulgast on 16 tüki pääle 70 aastat elanud, üks on ära uppunud ja üks lapsuke cmic ristmist surnud. 31 paari on maha kuulutud, neist on 28 paari meie 'Luth. kirikus abi elu rahwaks kokku laulatud. Leeri õpetuse läbi ou taie ealiste koguduse liikmete hulka cirwatud  40 poissi ja 37 tüdrukut, kokku 77 noort inimest. Wäikese wäina äärelt. Säält saadab meile sõbra käsi sõnumid, mis nenda käiwad: Kala saak on tänawu kiidu wäärt, nii heasti undadega,  kui õngedega püüdes. On mehi, kes 80 kuni 100 naela ja weel rohkemgi pääwas kalu püüdwad,  see on endise iga aastase hinna järele 5 —6 rubla pääwas. Et aga wäinad sandid on ja Ülcmaalt kala ostjad tulla ei saa, on kala püüdjad  kaladega kimpus. Iga aasta saiwad 5 —6 kopikat naelast, tänawu annaksiwad 3 kopika eest, aga ei ole ostjaid; sellepärast panemad kallist Looja kinki soola alla ja ootwad ostjaid, et küll meestel iga pääw raha kopik tarwis oleks. —r. Jaani koguduse kiriklikuks sõnumite «maldamise  juures lubafiine neist kahest inimesest, kes sääl kõige wancmaks on elanud, meel midagi rääkida  ; seda teeme täna. Need kaks kõige manemat  inimest on mõne asja poolest tähele panemise  wäert. Töise nimi oli Ingel Rand, üks õieti wäeti tormisega kiriku waene, kellest imeks tuleb panna, et ta ometi nõnda manaks jõudes elada. Õerika Jürna Tõnis Kütt' on teise nimi. Kuida aasta nummer näitab, on ta 33 aasta eest surnud. Tema olnud uue aja kangelane, ja pea aegu nii tugcw, nagu mana Jsraeli Simson, Eestlaste Kalemi-poeg; ehk Saarlaste Suur - Töll. Nelja süllase palgi pärast pole ta hobust metsa wiinud, see ta toonud nagu ta ise ütelnud: „rüfinal" metsast, läbi töiste puude selgas koguduse. Tundrine  soola kott pole tema käes raskem ühtegi olnud, kui iga mehe käes heina kott. Naljatedes kõneldakse temast: Kui Öerike Jürna Tõnis töiste seltsis mere reisil käinud siis wöinud kõik temaga lacwus olijad oma elu pääle julged olla' Kui lacw tormamas laenetes tahtnud ümber minna, siis läinud Tõnis tuule paale poole külge ja wötnud aga mantidest kinni, tömbanud laewa jälle õigeks. Temal olnud nii tugewad käed, et ta ennast juuksetest kinni hakkades wöinud üles tõsta. Ka olla Tõnise ajal meel töisi kangelasi  elanud, ja kui nemad kokku juhtudes tahtnud kaegast wedada, siis olnud neil selle tarwis raudkangi  karmis, sest puu - kaikad ei pidanud seda walu mitte wastu. Üks kuulus kangelane elanud  sell ajal Walljala kihelkondas Ree külas, selle jõudu tahtnud Tõnis ammugi katsuda, aga ci olnud  seks pärast aega juhutunud leidma. Ühel õhtul pannud Tõnis hobuse ette õlle keha pääle ja sõitnud Rce-külase nimetud kangelase jõudu katsuma. Kangelase tuppa astudes küsinud ta tee juhatust suure maantee pääle. Kangelane olnud ise oetis pitkali maas ja ütelnud: „Lapsed, minga juhatage küla mees tee pääle, andke talle seemet juua kah." Selle pääle läinud Tõnis ja sähwanud piitsaga kangelast üteldes: „Sina laisk makk! kallil ööl sunnid sa lapsi, kas sa ei miitsi ise tulla." Kangelasel olnud sest hoopist küll lipstuu tõusnud tall kops üle maksa, maast üles, wälgu kiirusel Tõnise kallale, mida Tõnis just soowis. Tunni ajalise rabelemise  pääle hakkanud Tõnis alla paluma, sest tuba olnud soe ja tema talwises tee riides, töine aga särgi mäel. Tõnis rääkinud nüüd oma eri ja asja üles, miks ta tulnud ja pannud imeks, et ta nii tugema wastase leidnud. Tõnis toonud Wiies päätükk. Indiaanlased. Päike oli juba õhtu poole weeremas, kui Tahkotah noorte meeste juure astus ja omast teekäigust aru hakkas andma. „Telawaarlaste päälik saadab malgenägudele  palju termist," ütles tema. Rahupiip  on tubakat täis topitud ja oodab aega, millal tuld pääle pannakse. Unkas (pääliku  nimi) on wöörastele, kes üle mere tulnud, istme nöuukogu tulel walmistanud. Tema ootab." „Tahab Tahkotah meid täna meel oma mendade nöuukogu tulele wiia ?" küsis Natti. Tahkotah tähendas kommetega, et see tema nöuu oli. „Hää küll, meie oleme ka omalt poolt malmis," ütles Natti. „Enne aga wötku mu wend ihu kinnitust. Minu walgenäulise  wenna silm on teraw, ta lasknud põdra maha ja meie pidasime Tahkotah ka meeles, kui tema meie juurest kaugel ära oli." Natti andis juhile oma tüki praati kätte. Tahkotahil oli hää meel, et teda ka meeles oli peetud. Tema tõsine, mustjas pruun nägu naeratas natuke ja ta ütles: Mu mend on helde! Tema peab ka sõpra meeles,  kes tema juures ei ole! Tahkotah tänab teda." Tema sõi mõne suutäie, möttis ruhimikuga  mett hallikast pääle ja käskis siis noori mehi järele tulla. „Paike läheb magama," ütles tema. „Enne kui tema metsa marju ära kaub, peawad „walgednäud" Telawaarlaste nöuukogu tulel istuma. Tahkotah on seda päülikule lubanud." Jõudsal sammul astus ta ees ja noored mehed käisiwad püss seljas, jahikott kaelas niisama suure rutuga tema järel. Tunni aja pärast saiwad nemad metsast läbi suure lagendiku pääle, kust Indiaanlaste küla nende silmi paistis. Nrtsikad oliwad tahumata  palkidest kergeste üles ehitatud. Türgi  nisu (maisi) põllud haljendasiwad majade ümber ja põldude ümber kaswis mets. Arwata  küla keskpaigas oli üks suurem ja kõrgem maja, kui teised ümberkaudu. Natti näitas sõrmega sinna poole ja ütles Augustinile,  et see Telawaarlaste nöuupidamise maja olewat. Teejuht läks otse silmanäult selle maja kohta ja Augustin wahtis suurte silmadega ühele ja töisele poole, sest et ta esimist korda üht Indiaanlaste küla nägi. Majade ees seisiwad ja istusiwad naised, mängisiwad lapsed ja sirutasiwad soldatid pitkali maas selga. Kõik wahtisiwad, silmad  pärani lahti, Augustin ja tema seltsimehi,  aga ühegi näust ei ole wiha ega kurja näu wälja paistmas. Kõik mötsiwad wiisipärast mööda minejate teretamist wasta ja söamehed, kes mist wööraste tulemist oliwad ootnud, töusiwad üles ja läksiwad nende järele -nöuukogu majasse. (Jääb poolele.)