Silmapilk või pikem tutwus. Alguspäraline uudisjutukene. Kirjutanud —x—. I. 1. Mina ei mõista, mis loom see Sõrmuse neiu ometi on, et sellega kudagi joonele ei saa! Olen ka mitmel tüdrukul südamed põksuma ajanud, armastuse kraamiga ümberkäinud, mõistan sõnu kui kuue käiksest puistata, tansin üsna kenaste, lühidelt: olen esimene peenikene mees aga tema on kui jäätükk. Hoia kolm sammu eemale!" Sõrmuse neitsi on küll natukene töise loomuga, kui suurem jagu tõisa neiusid, see on tõsi, armas G. Ta ei näita sinu elamusega heasti kokku sündiwat. Kes teab, mis teda nii waikseks teeb. Meie ei tunne ju tema elulugu  ligemalt; wõib olla, on tal wast kurb minewik noore elu seljataga, wõi „ Elamus ees, elamus taga! Üks peutäis kurbe päiwi rohkem,mõi töine wähem,mis see kõik kestab?" naljatas G. „KaS minul pole kurbe päiwi küllalt olnud? Kes see koolis rohkem sai päewaraamatusse ja pogrisse pistetud, kui mina? Kas see mu elawat loomu wahest mõni natukene  wähendas? No olgu kudaS on, aga ma pian sulle tunnistama, et ma seda Sõrmusse neiut kauem wõiksin armastada, kui kedagi tõift Eewa tütart." Wõib olla, wastasin mina. Niipalju on selge, et ta tõeste iluS on. Mina olen teda aga paar korda mööda minneS tähelepannud. OlekS mul just nagu tuttaw olewat. Sa tead ju, et ta oma mana tädiga minu onu majaS elab. Kui siin wiimati kontsert oli, tegi onu mind mõlemate naeSterahwastega tutwaks. „Mäletan küllalt; ja sina jäid meel kangemaks ja üksluisemaks, kui sa muidu oled. Oli sull asjata kamalus,  seega maitse neiu waikist kaastundmist äratada. KakS igawat inimest tapawad ükstõist igawusega ära; sest on ju kahekordne igawus. Juba mina olen kõik kawalused ta kallal ära katsunud; ei aita keegi rohi!" Mina ei tahtnud sugugi kaastundmist äratada, wastasin  ma, aga neiut näheS läksiwad mu mõtted tahtmata laia wälja peale, tuli mul lugu meele, mis mägise tundmist  elule kutsus ja mind tummaks tegi. „Wist- torkis sarnauS siin su suremata mälestuse jalule," naeris G. Oige küll! Neiu nägu tuletas mulle üht töist nägu meele, mida ma ühe ainsama korra olen näinud, mis mul aga siiski meeles seisab. „Oige mõlkuw ja saladusrikas tähendus!" pilkas G. „Kas tohiksin mana seltsimehe poolest teada saada, kuda lugu töise nauga oli?" Kui sa oma ülemeelse tuju jätad ja magufi pealt kuulad, siis küll. „Ongi juba möödas, see tuju. Ära sa kohe jätte pahanda. Meie sündistme ju ikka heasti kokku. Sina läksid wahel õlleklaasi juures niisama lustikaks, kui mina, ja mina kuulasin mõnikord sinu tõsiseid seletusi õige suure tähelepanemisega pealt. Täna hakkan juba enneaegu „molli moduleerima". Lase ükskord lahti!" Olgu siis, wastasin ma. Ma pole seda lugu küll kellegile jntustanud, sest et lugu iseenesest suur imestamise wäärt asi pole, minul aga mitte meelest ei kau. Sa tead, alustasin ma juttu, kui meie wiimist aastat W.s ühes õppisime, siis läksime ükskord suwiste pühade aegu Wõru poole neljakesi jalgsi rändama; seda ma sulle wist sellkorral ka kirjutasin. Sealt külje tähtjamad kohad, ka Pühjajärwe, Munamäe j. n. e. rändasime lustiliselt lauldes läbi. Meie olime kodu ennast juba nii kokku seadnud, et kwartett wälja tuli. Suurtest teedest meie suurt lngu ei pidanud, waid läksime hea õnne peale mööda küla tänawaid ja metsaradasid õigemaid teesid otsides edasi, kus juureS tee muidugi teada pikemaks läks. Töisel suwiSte püha õhtul päike wõis weel süld ehk poolteist üle metsa ladwa olla saime parajalt kaunis kõrge mäekünkale. Maeküljed täis sarapuid, toomingaid, ja esimisi kewadisi lillekesi, järwekene mäe jalal oli waik ja waga; tema siledat pinda kullatasiwad õhtused päewakiired.  Läbi heinamaa nirises järwekese sisse oja, mille kaldal mõne wakamaa kaugusel punase katusega üksik majakene  seisis. Mäekinkust, järwekest ja heinamaad piiras kohaw mets ümber. Warsi kõlas mäe harjalt: „Ilus oled isamaa!" „Tõeste," ütles seltsimees L., „see tükk isamaad' on ilus. Kui meie ööseks seie järwe äärde jäeksime, siin saaksime.tõeste mõnd wesineitstt wõi murueide tütart näha. Ega see ometi ilusam koht wõinud olla, kus Kuhlbars'i laulu järele Kungla rahwas muiste söönud ja Eestlased murueide tütreid näha saanud." „No ega sinul muud meeles pole, kui neid näha saada," pilkas T. „Kas neid aga tõeste on nähtud, seda wõid, kui kord Viljandisse juhtud, nimetatud luule- ta ja enese käest järele pärida. Nüid piame öömaja peale mõtlema; mina arwan, lähme sinna punase katusega  majasse, sealt leiame ehk mõne omasuguse kudruskaela,  ihu ja hingega tükis. Wõtku tont! wesineitsi wõib küll ilus eemalt waadata olla, aga L., ma wean selle peale kihla, kui ta sinu poole tuleks, sa pistaksid plagama." „Tea, mis maja see on," sõnas P. sekka. „Ma usun, wift mõne nõndanimetatud „salsa" metsawahi kodupaik.  Sääraste isandate seas on kadakasaksu ja „kadakasaksinnasid"  käpuga lahutada." „Siin ilusas kohas sirgub wast ka mõni Eesti neiu Eesti poisile," armas L. Niisugüses lustikas tujus jõudsime majakese ette teed küsima. Kadakasakste asemel leidsime aga wana halli kihwadega auusa metsaisanda wäljas trepi peal istuwat,  kes meid üsna sulaselgel Eestikeelel lahkeste, aga kurwalt teretas. Kümme wersta ümberkaudu ei ollagi kõrtsi ega öömaja, seletas ta meile. Meie olime wäsinud ja palusime öömaja. „Heameelega," wastas lahke wanamees; „aga mul pole teile praegu muud aset anda, kui lakas, kus natukene  põhku on. Ärge pange pahaks, nooredmehed," lisas ta juure, „ma ei wõi tõisiti. Ega t'e linnas ometi nõnda ellitatud pole, et lehekuu soojal ööl ärakülmetade." Meie tänasime, ja wana metsaisand, kes meile oma lahke usaldawa wiisi pärast kohe meele järele oli, palus meid istuda, kuna ta ise silmapilguks tuppa läks. Warsti kutsus ta meid õhtulauale, kus peale majaperemehe keegi muu ei söönud, kui meie neljakesi. „Teie olete, noored mehed, lusti käigile tulnud," ütles wanamees laua ääres; „wäga kahju, et leinamajasse sattusite, kus teie wastu tahtmata kurbe nägust peate nägema. Teie näete, ma olen üksi: kolme aasta eest matsin abikaasa maamulda; täna kurdan ainsa lapse surma sängi juures. Kas see küll kurb ei ole? Kewade toob igale poole elu, minult wiib." Metsa isanda silma weeres sala pisar. Meie rõõmus tuju oli kui pühitud. Kui meie lühikese,  kurbliku sisuga jutu järele laua äärest ülesse tõusime, palusime metsa isandat, meile surnut, kellest isa suust niipalju  kiitust olime kuulnud, näidata. Meie astusime weikese jaheda kambrisse. Siin hingas sängis metsaisanda ainukene, umbes 16 aastane tütarlaps, ei ingel ta oli, mitte inimeselaps; uinus kui mahaniidetud,  närtsinud lillekene. Mina ei hakka seda õrna, kahwatanud näukest pikemalt kirjeldama, waid ütlen, et ta ilus, ilmwõrdlemata ilus oli, et ma enne ega pärast enam seesugust nägu pole näinud. Küll langeb kewadise kareda öökülma, wilu tuulte ja muu waenlaste kätte mõnigi õis, küll niidab surm mõnegi noore, närtsib mõnigi kuldne lootus, mis meie ärakannatada piäme jõudma, aga et külm käsi ennast ka selle ainsama, kõige kaunima järele sirutanud, see näitas halastamata, ülekohtune olewat. Umbes niisuguste mõtetega waatasime meie lahkunud neitsit. Isa üteluse järele pidi ta juba wiis tundi surnud olema, aga surnu nagu temal ei olnud; ma oleksin teda palju ennemalt mqgajaks pidanud. Haiguse wiisi järele kuulates hakkas sala lootus mind meelitama, et ebk neiu wahest warjusurma kütkes oleks. Ma awaldasin oma mõtet, aga isale näitas ta nii üleliig meelitaw, et ta seda sugugi uskuda ei jõudnud. Minu seltsimehed aga hakkasiwad, nagu see nooruse wiis on, ka wiimse lootuse kõrrekesest kinni. Mina palusin wana metsaisanda käest oma seltsimeeste nimel luba, täna ööse surnu juures walwata, et wäsinud majalised rahu saaksiwad. Esiti tõrkus ta wastu ja tahtis ise ülesse jäeda, wiimati aga liigutas teda wõera inimeste elaw kaastundmine ja ta lubas. Öösel tahtsime meie ühetõise wõidu walwsad olla, et kudagi elumärki, mille peale küll sugugi lootust ei näitanud olewat, näha. Ainus troost jäi meile, ühe nii ilusa neiukesele weel wiimsel unel kaastundmist ja auupakkumift  ülesnäidata. Juba see tundmus mõjub ülendawalt  noorte meeste peale. Kurwa meelega valmistasime hommiku edasirändamisele.  Enne minekut aga laulsime liigutatud südamega weel neiukesele rahu paludes surma laulu: „Requiem". Laulmise ajal hoidsin silmad noodi peal, kui aga wiimne akkord waikima hakkas, lõin silmad neiu peale ja pool ehmatuse pool rõõmu wärin raputas mind. Ma waatasin neiukese lahtiste silmadesse ja nägin, kuda laud praegu raskelt kinni wajusiwad. Tütarlapse pehme pilk oli mu peal wijbinud, tundsin ma kohe ja „elab!" „elab tõeste!" sosistasin mina, sosistaflwad töised rõõmu tuhinal, kes ka silmade liikumist arwasiwad tähele pannud olewat. Muusika wägi oli imet teinud ja elusädet weel õhutanud. Oli see kustuwa waimu wiimne wilkumme, tagasi pöörawa, wõidule tõttaja ja elu esimine leegitsemine?  Silmapilgu olime kahe wahel. Siis aga näitas rinna korralik, tasane liikumine, et elu tulemas oli. Neiu magas raskeste. Ilmaski pole ma oma seltsimeeste silmas mi tõsist rõõmu läiget näinud, kui siin wõrsi wõera inimese õnne juures. Tõsine iludus sunnib aga wägise enese saatusest osawõtma. (Järg jäeb tulema.) Muisu. J. P. Weberi Kultuur-ajalu'ulise jutustuste järele eestistanud Jr. L Kultuura ajalugu on mitmed aasta tuhanded inimesesugu  edenemise teed tagasi waadates, muisu jalgest ja tema ajalugu uurinud ja leidnud, et inimesed ikka, sest saadik, kui nad maa pea! elawad, muisutanud on. Üls India muistejutt räägib, et kord üks lamba karjus tuipaari  kaisutamist tähele pannud. Tui on abielu truuduse  tõetäht ja üsna õigusega; sest kui üks tuipaar armastuses  kokku heitnud, siis jäeb ta kõigist ärameelitamistest hoolimata, nii kaugele üksteisele wankumata truiks, kui kummagil osaks antud elada. Ja kui juhtumine ehk inimesed  neid paare lahutawad, siis leidwad nemad, kui 5a sajad penikoormad, järwed, metsad ehk orud nende wahel on, siiski teed pesa juurde tagasi. Selle wäljaharitud loomu sundmuse peal, kes tuid ärawalitsetud seltsilase poole tõmbab, põhjeneb imestuse wääriline kirjakandja tuide tegewuse saladus. Lamba karjane, kes Gangese jõe kalda rohu laantes nägi, et nõnda pea, kui lahutatud tuid kokku saiwad, nemad oma nokke hõiükawa kudrutamisega  kõwaste ükstõise wasta litsusiwad ja seda ikka jälle uueste tegiwad; tema, kes Benareö'i pühas metsas salul üht tütarlast, Bramani (papi) tütar, üle kõige asjade armastas, tuli selle mõtte peale, salalisel jällenägemisel koralli punase huulte peale sedasama katsuda, mida ta nokitsewast tuipaarist näinud oli. Ja India neiule tegi esimene muisu, kuida muinasjutt jutustab, nii suurt meelehead,  et ta ja tema mängu seltsilased sest ajast ikka kõige armsamast muisutatud tahtstwad saada. Rooma ajalugu nimetab ühe palju lihtlabasema !u'u, kes rahwale muisutamise  kätte õpetas. Wali Kato oli ühel päewal wiina, kui „kõige hukatuse hallikat" rahwale ette kujutanud ja teda uskuma sundinud, et wiina eest hoidmine woorus olewat, mis,„jumalate meele päraline." Rooma naesed aga ei jõuudnud ennast selle Kato õpetuse järele mitte tallitseda ja lonksusiwad, oma kangema poolte keelust hoolimata,  enne kui pärast magusat, laawa tulist weini, keda sooja Greekamaa saarte peal walmistadi. Ja et mõned auuemandad palju ja sagedaste selle magusa märjukesega oma jänutawat kurku kuiwatasiwad, ei wöinud see kaua meeste eest warjule jaeda. Üks senator pandis oma ammetiwendadele ette, üht uutmoodi walitsuse wiisi kodudes katsuda: Nõnda sagedaste, kui maja isa kodu tuli, pidiwad  temale abikaasa ja kõik naesterahwalikud perekonna liikmed, huuli muisutamiseks andma, et ta katsuda wõiks, kas nende hinge lõhn wiinaft lõhnab ehk mitte. Wana Rooma abielu mehed leidsiwad sellest walitsuse wiisist nii suurt meelehead ja waigistamata rõemu, et sellest ajast saadik ikka ja ikka muisu antud ja wõetud sai. See pruuk, mis weel praegugi Löune-Eüroopa maades tuttaw on, et pruut kirikus kõige koguduse silma ees peigmehele  põskede peale muisu annab, on wana Rooma aja pärandus. Selle muisu läbi piab kogudus teada saama, et pruut ilma sündmuseta abielusse astub. Ühetõistkümnendamal  aasta sajal tegi üks paawstlik Bolle ühe raSke kiriku nuhtluse ähwardamisega pruudile kohuseks, peigmeest  altari ees muisutada. Tark Svlvn soowis, et pruut pulmapühal tüki õuna ära pidi sööma, et seeläbi esimese muisu armsust tõsta. Roomlastel oli kolm nime suuandmise  kohta: suavium, muisule awatud huul; vseuluw, muise ise ja dssium, pitk palaw muisu, keda armastus annab ja keda laulik Martial kõige mahedamaiS lauludes laulab. Rooma rahwas uskus isegi, et muisu" haige pruudi sedamaid terweks tegewat. Meesterahwa sugulased tohtisiwad maja naesterahwastele ükspäinis otsa peale muisu anda. Seda muisu nimetati auupakkumise muisuks ja peeti teda sellega ühevääriliseks, mida kodutuleja  Roomlane, kodumaa esimese mulla tükile, kelle peale ta astus, andis. Muisu oli wana Roomlaste juures kui püha asi, ja seadus karistas meest, kes kedagit tütarlast  wägiwaldsel kombel muisutanud, nagu kurjategijat. Selle seaduse on ka kristlik kirik waötu wõtnud, kuna ta seda, kes temale wastuseiswa tütarlapse ümber mehkeldab, kiriku wande alla mõistis. Longobardide laenu seaduse (Feudalrecht) järele kautas laenu isand, kes oma peremehe  naesele suud annud, laenatud maa ja Itaalia Vabariikide  seadused karistasiwad seda, kes abielu naesele suud oli julgenud anda, pitkalise wangistusega. Keskajal mõistsiwad  kohtunikud igal pool, et tüdruk muisu läbi, keda temalt kestaht mees wägiwaldsel wiisil wõtnud, tüdruku anu kautanud ja sund isi wad muisuta jat auutumakS tehtud tütarlast naeseks wõtma. Ristiusk walis suuandmist wenna- 5. Sakala. 1885