Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. VI. Alles siis, kui n'ad linna wärawast wäljas maantee peal oliwad, pööris ennast Loorenz, kes puki peal onu kõrwal istus, magaja naesterahwa poole ja hingas kergemalt, kui ta tähele arwas panewat, et piiga põsed juba nüüd kergeste punetama lõiwad ja hirmuline joon filme wahelt kadus. Kui kauniste hingas ta pool pimeda, wilu linase katuse all! Ta pidi wiimaks silmad wägise ara pöörma, ja kui wastutulejad uudishimuliselt kongi alla sihtisiwad, oleks ta neile hea meelega hüidnud: Maksab juba waadata, mis meil siin on: armastus ja truudus ise, kõige tütarlaste kroon, kelle täis hind aga alles kõige raskemas kannatuses ja kiusatuses awalikuks sai! Onuga rääkis Loorenz arwa mõne sõna. Manamees,  kurwa leina mõtetesse wajunud, waatas tummalt  oma ette ja ei näitanud mõttid, millega noormees  magajat neiut silmitses, sugugi aimawat. Nii läks tund tunni järele, ilma et neiu kordagi filmi lahti oleks löönud ehk mõne sõna unistanudgi. Ta sõbral tuli juba birm peale. Kui n'ad lõuna aegu hobusid puhkasiwad ja ise sõid, astus ta wankri juure, tõstis katuse serwa tasakesi ülesse ja hüidis pehmelt neiu nime. KaS ta mitte süia ei taha, küsis ta ja silitas koguni ta walget otsaesist. Kõige selle juures magas aga Loore rahuliste; korraline hingamine ja puna palgedel tunnistasiwad, et tal muud tarwis ei olnud, kui magamist. Onu teadis rääkida, kudas mitu korda ette tulnud, et inimesed haiguste ja raske juhtumiste järele kolm päewa ühte joont maganud ja siis terwelt ärganud. Nõnda pidi Loorenz kannatama, ehk see tal tüll raskem oli, kui ta esiotsa arwas. Mis talle muret tegi, polnud mitte kartus, et neiu waest iialgi enam ei ärka, waid igatsus,  luulda saada, kas ta päewal weel mäletab, mis ta ööse temale usaldawalt tunnistas. Päike hakkas juba looja minema, kongi all oli juba widewik, kui n'ad sinna külasse jõudsiwad, kus Loorenz'i õde Sohwi õpetaja prouaks oli. Praegu, kui wanker hoowi weeres, astus Sohwi uksest wälja ja pani imeks, wenda nii ilma ootmata näha; weel enam imestas ta, kui wend wankri pealt märku andis, iga walju õeliku rõõmuawaldust olla laska, sest wankris magada keegi. Ema aga tuli suure rõõmuga poja wastu, keda hulga aja takka nägi ja kuulas siis tütrega ühes poja juttu, kust ta tulla, ,keda ta ligi tuua j. n. e. Niipea, kui esimine ehmatus kurwa sõnumide üle möödas oli, wõttis õe elaw, lustilik loomus jälle wõimust. Ta wõttis ise lina wankri pealt ja ei jõudnud magajat Looret, kes kui kuninga tütar ennemuistses  juttus rahul padjadel hingas, küllalt waadata. Kes seda oleks wõinud arwata, ütles ta tasakesi wennale, et arg metsa lind nii taltsaks, et paljast witsast niisugune roosi oks wõis saada! Kas ta 'pole just nõnda, et hammusta, kui tahad? kärsutab aga wahel uhkesti mokki, kui mõni ninatark kärbes nende peale tahab lasta. Ja nüüd õhkab ta sügamast rinna põhjast, kui näeks ta und neist wiletsustest, mis ta^ kannatanud! Kui Jumal aitab, siis peab see nüüd möödas olema, waene laps, ja sull peawad siin head päewad tulema. Wiime ta alla suurde tuppa, mis sa arwad, ema? Sealt waatab ta ärgates kohe aida lillepeenartele ja arwab enese juba paradiisis olewat. Ja mina heidan ööst ta juure magama, et kohe käepärast  olen, kui ta ärkab ja aru ei saa., kus ta on. Loorenz'i peame aga kiitma, et ta nii mõistlik oli ja tüdruku kohe seie tõi. Misukesed silmad mehed teewad,  kui nad jalutamiselt tagasi tulewat ja magajat murueide tütart näewad! Ma ei wõi mitte selle eest hea olla, ema, et isa weel wana ea sees tema peale siluja ei wiska. Ta piilus juba linnas alati ühte silmapidi üle uulitsa, siin, kus tal midagi ametit  'pole, wõib igawus teda hõlpsalt paha teede peale juhtida. Eks siis peab Loorenz aga jälle katsuma, kudaS ta paha sünnitaja majast minema saab. Ta pilgutas kelmilt Loorenz'i poole silma, kes punastades töisele pööris. Siis hakkas Sohwi ruttu kammert joonde seadima, aset tegema ja laste kära waigistama, kes aidas peenarde wahel. kisades mängisiwad.  Kui kõik walmis oli, kutsus ta onu ja Loorenz'L appi, ja niisama ette waatlikult, kui neiu wankrille pandi, tõsteti ta maha ja kanti tuppa. Kui ta nüüd uude sängi pandi, näitis, nagu ärkaks ta. Ta küsis juua, ei löönud aga sugugi filmi lahti, kui õpetaja proua talle juua andis. Kohe peale jooma wajus pea padjadesse tagasi ja neiu magas uuesti. Nii leidsiwad Looret kodutulejad mehed ja proua ettekuulutus näis täide minewat. Wähemast ei tahtnud  wana meistert, kui ta magajat last tükk aega nii terawalt oli waatanud, kui tahaks ta teda ülesmaalida, enam tuast wälja saada; ka õpetaja, muidu kasina sõnadega, läks üsna jutukaks meheks, kui õhtu laua ääres, kus ka onu töiste seas istus, jutt jälle Loore peale tuli. Ema, ütles Sohwi weidra tuhinaga, see nõid peab jälle, mida warem, seda parem, majast minema. Seiemaale 'polnud meil ka nii liiga wiga, wähemast tõendafiwad seda meie omad mehed heal tujul, aga nüüd pole meist enam juttugi. Ma usun, ta ei wõrguta nutte üksi naesemehi, waid nõiutab warsi ka mõne poissmehe ära, kes ta meil siis kaelast ära wiib. See, kelle pihta nool oli sihitud, ei näitanud sugugi, et ta pihta oli saanud. Ta oli rõõmsam kui muidu, jutustas palju koolipoisi tempa ja wigurid, kus Loore ikka ka ette tuli, jG heitis wiimaks nii rõõmsa wäsimusega sängi, kui mõni, kes raske pea ja kerge südamega lusti peult tuleb. Kui ta töisel hommikul ärkas, oli ta esimene mõte, kas Loore ka oli ärganud ja kudas öö läinud. Ta leidis wanemad, õemehe ja onu alt suurest tuast koost; n'ad ei teadnud  weel, kuda lugu oli. Hommiku kuuldi Sohwit Loorega rääkiwat ja nüüd oodati mõlemaid iga silma pilk suuruksele. Natukese aja pärast tuli Sohwi üksi, mitte nii rõõmsa näuga, kui ta eile töistele head ööd oli soowinud, waid mures ja mõttes. Hommikust, kui kuked wäljas waljuste laulnud, ärganud Loore õhkades ülesse ja ajanud sängi istukile. Tema ise olnud kohe käepärast, teretanud ja kui Loore imestates küsinud, kudas ta seie saanud ja miks ta enam tädi juures ei ole, katsunud ta temale trööstides ja kallistades  seletada, kuda asi niikaugele läinud. Kas neiu kõigist aru saanud, ei teada ta mitte; sest sõnalausumata  hakanud ta äkitselt nutma, surunud pea padjadesse  ja nntnud nii paar tundi ühte joont. See olla muidugi hea olnud ja tema (Sohwi) ei olla kergitawaid pisaraid mitte tagasi katsunud hoida. Nad olla pärast ka iseenesest üle jäenud. Aga peasmise ja heateu tundmise rõõmu asemel, mida tema ootanud ja lootnud, jäenud neiu nii waikseks ja tummaks, et isegi kõige armsamad sõnad ja katsed asjata olnud, teda sähärdusest olekust wälja kiskuda. Ta tõusnud küll ülesse ja ütelnud, et ta üsna terwe olla, liikmed olla weel natuke rasked. Ka olla t'al söögi isu olnud, aga töiste sekka ei ole ta kuidagi wiisi sööma tulnud. Hirmul palunud ta, et keegi inimene tema juure ei tkleks, sest tal olla wõimata, kellegiga sõna raäkida. (Järg jäeb tulema.) Tänulik poiss. Saksa keele järele J. L—n. 11. „Noh wäike mehike?" ütles herra Brütel. „Herra", alustas Rüdeli ilma kartuseta, „ma ei tahtnud mitte wargaks saada, aga kui ma mitte poleks läinud, siis oleksiwad ema ja Maretle külma kätte ära pidanud lõppema." ' „OH Jumal, kuidas saab ema kurwastama, kui ta üles ärkab," õhkas Mareile. „Kas Sa mitte kuskilt mujalt puid ei oleks saanud,  kui üksi sealt metsast?" küsis herra Brütel. „Ma Palusin eila metsawahilt sületäit puid ja lubasin tale selle eest tööd teha, aga ta ei lubanud mulle." Brütel mõõtis metsawahti silmadega pealaest jala tallani, ühe pilguga, mis rohkem põlgamist kui wiha üles tunnistas. Metsawaht, sest aru saades, wastas toredaste: „Mina wõin armu andeid sellele anda, kellele ma anda tahan, Alfred Brütel." „Aga Sa oleksid kellegi muu juure minna wõinud  puid paluma," rääkis Brütel edasi. „Ja küll, aga metsawaht ähwardas mind kinni panna lasta, kui kuskile mujale läheksin puid otsima tema tahta niisuguste päewa wargate järele waadata." „Kuidas Su pale werijeks sai?" küsis Brütel. „ Metsawaht lõi mind, et ma emale koju puid tahtsin wiia, enne kui mind wangi pannakse." Brütle nägu kattis seda kuuldes tumekas puna; ta pigistas wiha pärast hammad kokku ja mõtles järele, mis nüüd teha oleks. Sellepeale wõttis ta mõlemad weikesed käe kõrwa ja ütles: „Tulge lapsed, ma miin Teid koju." Metsawaht kargas wihaselt ähwardades nende ette: „Herra Brütel! Teie ei taha ometi ühele kroonu ametnikule  tema kohuse täitmise juures mitte wastu panna." „Ärge muretsege," wastas töine külmalt. „Teie teate kuidas mu nimi on ja kus ma elan." Nende sõnade juures tikkus ta kast tahtmata jahi nua külge. Metsawaht waatas äraminejatele järele, künni nad õhtupimedusse kadustwad. „Herra Brütel. Teist saab üks tubli soldat kaheksatöifttümne tuhande hulka," ümises ta kässa õerudes, kui oleks ta kulla hunniku leidnud. 2. Metsawahi wiimsete sõnade arusaamiseks pean stin ütlema, et see juhtumine Weebruarikuu esimestel päewadel,  aastal 1812 ette tuli. Sell ajal ei olnud noorte meeste, ega nende wanemate elu mitte rooflkarwaline.  Sell ajal ei kuuldud terwel maal, ei püha ega argipäewil lahket laulu ja lõbusat lugu, mis tantsule meelitaksiwad. Kõige lustilikum noormees  astus wagusi, raskeis mõtetes oma teed, kui mõni hallpea. Weel wagusam oli ohtudel; siis ei julgenud keegi enam wälja tee peale minna. See tuli sest: Ketser Napoleon I. walmistas ennast praegu Wenemaa wastu sõtta ja tema käsu peale, kas tahtes ehk tahtmata pidi iga würst, walitseja ja priiriik soldatist  temal abiks saatma. Nõnda kui töised Napoleoni  alamad, pidiwad ka Shweitölased ablwagesi saatma, seekord 18,000 meest. Endistel aegadel oliwad nad palga eest Spanias, Põhja-Saksamaal ja Donau kallastel  wapraste wõidelnud, aga kõik need htrmjad lahingid  oliwad neist wäga palju magama pannud, ja nüüd, kus wägewa Wene keisri wasru walmisradi, pidiwad kõik augud täidetud saama. Nende kaheksatõistkümne tuhande hulka ei tahtnud keegi ennast anda, sest seal ei olnud lootust auu ega saagi peale; seda kõik katsusiwab Prantslased enestele. Tundmata  ja teadmata lamastwad Alpi poegade luud kauge maade sees, kuna kodu waesed wanemad nälga pidiwad  tundma, et neilt nende toed ja toitjad ära oliwad  riisutud. Kes kord 18,000 hulka priitahtlitult ehk sunnitud astus, see wõis weel ülökord seisatada ja kauge kodumaa uhkete mägede, ehk sõbraliku kena küla poole, weikse sinise järwe eht kohawa jõe kaldal puude warjus tagasi waadata; ta wõis waimus weel lord oma nutjat ema jumalaga jätta ja tõlki armsaid Jumala  kaitsmise alla anda, sest ta teadis, et ta neid enam nägema ei saa. Walususel oli tegemist küll, meeste aru täis saada. Priitahtlikult teegi ei lämud ja pöhzuseta ei wsinud ta ka mitte sundida. Waeseuuud. inimesi katsuti  suure käeraha ja kuldsete lubamiõte waral minemisele  meelitada, aga asjata; nad tahtsiwad parem kodumaal waewalise töö läbi päewalikku leiba teenida, kui wõeral maal weriste wõitluste seeS haawu ja enne aegset surma otsida. Sellepärast wõttis walitsus nõuuks, tähtsuseta eksituste pärast noora mehi mitte enam trahwida,  waid neid 18,000 hulka saata. Seal ei waadatud  mitte sellepeale, kas see õigus oli, ehk mitte, waid: meeste arw pidi täis olema. Mõnigi noormees maksis üht rõõmust hõiskamist ja ülearuta sõna ülekohtuse walitsuse kohta, nõnda kui see muidu ikka priimehele lubatud on, külma hauaga Spania mägedes ehk Wenemaa lume hanges! Sealt tuli see wagune kürw elu muidu ikka rõõmsail orgudel ja mägedel; sealt tuli see kartus ja hirm, kui oleks katk enese kareda käega maal walitsemas. Seda teadis ka metsawaht wäga heaste, mis see sõna Brütli kohta tähendas: „Teist saab üks tubli soldat 18,000 hulka!' Kui metsawaht seda Brütli wastu oli ütelnud, läks tema üle põldude küla poole, mis umbes Pool tundi sealt eemal oli. Ta ei tunnud walldat tuult, mis ikka üle lagendikude ulus; ta ei näinud ühtegi tähte, kes waheft pilwe pragude wahelt heledat walgust .pimedusse saatsiwad. Rõõmu pärast õerus ta käösi ja ümises: „Brütli emand, nüüd on Teie bulldoggel, nõnda kui Teie mind ikkü nimetasite, hammad; ta saab Teid hammustama uskuge seda!" Selle mõtte juures pööris metsawaht esimese maja poole, mis külast lahus maantee ääres seisis. See oli üks suur wanamoodi, lossi sarnane ehitus, mille kõrgete õuuemüüride üle lehtedeta pärnad eneste latwu sirutasiwad. Metsawaht seisatas natuke lukustatud õuue wärawa ees, kehitas oma karwamütsi ja hüüdis: „T a k a l a" 5Z 8. tBBS.