All kaewanduses. 1. oli ühel kaunis soojal Septembri kuu õhtul, kui päike üle Koiwaküla metsa looja läks. Nimetatud Koiwaküla oli metsa ligidal, ja metsa ääres oliwad küla kehwapäralised põllud. Et -väljade paalt juba wili ära oli koristatud,  nägiwad need weel -viletsamad -välja. Küla urtsikud  oliwad ka paalt näha wäga waesed ja armetud, ja alamal seisaw lugu saab tunnistama mikspürast nad nii wiletsad oliwad. Kätte jõudwa widewiku läbi oli ka juba wälja pääl kõik -vaikseks jäenud, ainult rehealustest kõlas ühesugune  müdin sest inimesed peksiwad külas rehtesid. All pool küla otsas, peaaegu pool kuiwanud tiigi kaldal, oli üks kaew, mis enamiste wihma -veest täidetud oli, ja põua ajal ei olnud piiskagi sees leida.. Et küla kõrge koha pääl oli, ei oluud ka mitte hallika wett ligidalt saada —Tasased sammud tuliwad küla poolt, kena naesterahwas tulA ämbrid kaelkookudega õlal kaemust -vett -viima. Ta laskis ämbri rutuga kaewu  ja tahtis juba wälja minnata, kui üks noor poiss ligema aja tagant wälja astus ja pool tasa ütles: „Oota, Leena, ma aitan Sind!" „AH, Siim oled, Mihkel!" ütles neiu rõõmsalt kohkudes ja waatas wagusi paalt, kui noormees ünibrit  hakkas wülja wiunama. Seda tehes ütles ta neiule pool waljuste: „Bka ei wõi mitte enam tammine  wiibida, sest minu sugulane Peeterlmris ootab tnind, uta hakkan meel täna ööse minema. Aga ma tahtsin meel Sinuga rääkida enne kui meie, kes teab kui katla aja pääle teine teisega Jumalaga jätame."  „Ma katsun pärast Kiige metsa tulla, kus Sa mind waua Uku tamme juures wõid oodata!" waStas tüdruk argselt. „Äga nüüd pean minema, muidu saan isa käest tapelda." Peiu tõstis kaelkoogud õlade pääle ja läks minema. Noor mees waatas nõnda kaua järele, kuni ta tema silmast kadus, siis läks ta aja taha tagasi, kust ta oli tulnud. S. Mihkel oli waese wabadiku poeg, kelle waytMÜ, katku tõbesse olnvad surnud, kui ta alles kümye-.Kestane  oli. Leena isa, kes küla kõrsmik ja ka saiäpagar, oli tema eestseisjaks, ja ta oli teda oma õpipoisiks oma majasse wõtnud. Ta sirgus kenaks nooreks meheks  üles, ja tema ning kõrtsmiku tütre wahel, kes mõne aasta temast noorem oli, kaswis armastus, mis aga sugugi isa meele järele ei olnud. Kui ta seda märkis, ajas kohe Mihkli silmapilk oma. mgjast wälja. Ehk küll Koiwaküla rahiyaS wäga umesed oliwad, mis siin enamiste kangest wiinajoomisest tuli, siiSgi oli sääl niisamu säherdust sandi uhkust leida, mis ka kõige perekamas linnas ette juhtub, et wähe jõuukamad ikka nina liig kõrges kaunawad. Waene Mihkel oli' ka sääl wiletsas külas waesuse pärast põlatud. Nüüd oli ta aga Peeterburist ühe mana sugulase käest kirja saanud, kelle poeg hiljuti oli surnud ja kes teda omale manaduse toeks tahtis wõtta. Mihklile oli see sooiv wäga meele pärast, ehk temal küll raske Leenast oli lahkuda. nõnda wiisi mõteldes istus Mihkel Uku Mmme all ja ootas armukest kulema. Ta ei pannud nutte tähelegi, kui Leena siuna jõudis ja ütles'. „Ma wõisin paariks minutiks ära tulla. Kohtumees  oli sääl, selle pärast ei pane isa kohe mitte tähele.  Ja siis Sina tahad tõeste minust nii kaugele minna ja jätad mind üksinda ahastusesse ja igawusesse?"  „Aga, kallike, meie oleme ju nõnda wiisi ka lahutatud:  Isa Mähib iga sinu sammu püüle, ja minul ei ole ka siin midagi püülehakkamist: Nõnda wiisi loodan ma aga mõne aasta pärast tema ette astuda ja Sind tema käest endale naeseks nõuda. Kui Sina mulle aga nõnda kauaks truuks jäed, siis on kõik hää, ja mitte kohtumehe Madisele, sellele " „OH, Mihkel, ennem surra, kui temale minna, ehk küll isa mind temale sunnib minema ma tean küll kui paha mees ta on ehk ta küll oma isa päriskoha pärib." „Jsa päriskoha?" wastas Mihkel kibeda häälega  „nagu see ime oleks? Kas manamees ei ole juba enamiste kõik joomisega ära raisanud: Madis aitab weel nõuda kaugele, et mitte vlekört katuse pääl tema oma ei ole. Leena, Sa ei tea mitte, kui paha inimene ta on? „Tean küll, olen ise näinud, kui ta oma isa peksis. Aga minu isa on nagu rumal tema järele ja ütleb, et need tembud siis kõik maha jäewad, kui ta naisemeheks saab." „Ja kuda wiisi ta mind wihkab! ma tean seda, mikspärast. Esiteks see pärast, et meie teine teist armastame, ja teiseks, et ma ühe korra mitte tema soowi ei täitnud, kui ta wiljakotiga, uus ta isa järelt oli warastanud, minu juurde tuli ja tellis, et ma seda pidin aitama ära müüa. Mina ähwardasin aga isale kaebata, ja sest saadik tahaks ta ünnd leeme lusikasse ära uputada. Aga, ole julge ja jäe mulle truuks! Ma saadan Sulle Sepa Märdi läbi sõnumid  oma elust, ja saada siis mulle ka mõned read waStuseks, kui tema kirjutab." „Ja jah", wastas neiu, „aga nüüd pean minema,  muidu aimaks isa, ja siis oleks õnnetus. Miaa olen nii arg, nagu ei näeks ma enam ialgi Sind siin ilmas." Nuttes langes neiu Mihkli rinnale, kes tema kema kaela ümbert kinni wõttis ja trööstida püüdis. „Ma pean, ma pean ära minema!" hüüdis neiu jälle, „ela hästi, ja Jumal olgu Sinuga ja minuga!" Nuutsudes kiskus ta ennast armukese käte wahelt lahti ja ruttas jalgteed mööda küla poole. Mihkel seisis wagusi ja kuulatas. Kõik oli waikne, kuu sai praegu pilwest kaetud, ja ümberkaudist kohta marjas pimedus. 3. Sel ajal, kui noor paar lahkumise walu tundma õppis, istusiwad neli meest kõrtsi musta madala laua ümber. Tume raswaküünal põles sääl pääl. Üks tugema kondiga -vanapoolne mees istus prill nina pääl ja uuris üht kirja, kuna teised kolm: walla tallitaja,  kohtu kõrwamees ja kõrtsmik panemalt tema otsa -vaatasiwad. „Noh, kohtmnees," ütles kõrtsmik, „eks Sa puista siis ka wälja, mis sääl paberi pääl on!" urises küsitaw, eespoolt nimetatud Madise isa ja seadis prillisid kohe. „Ja, ja, kohus nõuab, et Meie oma külale kaewu peatne kaõwama  ja nimetab meid „wisa pääga talupoegadeks." Mis tarwis siis meie paremme peame elama, kui meie isaisad, kellel eluajal paremat wett ei olnud kui küla alt kaewu wesi, ja on terweks jäenud ja manaks saanud, ja nõnda käib meile ka küll." Nende sõnadega tõmbas ta hää lonksu wiina klaasist, mis ka teised järel tegiwad. „Ja siis," rääkis taevasi „loomadele saame -vihma s-vett tae-vast, ja kui puudu tuleb, siis toome Uuekülast. Weewaatisid on meil küll! Aga need meie magad naabrid, kes seda kaemu kohtu läbi nõnawad,  ütlewad et wiina joomine inimest rikub. „Nemad tahawad kuuekümne jala sügawuse augu kaemata lasta, aga säält ei tule mitte piiskagi wett wälja! Meie oleme oma raha sinna sisse matnud, ja muud midagi!" Ta rüüpas jälle klaasist, ja teised tegiwad nõndasama. „Aga nüüd," küsis kõrtsmik, „mis sääl paberi Ml siis nüüd seisab?" Mis sääl seisab? Sulemehed on nüüd niisama targad, nagu meiegi, ja käsemad kaewatud augu jälle mullaga kinni täita. Siis peame augu jälle laudatega  kinni lööma, et lapsed mitte sisse ei kuku. sJa siis tahawad ilad abi anda ja uned asjatundjad saata, kes asja läbi katsuivad, aga käsewad mM ka parandada, sest kaunis kombe olla meil külast kadunud. Pagan teab, missugune Ladina keele wõi Neelan: keele kirjutaja seda on kirjutanud!" > „Ma wõin ehk mõelda, mis nad teha tahawad" ütles kohtu kõrwamees," nad soowiwad meid siis ihuja  hingega wee pääle, kui uus kqew saab." 'Hali naer teiste poolt sai tema nalja eest tänuks. Mga sellest ci tule midagi!" kisendas kohtumees ja pistis paberi tasku, „ei, ei ja tuhat korda ei!" Sõnä kõweiidnseks jäi ta klaasi jälle tühjaks. Nende sõnade järel" astus Leena luppa, ja see oli temale õnneks, et küünal tumedaltpõles,muidu oleks isa tema nutuseid silmi näinud, ja siis oleks tuli takus olnud. Kell lõi juba kaksteist, kui kõrtsmik uimase püüga sõbrad uksest wälja saatis ja siis ise ka magama  laks. 4. Teisel päewal oli KoiwakülaS suur kihin ja kahin.  Terwe küla oli kokku tulnud kaewandnse auku täitum, ja kohtumehel õli tööd küllalt, et noori poissa, kes igale mall alusele malmis on, korras pidada. Pärast tood mindi jälle kõrtsi keelt kastina; sest täna arwns igaüks õiguse olema terme naela läbi kõri lasta. Muidu läksiwad päemad mana wiisi edasi. Leena näis ennast juba trööstinud olema. Weel ei olnud Mihkel mitte sõnumit saatnud seda ootas neiu igapäem, Isa ei teinud ka midagi tegemist, ja kui kohtumees pääle tungis, siis wastas ka: „Läsc nüüd olla, ma tunnen oma tüdrukut ,kui sest asja peab midagi  wälja tulema, peab Madis ootama." Madis näis sest ajast nagu ümber muudetud olema,  kui Mihkel ära oli läinud. Enne oli ta igal pool esimene kiskuja ja kraapleja ja kõrtsis kõige kangem purjutaja. Nüüd oli ta aga waikseks ja tasaseks  saanud, ja kus ta Leenaga kokku juhtus, oli ta ikka mhistlik ja wiisakas. Nüüd oli mõne päewaeest tema ema, kes poega wäga armastas ja tema wallatute  tempude püüle sugugi suurt ei pahandanüdj ära surnud, ja isa ning poeg istusiwad mõlemad mait alles toas sa waatasiwad, kudas sügisene tuul wastu akna ruutusid waljuste puhus. Sedawiisi wahtides oli isa wiimaks tooli püüle tukkuma jäenud kui Sepa Mart kohkunud näoga tuppa estus. „KuS isa on?" hüüdis ta pool hingetu, sest ta ei pannud mitte tukkujat tähele. See kargas ülesse ja küsis: „Mis on, kus põleb?" Mõtelge ometigi", ütles Mart, „missugune õnnetus on juhtunud, Peeterburist küsitakse nunn käest, kuS Mihkel nõnda kaua on, sest ta läks juba nelja nädala eest minema, ja nüüd pole ta meel sinna jõudnud." „Ehk oli ta wahest", ütles Madis äkitselt wahele,  „uende õnnatuniate hulgas, kes raudtee silla pääl jõkke kukkusiwad ja surma saiwad" Seda üteldes õhkas ta sildamast ja laskis püii alla poole langeda. „Aga see oleks hirmus," hädaldas Mart, „kui wadne inimene oina elu oleks kaotanud nüüd, kiis õnn õitsema hakkas! Aga tema surnukeha oleks ometigi üles leitud, ja tal oli ju pass kaasas. —" „Kes teab ka," ütles Madis, „ehk peeti wahest tee pääl kinni, wõi wõttis mõnda muud teenistust." „OH, mis rumal poiss," pahandas kohtumees, siis oleks ta ometigi koju kirjutanud. Ma tahan kohe koolmeistri juurde minna ja ülemale Maakohtule kirjutada lasta, tule kaasa Mart!" Kohtumees pani uue kuue selga, ja mehed läksiwad > minema, kuna Madis tuksuma südamega ja palama näoga küla tänawale tormas, kus temale üks inimesesalk  wastu tuli, kes kedagi oina keskel kandsiwad. Madis astus ehmatades ligemale ja uägi Leenad, kes merise näoga edasi sai toodud ja vagu nud metsaloom pani ta lähema metsa poole plehku. Leena oli täna pärast lõunat wälja läinud ja oli seda õnnetut asja Mihkli kadumisest kuulnud. Meele äraheitwa kisaga oli ta maha langenud, nõnda et suust ja silmist meri mülja purtsas. Teised inimesed  tuliwad sinna ja tõstsiwad ta ülesse ning wiisiwad  teda kodu. Sel miisil oligi Madis neile wasta juhtunud. 5. Kadunud Mihklist ei olnud enam midagi kuulda, ehk küll kohtute läbi järele sai kuulatud ja otsitud. Ta oli ja jäi kadunuks. Oli temale oimetus juhtunud,  ehk oli tema elu pääle mägimaldsel miisil käidud, see jäi seletamata mõistatuseks. Leenat olimad rasked tunnid üle elada. Tema lootused olimad rikutud,  ja uus kemqde ei tahtnud neile enam tulla. Inimesed külas rääkisiwad ka küll palju sest asjast, aga kahe kuu pärast oli kõik unustatud. Leena ei wõinud  aga. mitte nii kergeöje unustada! Wgna kõrtsmik  tundis Leena kurwastufe üle haledust.! !Ta istus nüüd sagedaste kohtumehega kõrtsis, jä neil oli mist õige tähtsate asjade üle rääkida. Ja Madis? See oli, nagu juba eespool sai nimetatud, nagu ümber muudetud. Ka Leena pidi tunnistama, et ta iseenda kasuks ennast oli parandanud. Külarahwas aga tegimad  juba jutu wälja, et kohtumehe Madisest ja kõrtsmiku Leenast marsi paar saab. Ime asi ei olnud see just mitte: aga keegi ei teadnud, kui palju silmapisaraid  ja uneta öösid see Leenale oli maksnud. Mis pidi ta waene tegema? Ta kuulis isa sõna ja wottis Madise käe wastu. Sügise olimod üsna waiksed pulmad. Seda oli Leena tahtnud. Madis näis wüga õnnelik olema, ja õnn muutis teda jälle teiseks. Ta oli mcchest maga õrg noore uaese wastu, wahest jälle wali ja pahane; mõitel päewal ei rääkinud ta sõnagi ja ehmatas äkitselt,  kui omä naefe otsa waataS. Ta hakkas jälle wäljast ajawiidet otsima ja tuli initukorda uimase päflga ja waaruwatejalgadega kodu, ilma et naese nutuseid silmi oleks tähele pannud. Siis tuli aga jälle teine aeg. Naeratan? poisike magas kätkis, mis Madise rindu jälle nagu uut rõoskust pani. Ta oli mäga lahke ja waÄu; ka manale kohtumehele  näis nagu suus elu soontesse tulema, kui ta kena poja-poja otsa waatas. Aga mana meest ei jäetud mitte „kirjadega" rahu, KoiwakülaSse oli noor koolmeister tulnud, kes ettewaatlikult kohe külarahwa puuduse ja wiletsa elu põhjust üles leidis, et rahwas mina joomisega wiimaks  haopis hukka lähemad. Ta awaldas seda asja sa riigi malitsusele, niis temale aga rohkeste wihamchi  sünnitas. Selle aja sees suri walla kohtumees ara ja tema asemelle waliti kõrtsmik mallawanemaks. Madis muutis jälle oma meelt isa surmast saadik ja oli esimene kriiskleja ja lukkuja igapäem äia juures. Ta ei hoolinud enam neasest ega lapsest, ja paha maim näis taieste tema üle wõimust saanud olema. Maja tailtus sattus seda müsi ikka enam wõlgudesse, ja langemine oli marsi ukse ees oodata. G. WiiS aastat läksiwad nõnda mööda. Uus koolmeister—'Tasaneoli  ta ninu,— oli kaewu kacivamise küsimuse jälle uucSte ette wõtnud. See-vihastas aga mõnda külameest meel enam. Nad süütasiwad ta milja põlema ja tegiwad kõiksuguseid mügiwaldseid tükka. Madis,  igapäeipane kõrtsi sõber, oli koolmeistri kõige suurem wihamces, ehk ta oma majataljtus küll juba nõnda kaugele oli jõudnud, et eestulerval päewal tema koht ja maja oksjoili miisil pidi ära muudama. Sel ajal, kui Madis kõrtsis purjutas, istus Leena kodu ja parandas pojale ühte kuube. Palawad pisarad kukkusiwad töö pääle, kui ta selle pääle mõtles,  et homme majast pidi mälja minema. Kõik endine õitsem noorus oli tema punaste palgede päält kadunud, kus oli kõik tema ilu ja kenadus jäenud? Wäljas eks teab, kuS? mädanes noore ea peigmees mististe  wõõras mullas, ja ta õnn oli temaga ühtlasi mulda maetud. Ja siin istus ühe inimese õnnetu vaene, kes teda mitte ei armastanud ja keda tema ka nutte auuStada ei ivöinud. SM kuulis ta tainmumaid sammust ukse taga. Madis tuikus sisse, ta mõis waewalt püsti seista, siis waatas ta euese ümber ja nägi naese nutuseid silmi, mis hirmsa kaebtuscga tema otsa waatasiwad. Sääl kargas ta nagu pöörane ülesse: „Millal saab siis see ära neetud hulgumine ometigi korra otsa lõppema? aha Sa nutad ikka weel Mihklit taga, seda —" „Ole wait," hüüdis naeue ärritatud, „ehk ma ei tea mitte, mis ma teen!" Madis ei lasknud aga ennast mitte eksitada, waid rääkis wihaga edasi: „Oh, see oleks wast elu olnud, kui ta Peeterburist oleks tagasi tulnud ja Leena uaeseks mõtnud, ja Madis, see raibe immene, oleks wõinud läbi sõrmede mahtida siis ei oleks Snl mitte tarwis olnud homme wälja minna, kes teab, kuhu? Aga," naeris ta põrguliselt, „sest aga tean; see toana raibe Madis teab ta on ära kadunud on ta ja ei tule ialgi enam ei mitte ialgi!" Ja walju naeruga laskis ta ennast tooli pääle maha, tema käed rippusimad lõdwalt  Ma, tema rind tõusis ja wajus kange ärritatud oleku pärast. Leena ehmatas hirmsaste, ta keha mürises kramplikult:  „Kõigemägewam Jumal," kisendas ta, „mina olin mitu, mitu aastat pime Sina, Sina oled minu Mihkli tapnud! Sina õnnetu, anna ta wälja; kus, kus ta on, ehk ma kägistan Sind!" Ja nagu meeletu tormas ta mehe otsa. „Lase mind, Leena," ägises Madis tema kätte wahel, mis krambi kombel teda kinni pidasiwad, „lase mind ma olen see oli aga nali mina ei tea midagi mine, ole jälle hää ma olen ainult palju —" Leena nägi nagu hirmus kohtumõistja wälja. „Wait!" käskis ta, „ma olen Sinu musta hinge näinud,  Sina hirmus loom. Sina oled fee kuvas mõistu ma silmapilkugi kahtleva taewa Jumal, mis olen ma siis teinud, et ma nii õnnetu olen? Ja mina olen selle hirmsa inimesega ühe katuse all elanud, ühest waagnast söönud ja ei, ma kisendan terwe küla kokku, Sina mõrtsukas!" „Ole rahul, hull naene, mina ci ole mitte!" ähkis Madis, „mina ei tea midagi jäe aga rahule!"  Ta läks naese poole, ja ta silmad põlesiwad segaselt nagu meeletul. Leena kiskus akna lahti. „Jüta mind, ehk ma hüüan kõik inimesed kokku, ja Sina oled kadunud!" Siis langes ta silm magama poisi paale, ja walu lõikas läbi tema südame. „Mine, mine!" ütles ta nuutsudes, „wälja ma tahan wait olla selle süüta lapse pärast, aga Sina mine minu silmade eest!" Jõuutull langes ta poist woodi pääle; Madis kadus öö pimedusesse ära. Palama Juuli kuu päikene paistis üle lahke oru, kust läbi jõgi wulisedes jooksis. Kallastel oli palju inimesi töös, sest nad ehitasiwad jõe üle raudtee silda. Sääl sõitis üks kaupleja juut üle ja silmas tööliste seas ühte meest, kes temale juba enne näis tuttam olema. „Aga mis see cm siis," hüüdis juut, „kas ma wähe näen, wõi? Teie olete, Madis? Kust Teie seie olete saanud? Kui ma wiimati sääl olin, oli Teid igalt poolt otsitud, kui ma nüüd jälle sinna lähen, siis ütlen ma neile, et Madis —" „Midagi, midagi ei pea Teie neile ütlema, kui Teie mulle suurt hääd meelt tahate teha. Waadake, nemad tunneksiwad selle üle kahjurõõmu, kui nad minu nuudist wiletsat järge teada saaksiwad. Minu maja ja maad müüdi ära, ja nüüd olen ma siin raudtee ehitamise juures endale tood otsinud. Ja ma olen siin selle raskuse sees ka mõndagi hääd õppinud. Mul õn mõndagi asja hääks teha Teie teeksite  mulle suurt hääd, kui Teie Koiwakülas minu naese järele kuulaksite. Ma ei tea sest õhtust saadik midagi, k.,i ära tulin, kus nad on ja Adas nad elawad —" Nad on isa juurde läinud pojaga mõlemad," ütles Jsraeli mees, „ja ta käsi käid kaunis hästi. Ma lähen tema juurde ja ütlen, et Teie hoopis teiseks meheks olete saanud ja et Teie temale palju termist saadate." „Ei, seda ärge tehke mitte, ta on meel wüga pahane minu pääle. Ehk wõin wahest rohkem raha teenida, siis tulen ise. Ja nüüd Jumalaga, ma pean jälle tööle minema." Nende sõnadega wöttis ta käru ja läks teiste tööliste hulka. Läheme nüüd Koiiva külasse tagasi. Leena oli sel hommikul isa juurde läinud, kui Madis öösel ära läks. Isa ei teinud küll mitte just sõbralikku nägu, kui tütar pojaga sinna tuli! aga ta ei wõinud ometigi  mitte wälja tõugata. Ta juhatas tütre jälle sinna kambrisse, kus ta tüdrukuna oli elanud, ja isa majapidamine läks jälle paremine, sest et tütre silm igal pool ivalwas. Leena elas waikseste, keegi ei teadnud, missugune mure teda koormas. Ühel Oktobri kuu päewal tuli keegi hobusega külasse.  Wankril õlekoo pääl oli kahwatanud näoga mees see oli Madis. Mees, kes teda tõi, wiis wallatalitajale ametliku kirja, et ta Madise, keS raudtee töö juures rviga saanud, walla waestemajasse  mastu peab wõtma. Lühema linna arst saab teda waatamas käima, ja kulud maksab raudtee ehituse walitsus. Tooja jutu järele oli kaewanduse kallas sisse kukkunud, kus juures Madikse õla ja parem küewarss  wüga oli ära pigistatud. Kohtumees ei tahtnud oma sõbra poega ja wäimeest  mitte waestemajasse saata. Ta käskis aga Madist oma majasse tulla; aga see raputas püäd, kutsus kõrtsmiku ligemale ja sosistas temale midagi kõrwa sisse. Kõrtsmik läks tuppa, tuli aga natukese aja pärast tagasi ja ütles: „Ta ei taha mitte koguniste  wälja tulla!" Haige ehmatas kangeste selle üle, ka säälolijad inimesed nurisesiwad, ja mitmed sõimunimed saiwad Leena üle kuuldawaks. Wanker weeres maestemaja poole, ja pool pime kamber -viletsa moodiga sai temale asemeks. Kohtumees  saatis teda sinna ja lubas wahest jälle waatauia tulla. Leena jäi aga oma sõna juurde kindlaks ja ei läinud teda mitte -vaatama, ehk küll inimesed seda teist tema üle rääkisiwad. Teisel päcmal tuli arst ja waatas haiget. Kui ta kohtumehega kokku sai, ütles sellele, et Madise haaw peagi paraneb, aga temal olla üls seestpidins walu südames, mis tema wiletsa elule otsa teeb. Enne kui talw kätte jõudis, oli Madise käewarss terme; ta tegi tubast tööd ja teenis sel wiisil igapüewast  leiba. Lesnad ei näinud ta millalgi, sest et ta toast suurt wäljas ci käinud, ka küsis ta wüga armaste Leena järele, ehk küll kohtumees teda sagedaste  maatama käis. Nõnda jõudis kewade ja tõi uusi wõõraid külasse, keda mitte lahke meelega mastu ei wõetud. Riigi--valitsuse  käsu püäle oli linna walitsuse ehituse komissivn kaewu kaewamise kohta maatanm tulnud ja armas Nr. 53 Eesti Postimees. 1882