Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. IV. „Ja niisugune tulipea pärib meie suguste käest sõnakuulmist ja auustamist! Aga seekord ei aita see midagi) meie jäeme stia ja teeme wana onu tahtmist. Jumal tänatud, et ta vmmeti ses asjas mõistlik on." Nende sõnadega wõttis ta taskust ühe wõtme wälja ja hakkas noore herra käsu wastu suurt kohwrit  wälja pakkima. Paul oli tuast wälja, altani peale läinud, mis tema aknate ees oli. Ta oli selle tüki üle wihane, mis Arnold temale oli mänginud) onu käsk sütitas teda weel rohkem. Arnold oli õieti arwanud. Proua von Hertenstein oli W. linna maha jäenud ja sinna sundis teda tema süda. Ta oli Arnold'i läbi proua teenijate käest teadusi proua elukoha üle tahtnud, aga seal oli Arnold teda jälle tubliste läbi noominud. Sellepärast wõttis ta nüüd nõuuks, niipea kui wõimalik  W. linna tagasi reisida. Paul oli esiotsa lootnud, et kare mägestiku kliima teda haigeks teeb, aga asi pööris ennast koguni ümber. Haiguse asemel hakkasiwad tema paled ikka rohkem õitsema ja tema kogu keha kosunema. Noormees oli alles oma haiguse ja reisiplaanide juures tegew, kui hoowmeister tema juurde altani peale astus. Ta tuli noore baroni käest wana herra käsu peale küsima, kas ta oma tubadega rahul on, wõi on temal weel midagi soowida. „Kõik on hea!" ütles Paul suure waewaga pahameelt ära peitis, siin oli kõik tema meele wastu, ka wana mehe auustamine. „Herra arwas, et need aknad, mis madaliku pool on, Teie meelest armsamad on ja sellepärast laskis ta need tuad Teie jauks walmis seadida." „Ma tänan teda selle eest," wastas Paul kindla nõuuga, edcspidi temast eemal elada. Ta wõttis pikasilma taskust wälja ja hakkas lossi ümbrust ajawiitekS  ligemalt silmitsema, kus juures ta hoowmeistrilt  ühte ja töist küsis, mille peale see lühidalt wastas. „See on Werdenfels", ütles hoowmeister, ühe suurema koha peale tähendades, „ja selle mäe künka peal on Teie sugukonna loss, herra baron." „Ma tean seda; oma isaga olin ükskord seal," wastas Paul, pikasilmaga nimetatud lossi poole waatadeS.  Ta ei olnud mitte, nagu Felseneck järsku kaljude wahel, waid ühe ilusa, ümmarguse kõrgustiku peal ja waatas kaugele madaliku peale alla. Ümberringi  oliwad siin ja seal Werdenfels'i mõisad ja külad näha. „Ja see ilus ja armas koht on nüüd inimestest maha jäetud?" küsis Paul, pikkasilma kõrwale pannes. „Tema alal hoidmise eest kantakse suurt hoolt," wastaS hoowmeister. „Herra kulutab selle peale wäga palju, et see loss kõige oma ümbrusega korras seisab." „Aga peale isa surma ei ole ta wist ühtegi korda seal käinud?" „Ei ole!" „Aruldane lugu! Sell ajal räägiti, et seal midagi ette tulnud on, mis teda on sundinud sellest kohast ennast igaweste eemale hoidma." „Seda ei tea ma mitte!" - „Teie ei tea?" küsis Paul, terawaste wanamehe  silmi waatades. „Lapsena kuulsin ma wanemaid  sellest sagedaste rääkiwat. Ma ei m' m selgeste, mis asi see oli. Teie olite juba l siin teenistuses, kaS Teie midagi sellest ei ole Mitte midagi, herra baron." „Kergem oleks üht kiwi rääkimisele sun seda patuorja!" mõtles Paul iseeneses, p jälle kätte wõttes. „Kas see wäike walge Werdenfels'i päralt on?" küsis ta lühikese l mise järele. „Ei mitte, See on Rosenberg, üks weike mis ühe lese naisterahwa päralt on." „Ühe lese proua päralt wist on ta ka kuuskümmend  aastat wana!" ütles Paul. Wiimaseid sõnu ei rääkinud ta mitte wälja. Temal oli ju ükspuhas, kes ta oli, ta küsis üksi ajawiiteks edasi: „Kes on tema omanik?" „Proua von Hertenstein." Pikksilm pidi Pauli käest maha kukkuma, nii ruttu pööris ta ennast ümber. „Kuis oli tema nimi?" „ Proua von Hertenstein," kordas hoowmeister, nooremehe elawa küsimise ja punaste palede üle wõerustades. Paul märkas seda ja katsus jälle endist külmust näitada, aga see oli wõimata. „Ma sain oma reisi peal üht selle nimelist naisterahwast tundma. See oli üks noor ja maga ilus naine." „Ia Teil on õigus," wastas hoowmeister, nooremehe silmi terawaste waatades. „On ta juba kaua lesk? Ta ei ela wist mitte alati Rosenbergis?" „Meie elame siin teistest ära lahutatud, herra baron, ja sellepärast on minul kõik tundmata, mis meie ümbruses sünnib. Juhuse läbi sain ma teada, et proua von Hertenfleini tulewal nädalil koju oodetakse.  Adwokat Freising nimetas seda mulle eila." nüüd rõõmu pärast selle kaela ümber hakkanud, keda ta paari minuti eest patuorjaks nimetas.  Aga et see mitte heaste ei passinud, siis muutis ennast tema kogu olek nii armulikuks, kuda seda enne tema juures ei nähtud. kiitis lossi, tubasid, mägesid ja weel mõnda muud, mis ta enne põrgu põhja oli soowinud; siis kiitis tema kalju kitsede jahti lõbusaks ajawiiteks ja lubas juba Home jahi peale minna. Nõndasama küsis ta ühte ja töist hoowmeistrilt  lossi raamatukogu üle; lühidalt ütelda : elu Felsenecki lossis näitas temale meele järele olewat. Mida suurema waimustusega Paul küsis, seda suurema külmusega wastas hoowmeister. Wahest aimas ta, kust poolt tuul puhus; wiimaks läks ta ära. Arnold oli alles kraamimise juures, kui Paul sisse astus, seekord aga üsna rõõmsa näuga. „Kas Sa weel walmis ei ole?" küsis ta kannatamatalt.  „Ei ole weel mitte; mull on suure kohwriga weel küllalt tööd," wastas Arnold tähtsalt, kuna ta ise lahingi tarwis ennast ette walmistas, aga seda ei olnud mitte tarwis, sest Paul näitas ennast selle üle rõõmustawat, et Arnold tema käsu wastu tegi. „Tee oma tööd edasi!" ta. „Ma olen asja järele mõtelnud ja t ud: Sinul on täieste õigus; meie jäeme A lama." „Arnoldil kukkusiwad kä ase pärast tosin ninarätikuid põrandale. Ta sugu aimata, mis asi tema kangekaelset n> . .t ümberpöörnud  oli. „See on tõsi, et ma on e järele pean tegema," rääkis Paul edasi. m meie sugukonna  eestseisja; tema on min ja on mulle igal ajal armastust ja heldus .täitanud. -Ma ei taha mitte tänamata olla ja tema soowide wastu teha. Nõnda kui ma ütlesin, on Sinul, Arnold sula õigus ja ma annan Sulle Sinu tempu andeks. See ei olnud Sinust mitte õige, aga Sa oled seda tahtnud, mis minu kasuks oli seda näen ma nüüd küll. Meie jäeme esiotsa Felsenecki." „Kogu talweks?" küsis manamees, kes oma kõrwu ei uskunud. „Ja, terweks talweks! Kui mu onu tahab, ka weel tulemaks Wõta kõik kraam kohwrite seest wälja, Arnold! Meie jäeme siia." Nende sõnadega läks Paul oma tuppa tagasi, kus ta suure rõõmuga nägi, et tema aknad just Rosenbergi pool oliwad. Arnold seisis weel ikka lahtitehtud kohwrite wahel kui soolasammas; ta tundis oma noort herrat wäga heaste, ja sellepärast ei tahtnud ta seda naljalt uskuda, mis ta kuulnud oli. Wiimaks sirutas ta oma käe wälja, et maha kukkunud rätikuid üleöwõtta, kus juures ta ise ümises: „Ta peab siin midagi leidnud olema, mis mitte kuuskümmend aastat wana ei ole ma olen selle peale julge!" (Järg jäeb tulema.) Algussõnad, Eesti Kirjameeste Seltsi koosolekul 21. Zuunil 1883 räägitud. Peale lühikest teretuse sõnu rääkis 21. Juunil 1883 Tartus „ Eesti Kirjameeste Seltfls" selle seltst abipresident J. Kunder järgmised sõnad, mida meile üks auustatud kaastööline trükkida saatnud, kes nad kiirkirja (stenograafia) abil ülesse pannud. „Meie oleme täna estmeft korda oma enese katusse all koos.*) Sellel silmapilgul tulewad meile ka meie Eesti Kirjameeste Seltsi püüdmised iseäranis meelde, sest kes esimest korda omas tuas istub, selle mõtte ei seisa mitte üksi olewikus paigal, waid ta lehwib minewikust  olewikusse ja tulewikusse ja otsib oma elukohale head tuge ja kindlat Põhja. Mis igal maal seltsi elu kinnitab, see maksab ka meie seltsi kohta. Igal seltsil on oma wälimine ja sisemine aluspõhi, mida hoolega peab tundma õpitama ja kinni hoitama, kui maja mitte ei pea liiwa peale nihkuma. Seltsi kindel wälimine aluspõhi on tema oma warandus, tema oma maja, tema oma raha. Selts on niisamuti nagu iga muu alustuS ja asutus ühe küljega igapäewaste eluküsimuste küljes kinni, s. o. ta peab raha wälja andma, kus tarwis, ta peab ka raha nõuudma, ta peab töise sõnaga üteldud ka oma igapäewaft leiba saama. Ilma niisuguse toimetuseta ei wõi ta mitte elada, ega oma asju ajada, weel wähem oma eesmärgile jõuuda. Ma soowin siis, et meie selts selles küsimuses ikka õnnelikult tööd teeks, et meie warandus ikka päew päewalt suuremaks kaswaks,  et meie wäline jõuud kangeneks. Meie wõiksime siis peagi oma kuluga kasulikka raamatuid trükkida ja neid odawamalt rahwa sekka saata. Meie wõiksime siis peagi tarwiliste teaduslikude uurimiste jauks raha abi anda; siis wõiksime peagi tähtsate raamatute tegijatele  auuhindasi määrata, aruldast wana wara osta zc. Niisugused tahtmised peawad meie seaS elawaks saama ja elama jääma, siis ei peta meid ka ajajooksul meie lootus mitte. Kindel ettewõte ja kindel tahtmine on iga toimetuse põhi. Sestsi kindel sisemine põhi on töö, hoolaS töö Maimu põllul, hariduse wallas. Üksi sellest mehest wõib ütelda, et ta elanud on, kes tööd on teinud. Tõõ, agar töö, tõstab meie seltsi, tõstab meid enesid. Hoolsat töötegijat auustab igamees, ka tema wihamees peab teda auustama. Iseäranis wõime meie ühest hariduse seltsist, nagu meie E. K. S. on, ütelda, et ta üksi siis elab, kui ta tööd teeb, kui tema töö wili alati nähtawale tuleb. Mill wiisil peame meie siis E. K. S. tööd tegema ja tema tööst osa wõtma? Sell wiisil, miS anded ja teadused igal mehel on. Üks õpetagu, töine õppigu; üks rääkigu, töine kirjutagu; üks seletagu, töine kuulgu; üks audgu head eeskuju, töine tehku järele. -- Eesti rahwa seas on meie efiwanemate luuletust ja tarkust kui kulda otsigem teda wälja ja kandgem seie kokku, siis tehakse temast pidu ehteid Eesti noorele põlwele. Mis ma siin sellest meie ülesandest Teile nüüd niiDkju ette arutan, ta on igale liikmele seltsi põhjuskirjade  järelegi tuttaw. Ma tahtsin teda siin aga meele tuletada. Nüüd arwab ehk mõni auustatud liige, ehk saab pahandates küsima: Kas meie siis seiemaani  polegi töötanud? Oleme küll, aga katsugem weel enam teha? Kes EeSti kirjanduse ajalooga tuttaw on, see näeb otsekohe ära, et meie literatuura raskusepunkt wiimse kümne aasta sisse langeb, et ta ühelt poolt just meie Kirjameeste Seltsi tegewuses otsida on, kui see tegewuS ka mõnikord wähem, mõni kord suurem oli. Selle tegewuse algusest saadik on uut elu Eesti kirjanduse põllule toodud. Kuna enne seda enamast jaust raamatuid  meile pakuti, mis wõerastest keeltest ümberpantud  oliwad ja kelle wäärtuse kohta mõndagi küsimise  märki wõiksime teha, on wiimsel ajal Kirjam. Seltsi märguandmiste peale hulk alguspäralist tööfi ilmunud. Kuna ennem kirjanik ise oma töö kritiserija oli, on praegu sellega lugu tõisiti. Kirjameeste Selts on kriitika elusse kutsunud, kui seda ka weel palju enam ja tõfilikumalt tarwis oleks, kui teda praegu tuuakse. Iseäranis selles asjaS wõime meie weel Kirjameeste Seltsi tegewust nimetada, et tema õpetlikule  ja õpetusraamatute hulka palju on suurendanud, mitmed neist koguni esimest korda päewa walgele kutsunud  ja selle poole teed rahwa seas tasandanud. Iseäranis  käesolewal aastal kuuleme meie trukkijate ja laenu-biblioteekide walitsuste käest, et õpetusraamatute järele juba suur küsimine on. On aga küsimine ja nõuudmine õpetuse järele juba ärkanud, siis on tõeste ka tõsine Spimine juba algamas ja alganud. Ning selleks katsugem siis ka omalt poolt, auuötatud seltsi liikmed, hoolega tööd teha! Sellega teeme meie oma seltsile auu ja täidame ka meie suure, õntsa Keisri tahtmise, kes meile seltsi kinkis ja tema wõietud poja tahtmise, kelle Isa silma all meie selts elab ja kindlas truuduses ja armastuses oma Walitseja auuks ja kasuks ja Eesti rahwa tuluks tööd teeb. Antku Jumal, et meie selles majas oma kõrge Keisri armukaitsmise all ikka edasi ja enam edasi jõuaksime. Meie Kõrge Niigi-Isa Aleksander 111. See koosolek sai Eesti Kirjameeste Seltsi majas ära peetud. „S a k a l a" S 7. IBBS.