auusaSte, kristlikul teel. Kui meie nüüd minewikku  waatakfime, et sealt wõitlusest, mis rahwaste wahel on olnud, aru saada, siis näeme laiad ruumid on täis luid-kontist. Üks rahwas on tulnud, häwitanud töise, ehk waStastiku, tulija rahwaS on kadunud, endine omas kohas ja mäletab oma wahwat waStupanekut. Kus jäenud Liiwlased, kes ükskord nii wahwaSte Düüna jõe kallastel waenu mägedele wastu paniwad? Paar sada weel kipperdamas Kuuramaa rannas ja ka nendegi päewad on lspmas. Kõik on nad langenud waenlaste wastu wõideldes, kes mitte igakord töisena inimesena, waid ka looduse mägedena on nende peale tunginud. Muistsed Rooma ja Kreeka riigid oliwad suured ja wägewad, nad wõitlefiwad ükstõisega  ja igaüks iseeneses, wiimaks langesiwad mõlemad  weel wägewamate rahmaSte käe all. Wõi waatakstme olemikuS rahwaste ja riikide elu, siis paistab seesama lõpmata wäli, täis wastastikku seisjaid sõamehi.  Teada ja tuntaw on nende poliitika, mis muud ei ole, kui üks wõitluse riistadest, kellega katsutakse töise pealetungimise eest hoida. Siinsamas paikas, meie rahwa seas on mehi, keS oma erapoliitikat, erakasu  taga ajades, terwet rahwast ehk seltskonda wõerutada  ja mõnitada püüawad, aga rahwal on oma poliitika, kelle najal elades, ta ettepantud wõrgud oma wöimsa käega tõsiduse ja õigusega maha rõhub ja õiget otset teed käib. Nõnda on terwe ilma elu lõpmata wõitluS, mis kord tasa, kord kärinal ja mässul edasi kestab. Kõik, mis aga wähedegi eneses elu kannab, wõttab temast osa ja suuremast jaust iseenese eest. Sellega on WõitluS,  kui iseäraline seadus kõiges eluawaldawas riikis, kui omasugune looduse sund, kelle najal elu ülal hoitud peab saama. Laiemalt waadateS, ta on üks nähtawuS sellest määramatust elust, olemisest, mis terwel loodusel juures, ta on üks jagu sest rajamata  liikumisest, mis looduse fisekond on. Kõik liigub,  ütleb uuema aja teadus, ja wõitlus elawas riikis ei ole muud, kui isesugune awaldus sest, mis kõik terwe loodus teeb. Nüüd, kuS oleme wõitlust elu eest waatanud nõnda, kuidas ta ennast awaldab ja awaldada wõib, otsime tema lähema Põhjuse üles. Küsime: kust tuleb ta? Meie nägime, et wõitlus igaühte oma määratud rajas olla sunnib, muidu on üleaStuja wiimast hinge tõmbamas. Kui nüüd sellega loodusesse  waatame, stiS on seal ka kõik ühesuguses kaalus,.  raskuses, igal ühel elawa riigil oma elupaik ja toiduse hulk, ja iga ühe suurus on niisugune, et töisele otse surma häda ei tee. Sellest seisukohast waadateS,  näitab meile loodus kõige oma elu ja mägedega, kui mõni suur, otsata keha, kelleS iga jauke, iga liige omas paikas on, oma kohut terwe olemuse kohta täidab, otse nõndasama, kui ükfikuses, taime, looma ja inimese kehas. On nüüd iga elawa seltskonnale  omaduseks saanud, sugu sigitada, nõnda kuida see osawuS kellegi! on, siis tähendab see looduslise keha kohta nii palju, et iga seltskonna sugutamise wõim peab omast kohast niisuguse hulga jaukehi selle määratuma kehasse andma, kui tarwis on ja seal olema, kuS kellegi kord ja kohus on olla. Aga need kaks looduse keha jaukeste kohut ei wõi otse nõnda täidetud olla, et üks jauke töist ei puututaks, sellepärast,  et sugutamiseks igaüks neist mateeriad tarwitab ollust, mida ka tõisedki tarwitawad ja toiduseks läbiStikku ka sedasama, mis muulased; igal ühel on tarwis elada, muidu laguneb terwe keha, aga kuidas? mill kombel? töise najal, töise elu peal. Ja siit algab ja tõuseb lõpp mata sõda üks ühega, töine töisega, ühe häwituS annab elu töisele, töine kolmandale j. n. e., ehk tõisiti üteldes, looduse kehas algab jaukeste wahetus, nagu üksikus kehaski, kuS kõlbmatad langewad, kasulised asunewad. Seesugune  korrapäraline jaukeste wahetuS, mis iga keha alal hoiab, on looduse, kui ka üksikute kehade iseloomus,  seisus, worm, kes ülal hoitud peab saama, kui terwet keha tahetakse ülal hoida. Aga see on esiteks. Töiseks, kui igas üksiwses, nii ka looduse kehaS, juhtub et ühel liikmel rohkem jõudu on, kui töisel ja seepärast wõib esimene wõimust wõtta, wiimasel kitsaS kätte tulla, siin siis ei jäe jälle muud üle, kui kangemaga wõidelda, see on sellega, kes töisele liikmele wägewust ja wõimust annab  looduse  wägedega, kliima, ja temperatur'aga. Ja ühe wõitlemise kõrwa asuneid taim, mis niisama ühte liiget suurendab, töist wähendab ja niisuguse kaalule wiib, kui esimenegi. Kõiki seda nõuab looduse worm iseloomus, looduse majapidamine. On kord looduses, selles määratumas kehaS, wõitlus nimetatud põhjuse peal alganud, siis on ta alganud ka sellsamal kahekordsel  mõedul igaS temaS liikmes mis üksikult waadatud niisamasuguses kehas on, kui temagi, aga weiksemad kui iseäralised kehad suures taime ja elaja riigis ka liikmetest kooS, see on: sugukondades.  TerweS kehaS olles ja oma kohut seal täites on igal ühel neist ühesugused õigused ja PõhjuS elada ära määratud mõedul ja piires. Juhtub aga, et üks on määratud rajast üle läinud, kas sugusigitamise  osawuse läbi, ehk mõne muu wäe abil, siis peaks töise ots tulema, töise iseloomus lämmatatud saama. Tuleks see, siis oleks ühe liikme wõimus rohkem terweS kehaS, kui töisel, ja keha oleks selle läbi tagurpidi kistud. Et aga ikka ühetasane olek alati walitseks, siis on tarwiS igal ühel liikmel iseenese  eest, oma iseloomust eest seista, ja see sünnib üksinda töise liikme ülearu peale tungimise wastu wõideldeS.  Tuleb peale tungimine töise sugukonna suuremast  hulgast, fiis on tarwiS teda nõnda kaugele wähendada, et enam wiga ei teeks; annab aga muu töine wägi talle jõuudu pealetungiva, nagu kohalises looduse wäes, siis peab töine nende wägede wastu minema ja ennast harjutama, et ka ise nende abil ja kosutusel elada wõiks. Ja kui meie enne looduse kehas seda alalist harjutust ei wõinud õieti tähele pauna, tema liikmete määratuma suuruse pärast, fiis seda selgemine näeme teda siit hakkates ja lihtsama kehade peale waadatcS. Kui meie küsime: kust on ükssugu puid lehed, ja töine okkad saanud, ehk ühed elajad rohu sööjateks ja töised kiskujateks? siis peame wistist wastama, et see tuli sada tuhandate aaState wältusel iseenese eest wõideldeS, pikkamise harjutades. Aga lähme edasi: Sugukonnad seiswad seltskondadest  koos. Kui on seal alaline wõitluS olemaS, siis on siin wiimastes niisama ka, sest need on ka kehad, kellel oma liikmed külles on, see on üksikud  olemised. Ja see wõitluS on fiin, kui sugukondade  wahelgi, niisamasugune kahekordne, esiteks sarnaste waStu ja töiseks looduse waStu. Üks seltS taime kaswab nüüd fiin, töine seal. Tuul ajab alati nende seemned segamine, ja fiis ei jäe muud teha, kui wsidelda igal ühel oma iseloomuse eest; on wõeras taim tugewam, kui ocka, siis tärkab ta ja kaswab jõudsaste; ei ole aga seda, siis kas sureb ehk tõuseb, aga jäeb kiduraks. Ometi korra tõuSnud, ajab ta oma sugu ikka wõera keskel edasi. Esimest otsa on nad kõik nõWad, aga wiimakS WõideldeS lähewad  kangemaks, ja harjutawad ennast, kaswawad ikka suuremaks, nõnda et wõib ka aeg tulla, kui nende sugu uhkeSte seal pead töötab, kuS nende eeswanemad kaua aega kängu jäiwad. Niisugune lugu tuleb üsna sagedaste looduses nähtawale. Ja inimene on seda tähele pannes juba ammu hakkanud taimesid finna wiima, kuhu ta elu aset wõtnud. Wõitlewad üksikud seltskonnad isekeSkes  oma iseloomust pärast ja eest, siis teewad sedasama ka tema üksikud liikmed ehk lihtlabased kehad. Seda meie nägime juba eespool selgeste: meie litteseemned  wsitlefiwad oma eest, et oma wormi alal hoida. Kalad oma tuhandate munadega nõndasama ka: läheb nende noorest soost enam hulk hukka, ometi jäeb nõnda palju, et oma sugu ülewal hoida. Seda on ka inimene tundma Spinud ja seepärast walitseb ta paremad üksikud taimed, wõi elajad sugutamiseks wälja ja nimetab neid sugu-taimedeks ehk elajateks. Põllumehed teewad nõnda wiisi igal sügisel loojuste tapmise ajal ja aednikud niisama alapuudega. (Järg jäeb tulema.) Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kalja Pärt: Kuule Mart, minul on selle „Olemiku" pärast päris hirm. Nalja Mart: KaS sellepärast, et teda enam keegi trükkida ei taha? Kalja Pärt: Ei! sellega saab meel toime. Nalja Mart: Noh, mis siis? Kalja Pärt: Waata, see ei sünni iialgi, et ajalehed iseeneste kohta tõtt halkamad rääkima. Nalja Mart: KaS sell kombel, nagu Lindenberg  toona „Suglaw watsemip'iga" tegi, mispeale ta käsi pahaSte hakkas käima? Kalja Pärt: No muidugi. Siin on nüüd Grenzstein ühe sissesaadetud salmi ettewaatamata kombel ära trükinud, milles ta oma enese kohta laseb ütelda: „Ei selle õpetust ma usku wõi, KeS mulle juba manast haawu lõi, Ja köitis kõike kinni paeltesse! Ma kardan ta teeb seda uueSte." Nalja Mart: Sull on õigus, kallis Pärt. Teie mehed, kes mantlit iga wule järele käänamad, peaksiwad ettewaatlikumad olema, kui ilma patutunnistuseta  rahwa usaldust tahawad jälle ära teenida. Dr. F. R. Kreutzwald'ile 70. sündimise päewaks 14. Detsembril 1873. *) „Ärkage!" Sa hüüdsid wahwaSt' Rõhutatud Eesti rahwast Wabaduse koidu a'al. Rahwas Sinu hüüdu märgas, Pitkast unest üles ärgas, Nägi päikest tõuswat maal! Tuli uni uuest' jälle Eesti rahwa silmadelle, Siis ep uuest' hüüdsid Sa: „Ärka, ots on tulnud ööle. Tõtta uue pääwa tööle Maad ja maimu harima!" Ärkwale Sa kõiki hüüdsid; Muist So hüüdu täita püüdsid, Aga muist jäid uniseks. Ometi läks haljendama Isamaa ja õilmendama, Söödid saiwad põldudeks. Sull' see tähtsa töö tänu Kõlab meie laulu mõnu Sügawasest südamest. Laul, sa kõla: Kreutzwald ela! Auus ja õnnes kaua ela, Hoitud taewa heldusest! Ei meil ole tuua annet Muud, kui toome seda «annet Kokku lüüeS noored käed: Käia tahame So rada, Unisid.ka äratada! Kuulge seda, taewa wäed! M. Weske. *) Trükiti ja lueti WõruS pidulistele ette. Armukese akna all. Juba uinud! künni liudu Kaldal laulab lahkeste; " Miks ei hella healed rindu Tungi sulle, südame? Ärataks sind? Tahaks wnda Mis sull liigub südames, Aga wa'est näed minust unda EL, siis kardan ärates! Sellepärast, soowid, jõudke, Kandke kurja kaugele. Õhud õrnad! Rahu sõudke Armukese laugele! Teretawad päewa kiired Hommikulla ilmamaad, Siis sind leidku koidu Viired Armsast unest ärkawad. —X" Kirja wastused. 211) A. H. —S.-k. Töine kiri oli juba sellesama asja kohta ette jõudnud. 212) H. P. K—s. Saame parajal paigal tarwitama. 213) L. M. E. Riias. Palume mitte pahaks panna, et pisut muutnud oleme. 214) A.W. P—s. Kätte saadud. Täname wäga; pidage meid ka edespidi meeles. 215) V. «—s. Mõlemad kirjad käeS. leiate tänasest lehest. 216) J. K. A-kiwil. Ei sünni trükkida. 217) H. P. K—s. Pidime lühendama. 218) J. R. P—l. Ei wist taha korda minna. 21S) r. Pärnus. Täname wäga! 220) H. R—ck. P—s. Tarwitab meel Viilimist; wõid olla et edespidi awaldame. 221) C. R. T—s. Täname; saatke sarnatfid weel taga järele. 222) Aadu A. MäemõisaS. Kätte laadud. 223) E. ja C. A. P-s. Teie saatuse Jakobson'! kabeli heaks ning kirja oleme iänuga kätte saanud. 224) J. J. Audrus. Sakala aastakäik 1873 on «eel saada. Hinna saame pea awalikult teada andma. 225) J. R. R. Tislises. Täname Teid kirja eest. Teie soowid ja arwamised on ka just meie püüdmine. Sakala juures teewad praegu kõik Teist tähendatud mehed tööd. 226) K. P. U-K. Kiri käeS; saame tarwitama. Laulude mõtted head, aga pearoad pisut wiilitud saama. 227) T. A. J. W -W. Käes; saatke weel töisa taga järele. 223) —hk. i— Saame lühendatult awaldama. Kirjutage meile ka edespidi õiete sagedaste. 229) J. S.—R—l. Sarnasid kirju nurjatuma kõrtsi elu kohta tuleb nüüd igalt poolt. Kõiki ei wõi meie ära trükida, waid korjame nad materialikS kokku ning tarwitame neid siis parajal ajal ja paigal. 230) J. J.—A. Saame awaldama. 231) H. K —K—N. Kui wõimalik siis awaldame. 232) J. S.—W—dis. Saame lühendatult awaldama. 233) Stud. A. S.—T—s. Oleme tarwitanud. Wastutaja: J. Kvrw.