Bob Ellerhein. Kirjtttauud M. Põdder. X. 5. Wingu mehed. „Noh, poisid, nüid oleme oma jagu tööd teinud ja teie wõite hinge natukene tagasi tõmmata ja kangeks jäenud liikmeid paenutada.  Ärge aga töine töisele jälle liiga tehke!" hüidis Bob ühel päewal enne lõunat kella ühetõistkümne aegu wähe pikemat õpetuse wahet tehes, mis nagu harilikult kakskümment minutit kestis. Söögi tuppa astudes leidis tema wana Runenstein'i isandat pruukosti laual ühe wõeraga  istumast, kellel uhke husari ohwitseri munder seljas oli. Tema ei olnud seda meest seal majas weel mitte näinud ja tahtis lühidelt  teretades mööda minna, ehk küll wõera nägu, mis pooleti tema poole oli pöördud, temale nagu tuttaw näis olewat. Seal hüidis  aga majaperemees: „Ellerheina isand, kas Teie ei soowi ka meiega ühes natukene kehakinnitust wõtta? Olge nii head ja astuge ligemale, et isandaid wõin tutwustada." Alles nüid, kui Ellerhein ohwitseri ligemalt  silmitses, näis tema nägu temale koguni tuttaw olewat ja ligemal silmapilgul teadis ta ka juba, kellega temal tegemist oli. Ka ohwitser näis Ellerhein'i ära tundwat, sest tema näu lendas waewalt tähelepandav) puna, mis niisama ruttu jälle kadus. „Siin on leitnand'i isand von Dornheim ja siin minu poegade koolitaja, studiosus Ellerhein," ütles Runenstein'i isand, ilma et ta ise waewaks oleks wõtnud tooli pealt üles tõusta, nagu see muidu musiks on wõetud. Mõlemad nooremad isandad kummardasiwad  töine töist, aga kumbgi ei pakkunud töisele kätt, kuna Bob ütles: „Ma ei eksi wist mitte, kui meie leitnand'i isandaga juba waremalt kokku oleme juhtunud." „AH, Teie olete siis von Dornheim'! isandaga wist Tartus ülikooli peal tuttawaks saanud?" ütleS kaubanõuunik ühe otsast töise otsa waadates. „Wõib olla, et siis kaks wana sõpra siin kaugel Wenemaal kokku on juhtunud?" Oleks Runenstein'i isand osawamalt tähele pannud, siis oleks ta näinud, et kõige wähemalt  von Dornheim'i näumood tema wiimseid sõnu mitte tõeks ei tunnistanud. Aga temale sai muidugi warsti selgeks, et noorte isandate wahel wist mitte kõik korras ei olnud, sest leitnant ütles õige upsakaste: „lah, mina olen mõnda aega seal universiteedi  peal olnud, enne kui mina wäeteenistusesse  astusin. Seal saab siis juhtumise  korral mõnigi tuttawus tehtud, wahest ka niisugust, millest pärastises elus enam lugu ei peeta, niipea kui Tartu linna õhuringile selg on pöördud." „Selle poolest wõib leitnandi isandal küll terwe tõfi olla," wastas Ellerhein koguni rahulikult, „sest mõni kord juhtub maailmas ka seda, et mõnda tuttawust küll hoolega meeles peetakse, kui temast ka mitte lugu ei peeta, ja Tartu kodanikud ei ole minu arwates  sellest süist ka mitte wabad." Runenstein'i isand tõstis imestusega oma pead, sest ta märgas küll, et mõlemate wahel kohe esimeste sõnade juures nägelus tõusta ähwardas, aga just kui ei oleks ta midagi wõeralikku tähele pannud, ütles tema: „Kas Teie olete sellest bjeluuga kalast juba maitsnud? Mina wõin teda wäga soovitada,  üks hea sõber on teda minule nimelt saatnud, sest et ta teab, kui maias ma tema peale olen." Jutt pööris nüid töiste asjade peale ja puudutas nagu laente turja mööda edasi hüpates  suwist palawust ja sõawäe harjutusi, rebase kakkusid ja riigi wõidu piletide hinda, Wene kiwiõli hallikate tulevikku ja kõige sündsamat  sigari otsa äralõikamise wiist, ilma et temal kusagil pikemat püsi ehk peatust oleks olnud, nagu seda just nõnda nimetatud paremas  seltskonnas juhtub, kus seda sagedaste kõige kaunimalt haritud inimeseks peetakse, kes kõige pealiskaudsemalt igast asjast rääkida oskab. Bob tõusis pea lauast ülesse, soowis töistele head juttu ja läks selle vabandusega ära, et temal weel õpetuse tundistd anda olewat. „See ootamata kokku juhtumine on minu hea tuju rikkunud," pomises Ellerhein iseeneses, „ja pruukosti palukese sapiseks teinud. Kui meie töises kohas oleksime kokku saanud, küll ma temale siis ka töist wiist tema upsakate sõnade peale oleksin vastanud; nüid olin ma sellega rahul, et temast minu peale tähendatud terawa okka tema enese peale tagasi pöörasin. Kui tema ka minu kallale kippudes kõik haritud  rahva wiist ära unustas, ei tahtnud mina mitte tema sarnane olla. Ei tea, mis Runenstein'i isand sest luost küll piaks arwama. Kui sa töise teender oled, siis piad sa palju oma keelt hammustama mõndagi pahandust oma jalgade alla tallama, aga igal asjal on oma piir. Lootuse järele ei saa meie mitte sagedaste kokku puutuma." Nagu meie aga pärast näha saame, ei läinud Ellerheinal see lootus sugugi täide. Et aga lugeja sest etendusest aru saaks, piame meie waks maad tagasi waatama. Praegune husaride leitnant von Dornheim ja Ellerhein oliwad paari aasta eest tagasi tõeste palelikult tuttawaks saanud, aga mitte wähemaltki sõbralikul wiifil. Ühel suwisel pühapäewa pealelõunal, kui ilus ilm linnalisi palawaks köetud kiwi majade wahelt wabamale õhule meelitas, oli Ellerhein ühest tuttawast perekonnast kutsutud ühist jalutamise käigust osa wõtma, mille siht üks Tartu ligidal seisaw puiestik oli, kus sealsamas juures olevast trahterist ka mitmesugust südame kinnitust ja keha karastust saada oli. Wiimase asutuse, see on iseäranis trahteri parast, oli see koht ka wäga üliõpilaste meele pärast, kes ennast suuremate ja wähemate trobikondade kaupa sinna kogusiwad, ja siis wahest ka puiestiku wilus istuwaid perekondasid oma wabadusega tülitasiwad, kui waimustawa keele kaste waral mitte üksnes keele paelad, waid ka mõned töised sidemed lahti oliwad peasenud. Ellerhein  kõndis noore, wäga ilusa tütarlapse kõrwal ja ajas temaga magust juttu, künni nemad puiestikku jõudsiwad. Nende tee wiis neid üsna ligidalt ühest lauast mööda, kus kolm studenti jõiwad, kes aga juba natukene liiaste näisiwad wõtnud olewat, nagu nenv'e punastest nägudest ja logedast olekust näha oli. Üks neist pööris ennast aga tulejate poole ja wahtis häbemata julgusega otse neiu silmadesse ja naeratas pilklikult. Waewalt oliwat nemad sammu kaks edasi astunud, kui sellesama wahtija suust üks laul neile järele kõlas, mille sõnad neiulikkudele kõrwadele liig wägewad oliwad. Bob oli enesele kindlaste ette wõtnud seda ülbust mitte karistamata jätta, ja tema waigistas üksnes neiu isat, ühte wana auusat kodanikku, kell lusti näis olewat, oma jämeda Hispania pillirooga pilkaja  kallale minna, künni tema neid ühe kaugema laua juurde oli talutanud, kus neil tülitamist mitte karta ei olnud. Siis läks aga Ellerhein otse kohe oma tundmata kaasõpilase  juurde seletust nõudma tema nurjatu oleku pärast. See aga ei tahtnud millestki kuulda, waid teutas Ellerheina ka weel palelikult,  tunni wiimaks tema suust need tähtsad sõnad sattusiwad, mis wastalist kahewõitlusele wälja kutsuwad. Tartu studentide eraseaduse järele pidi niisugune tüliast auukohtu ette kantud saama ja wiimne otsus oli siis see, et kahe nädala pärast sellesama trahteri ülemise  korra pea! päris seadusline wehklemine lahti oli, nõnda et awar tühi saal mõekade tärinast ja kõlinast helkis ja sekuudantide wõi käemeeste paukuwateft healtest wasta kostis. Kaugele kõlastwad nende kammandamise sõnad, nagu: „Naiduge! Pidage! Läks pihta!" j.n.e. nõnda et mõned mööda minejad jalutajad imestusega seda kära ja müdinat kuulama jäiwad ja aknate poole ülesse waatasiwad. Kes aga all trahteris oliwad, need wõisiwad wiimaks näha, kui kära ja müdin ülewal waikis, kuidas üks noor mees, kellel werest nõrrendaw särk seljas oli, kahe seltsilise toetusel  ülewalt trepist alla ühte erakambrisse sai talutatud, kus tema „lappijal", nagu niisuguse asja peale kaasa wõetud tohtert nimetatakse, wist kaunis Palju nõelumist ja plaasterdamist oli. Wahe ajal aga jõi Eller- hein oma käemeestega töises erakambris nähtud waewa peale pudel õlut ja kihutas siis töist teed mööda ümber ringi linna tagasi, et ennem alt ara saada, kui waft kardetawad sinisekuue mehed, universiteedi pidelid wõi politseiammetnikud, neid tabama tulekflwad. Et löödud rüitel keegi muu ei olnud, kui praegune leitnant von Dornheim, saab lugeja juba aimanud olema. Et temal aga kautatud lahing weel meeles seisis, selgus sest, et tema praegugi weel Ellerheina peale hammast heitis.  Tartus oli von Dornheim'il weel mõndagi  tüli olnud ja wiimaks oli ta sealt ära kadunud, ilma et keegi tema minekut suuremalt  kurtnud oleks, kui wast mõned kaupmehed  ja käsitöölised, kellega temal pikad rehnungid oliwad õiendamata jäenud. Nõnda seisis lugu praegu Ellerhein'a ja von Dornheim'i wahel. Kui pärast õhtusöömaaega Bob ja kaubanõuunik  weel üheskoos sigarit põletasiwad ja juttu westsiwad, kuna naesterahwas ara saali oliwad läinud, ütles wiimne: „Kui mina täna enne lõunat õigeste olen tähele pannud, siis ei ole Teie leitnant von Dornheim'iga just mitte kõige paremad sõbrad, ehk küll Teie ühe uniwersiteedi peal olete tuttawaks  saanud." „Seda olete Teie kaubanõuuniku isand koguni teraseste tähele pannud ja minul ei ole ka mingi põhjust seda salata," wastas Bob. „Tnttawaks oleme meie juhtumise korral kütt saanud, aga see ei olnud just mitte sõpruse  sigitamisele päri." „Olgu sellega nüid lugu, nagu ta just on," ütles Runenstein'i isand mõne waitolemise järele, „mina ei taha mitte selle järele.pärima hakata, kudas see wing Teie wahele on tekkinud.  Mina olen Dornheim'i isaga noorest põlwest saadik sõpruses elanud ja ma soowiksin, et see sõprus ka meie laste wahele jäeks. Ma loodan, et leitnandi isand nii kaua, kui tema polk siin Moskwas wiibib, meie maja õige sagedaste saab waatama tulema ja ma soowiksin  sellepärast, et Teie oma poolt ühelegi tülile põhjust ei anna. Seda tahtsin mina aga mööda minnes nimetada." „Küll, küll, auulik isand, ma olen Teile wäga tänulik selle eest, et Teie minuga nii wabalt olete rääkinud, ja ma tahan muidugi ennast iga pahanduse eest kõrwale hoida ja tean ka selgeste, mis minu kohused on. Aga siiski ei wõiks see mitte kahjulik olla, kui Teie ehk ka leitnandi isandale sedasama meelde tuletaksite,  sest seda ei wõi mina Teile ilmaski tõutada,  et mina nokkimise sõnu waitolles wasta wõtan. Igale ühele on oma aun kallis, sellele aga weel kallim, kellel muud warandust ei ole." „Mina ei taha Teid muidugi mitte sundida midagi tegema, mis Teie südame- ehk auutundmuse  wasta käib. Teie ise olete ju ka õpetatud ja haritud inimene ja teate isegi, mis Teil waja on teha ehk jätta, aga noor weri on wahest liig äkiline." Bob ei wastanud selle peale enam midagi ja kaubanõuunik hakkas, osawalt juttu pöördes, koguni muist asjust rääkima. Nagu suurtsugu ja rikaste perekondade juures wiistks on wõetud, oli ka Runenftein'i majas üks kindel päew nädalas seatud, mill wõeraid wasta wõeti, ja nõnda oli siis kaubanõuuniku  juures iga neljapäewa õhtul ikka weikene pidu, kus selle perekonna ligemad tuttawad  kokku tuliwad. Wanemad isandad mängisiwad  kaarti ja jõiwad õlut ehk wiina, emandad  aga istustwad saalis, ajasiwad juttu ja maitsesiwad pakutud maiusi, ehk kuulasiwad noorematest tehtud muusikat. Wahel sekka keerutadi jalgu. Wiimasel ajal ei puudunud leitnant von Dornhtzjm ilmaski nende seltslikkude õhtute peal ja leidis, nagu näha oli, lahket wastuwõtmist iseäranis õrnema soo poolt. Tema oli ju wäga nägus noor mees, rüitli sugust sündinud, läikiwa mundriga ratsawäe ohwitser, wäga osaw tantsija, kõik wäga tüseste kaaluwad  omadused selle seltskonna silmis. Noored neiud sallisiwad hea meelega seda musta juuksega ja musta-silmilist noort isandat enese ligidal ja mõned wanemad emandad ei oleks wist mitte „ei" ütelnud, kui tema neilt luba oleks palunud, wäimeheks saada. Nõnda oli siis ühel neljapäewasel õhtu! kaubanõuuniku saalis jälle weikene walitud seltskond koos. Mea istus ühe töise noore neiuga klaweri ees ja mängis temaga „ nelja käsitsi". Üks wana rahupõlwesse seatud prohwessor,  keda suureks muusiku tundjaks peeti, oli mängijate selja taha astunud ja waatas terawaste Mea sõrmede peale. Aeg ajalt wõttis tema oma kuldsest tubaka toosist kepla nina toitu, mis tema rahulolemist awaldas. Noori mehi ei olnud peale von Dornheim'i mitte rohkem seal, kui üks aiuus, kes ühe elatanud  emandaga juttu ajas, aga aeg ajalt ikka jälle Mea kaasmängija peale klaweri poole waatas. Wanemad isandad ei näinud muusikast  suuremat hooliwat, waid ennemalt seda silmapilku igatsusega votawat, mil! neil wõimalik  oleks kaarti lauda istuda. Kui etendatav) mängutükk lõpetatud ja iseäranis  wana prohwessori poolt kiitust saanud oli, astus üks noor neiu von Dornheimi isanda juurde ja ütles mahedaste naeratades: „Kas leitnanti isand meid ka ei rõõmusta mõne muusika tüki etendusega? Teate, minu kõige armsam luuletaja on Kvrner, kes meile oma kallist „Kannel ja mõek" on päranduseks jätnud, ja sellepärast arwan mina, et ka kõik töised ratsa wäe ohwitserid temast waimustatud  piawad olema. Kas laulate meile ehk tema palwet enne lahingut „Jsa ma hüian sind"? Kadunud Kvrner'i ammetiwend naeratas seda märgates, kudas neiu temaga sõbrustada  pindis, aga ütles wõimalikult lahkeste: „Körner'i lauludest ei ole mina wift küll mitte wähem waimustatud, kui Teie, auulik neiu, aga mina ei ole mitte kandle lööja, olgu siis wast, et wiiulit ka kandleks wõiks nimetada." „Noh, siis Teie mängite ommeti ikka wiiulit?" kõneles agar neiu edasi. „OH, see oleks ommeti wäga armas olewat, kui meie Teid kuuleksime seda mänguriista helistamast. Mina armastan wäga wiiuli ja klaweri kokkukõla."  „lah, kui minul säherdune „wibikannel" käe pärast oleks, siis tahaksin hea meelega Teie sovwi täita." „Kahju aga", ütleS ligidal istuw Runen sieina emand, kes nende juttu kõrwalt oli kuulnud, „et meie majas mitte wiiuli mängijat  ja sellepärast ka mitte niisugust mänguriista  ei ole. „ Ellerheina isandal on agawiinl, mamma," sähwas ninatark Kolli wahele. „Mina palun warsti tema käest. Ellerheina isand," hüidis tema siis Bob'i juurde jookstes, kes hiljuti alles oma kooli töödest oli wabaks saanud ja külaliste sekka ilmunud, „kas lubate, et ma wiiuli kasti Teie tuaft siia toon? „Aga kes sinule siis öiete on ütelnud, et selle kasti sees ka tõeste wiiul on?" küsis Bob naeratades ja siiski pool pahaselt poisikese  edemuse üle. „OH, seda tean ma wäga hästi. Ega Teie ommeti tühja kasti ei oleks nii kaugelt siia kaasa wedanud, ja kui Teie sõrmega tema peale koputade, siis heliseb tema seest," wastas katval poisikene. „OH, see oleks ju wäga kena olewat, kui Teil niisugune pill käe pärast on, siis wõiksite  seda neiut seal, kes leitnanti von Dornheim  i kindlaste sisse piirab, ehk suurest hädast aidata," ütles Wintrauti neitsi wõimalikult waga näuga. (Järg jäeb tulema) Mõnda Mustlastest ja nende elust. 11. Mustlaste toidus on liig waene. Peale keeduwilja armastawad nad sibulaid ja lauke, just hommikumaa pruugi järele. Kõik liha on nende meelt mööda, ise ka surnud elajate liha; selleparast on loomade katk, nagu öeldakse,  nendele kõige õnnclisem aeg. Jookidest on neil kõige armsam põletatud wiin. Tubak on nende maijuse asi. Nad imewad ja suitsetawad  teda, nii mees kui naene, niisuguse isuga, et nad kõik ara annaksid, kui ennegi tubakat saada. Abielusse astumine sünnib kõige tooremal wiisil. Sellest tähelepanemata, kas tüdruk tema õde wõi wõeras on, astub l4. Sakala. 1884