fimc, kuda suurema hulga mõtted ka isamalistes asjades liikuma hakkawad. ta südant; mull oli mi lõbus ja hea nende armasrawate inimeste seas, et ma sealt miski hinna eest ennast ei tahtnud lahutada, önmin korda mõtlesin ma see Male, kui õnnelik ma oleksin, kui mull ka, nagu Hermannil, üks ilus, waikne kodu ja armas  armute oleks. Armas naenc — kas Marzareta seaks see olema ? Ma ei armastanud  kedax: ermm kui teda; aga kui ma ta peale mõrlcnn. nis tundsin ma ometi, et w m/n. i-erwet südat ci «itnud, maid ?t m/5 rmMi mcel Ae jäi. NarKreta oli just oma iluduse ladinal,  ta oli tõeste ilus ja haritud, kelle kohe »S»e« M.a»ed soojalt tuksusiwad. Aga ta sk, ksivM H-ermauA mulle üllcs. kõik tagak NkkasS ja ei tahtnud m.n:c ema südame mrseu mebcle minna. Lce tegi mulle mllga raigci: ma oleksin Margare:a:  nr. ree meelega ühe «ehe kõrwas näinud.  Pääm mUal ma lahkuma pidin, jõudis  LM. L««Ateft lahkumine oli mulle küll raske, kui ma Margareta peale waatnu.  kes 'ell Lõesal kahwatanud ja waikse»  oli, km ikka. W»ukt Heri»a»« oli muurmatL. nagu enne. Ta armas, et ci olla ühtegi põhja kurwastada,  k«» »R noor prii mees rõõmsa maailma  Mc mälja rändab ja tema i abtis kogum »s»»st lahkumist. Ja tema tahtmine  mõjul ksdullmad kõik kurvastuse pil- wed ja udu leinajailt südamilt, sest mu wenna naene toi keldrist head joodawat wiina ja meie jõime seda aedas lehtmajas minu lahkumiseks. Nii sai, kõigewähemast minu juures meel lahkeks M rõõmsaks muudetud; nõnda et ma enam lahkumise paale ei mõtlenudgi, waid ainult maitsesin kui ilus ja lõbus elu on, sest joodama wiinalaened oliwad kõik kurwad ja rasked tundmused ära loputanud. Viimaks lõi kell 12, ja Hermann sundis üles tõusma, et ma homikul õigel ajal ära reisimiseks malmis oleksin. Reie lahkusime ja ma astusin oma kambri. Sell päewal oli õige palaw ilm olnud, meie olime oma õhtu sööki ja jooki aedas pidanud, ja öisest lille lõhnaga täidetud  karastawast õhust järsku tuppa astuda,  kus aknad mürske õhu sisse laskmiseks  oliwad lahtitegemata ära ununud, oli «Me kull raske. Mull oli pe, ma olin ««mustud ja Sõ oli nii ilus, et ta waewalt saal maal ilusam wöis olla, mis mind ootas. Ära uinuda ei wöinud ma «eel mitte, kambris ei olnud mu «eele järele ja ma läksin jälle alla aeda. Ma panin ennast senna sammasse lchtmajaSse, kus meie söönud olime, pingi paale pitkali ja oma silmadega  kaksipidi waadateS, nägin ma midagi kuu walgel liiwa pääl hülgawat. Ma wötsin teda üles, see oli üks wShike metalli karbikene,  mida ma Margareta paranduse tund- sin olewat. Ma panin teda oma rinna tasku ja pidin teda Margaretale teisel homikul kätte andma. Pääle selle sirutasin  ennast jälle oma wana paiga pääle ja hingasin karastawat kaste õhku sisse. Ma ei olnud mitte kaua sääl pitkali olnud, kui oli, nagu kuuleks ma tasast astumist oma poole tulewat ja mu silm nägi ka kohe üht inimese komu põõsaste wahel, kes kummardes midagi näitis hoolega  otsiwat. Mu aimamine oli õige, see oli Margareta, kes riidest ära mõttes oma karbikest majakat leidnud. „Margareta," hüüdsin ma, „mu neiu, oled sa meel ülal? Ma tean, mis sa otsid  ja kui sa ilus wiisakas oled ja hsar hinda annad, siis annan ma sulle su kadund  asja jälle tagasi.,, „Aga Prants," hüüdis ta, „kust sa siia tuled? Ma armafin sind ammu juba magawad; aga nüüd anna mu karbikene kätte, sa tead kui kallis see mull on, sest sääl sees on mu ema juuksed ja siis, kui sa mu ära wõetud asjad oled kätte annud, siis mine hingama, aeg on hilja ja sa pead Home wara reisima." „See ei ole mitte wõetud," hüüdsin ma, „sec on üks leidus ja sellepärast pead sa ka lempalka maksma üks paar musu, arwän ma, ei ole mitte palju 1" (Wrg jääb tulema.) Mis „Saarlase kirja" kirjutaja „wastuse" kirjutajale kostab. (Ots.) Meie ci ole mitte Wene «su, ei ka Wene usu koolide wastn -vaenuline, wa>d soowime neile edenemist ja head käekäiku, sest et ka neinad meie rahwa hariduse wäljal töõtawad. Ja nüüd wastage, kallis „wastuse kirjutaja" kuidas teie oma arwamise pääle tulite? Mikspärait teie ei mõtelnud nõnda: Et Ewangeliumi Lukeruse usu koolide juhatamine ja valitsemine enamist saksa sugu meeste käes on, siis wõikfiwad need kergeste saksastatud saada, ja kirja kirjutaja Saarlastele tahtis oma rahivale seda meele tuletada ja näidata, et rahwa kohus  on koolide läbi oma keele ja meele ja eluviiside alalhoidmise eest muret kanda, sest teistest s. o. muulastest  ei ole Eesti meele ja unist kaitsmist loota. Mis peale „muud" meie kirjas lähendas, on iseenesest selge. Ka Teie oleksite seda leidnud, kui teid mitte wist „waenu tuju" ei oleks keetnud. Oma mõeriti arvamise eest seistes saate ülekohtuseks,  kui teie ütlete: ..Seda ei wõi aga neist Eestlastest ütelda, kes Lutenise wõi Saksa koolides on koolitatud nimelt seda ei wõida ütelda, et nad Ecstirahwa waimuharimise eest hoolt kandwad ja rahwa kirja tööst osa wõtwad. „WaStuse" kirjutaja teeb seega meie Ewangeliumi  Lutemse usu ja Saksakeele koolidele ning neile meestele suurt ülekohut, kes neist koolidest on läbi käinud. Kes mitte Me tõele ei taha sasiv seista, see peab tunnistama, et kõik tähtsamad  Eeslimehed, keS oma rahwast soojas südames  kannawad, oma rahwa Vaimuhariduse ja kirjawara  eest Lige suuremat hoolt on kandnud ja tublimad rahwuse toed olnud ja praegu on, et enamiöte need kõik on Evangeliumi Lureruse usu koolides kvoUlatud saanud. KA on palju poegi omast rahwast lahkunud, aga see sünnib nõnda samma Wcne keeleliste koolide löbi ja saab pärast weel rohkem mndima. See on meie rahwa suur ssaztvS, et meil kõrgemaid rsbsuslm koolist ei ole. Kallis „wastuse" kirjutaja! Et teie meid sundinud  olete, tahame teile paremaks arusaamiseks oinad arwamiled laula wälja ütelda, mitte mõtlemise  märkide waral ja sõnadega : „Arusaaja saab juba aru," maid täiesti selgeStc: Ulu pärast ci põlga meie kedagi, maid austame igaüht, kes südamest mub ja peame tema tundmusi pühaks, üksnes kergemeelsed usu pilkajad on meile wastumeelt. Kes truuiste oma usu poole hoiab ja temast lugu peab, see näitab, et usk temal südame asi on. Kui teie uüüd oma Wene Õiget usku kalliks peate ja armastate, ei wõi see muud kui ka meie heakskiitmist leida. Mikspärast katsute teie nüüd omas „wastuses" ülesnäidata, nagu oleks ma Wene Õigeusu kiriku waenlane? Kas se ei ole wahest „waenu tujust" tulnud? Teiseks tunnistame, et meie oma kirja Saarlastele  üksnes selleks otstarbeks kirjutasime, kooli elu äratada ja iseäranis Ewangeliumi Liiterule usulisi wahwastada oma kooli eest suuremat hoolt kandma, sest need koolid on mitmedpidi wiletsa oleku sees ja wälimist abi ei ole loota. Kuidas wõisite sellest wälja seletada „kawalat halisemist" (wist häälitsemist): «Hoidke ennast Wene usu koolide eest, nemad häwitawad Eestimcelt ja elamusist  ?" (Saarl. Nr. 47.) Kui meie Jaanile ütleme: kanna sina hoolt oma wendade eest, on siis sellega Jürile õõldud: sa ei pea mitte oma wendade eest hoolt kandma? Sarnasel kombel aga järeldab „wastuse" kirjutaja, ja nimetab ise meid rahwa minestajaks" Z! Meie oleme suur tõsise hariduse sõber ja soowime oma rahwale seda, tulgu ia kust poolt tahes, sest tubli haridus on meie rahwa tulewik. Hariduse poolt oleme ikka ja soowime teda wõimalikult palju  omale rohivale. Meie rõõmustame südamest, kui ka Wene Õigeusu koolid tubliste rahwus - likii hariduse kallal töõtawad, ja tööst ei ole puudust. Nagu meil Ewangeliumi Liiterust usulistel omas koolides ja kogudustes; nõnda ka Wene Õigeusulistel saab Lööd küllalt olema. Et wiimaks «wastiise" kirjutaja meid on Püüdnud kahtlustada, kui ta ütleb: „Ehk oli temal  ka see iiöuu, et oma usuliste seas mitte ükspäinis Wene usu ja koolide, waid ka riigiwa- litsust wastu paha meelt sünnitada" ka see on andeksandmata. Ehk ei tea „ivastuse" kirjutaja mitte, et Eestlaste seas täitsa wõimatu on „paha meelt sünnitada" oma riigi Isa ja riigi «valitsuse wastu? Oige Eestlase südamest ci kan ial tänu ineel oma armulist riigi Isa ja wabastaja Keisri wastu, waid saab Eestirahwa seas kestma põlwest põlwe. Nüüd ja ikka waatawad rahwa silmad täis usuldust ja lootust oma helde riigi Isa trooni poole. Nad on tru uid ala m a d ikka olnud ja paluwad omas kodades ja kirikutes ikka oma armulisele Keisrile ja riigile Jumala õnnistust. Ka õpetab neid seda nende usk ja käsib „anda Keisrile, mis Keisri päralt", sest ülematele allaheitlik  olla, on meie usk. Isamaalt. Saaremaalt. Karja kihelkonnast teatakse, et pehme talive aeg põllumeestele, kellel heinamaad kaugel on, suurt raskust tehje. Põllu põhk, mis see aasta wäga wähe on, olla juba (pcar nädalat enne Jõulu) ära elatud, heinu ei saa kätte, sellepärast olla mõni mees loomade söögiks juba katust nappinud. Seda häda  millest Karja sõber meile kirjutab  tundwad  suurem jägu maapidajaid ; nii et iga üks wana rahwa sõnaga soowima peab: „Anna ikka suid sui ajal ja talwet talwe ajal." Ka olla sääl kihelkondaS mõned wallatumad noored mehed noorte neidudega wäga jämedal kombel ümber käinud. Niisuguste kelmide kohta oleks tnngimalt soowida, et kohatised walla walitsused ja muud auusad inimesed, neid ja nende tegusid mõjuwasse kohta üles annaksiwad.  Kirjutame ikka ettewaatlikult. Sündsamat ega paremat päälkirja ei ole mulle seekord käepärast juhtunud, mille all ma paremine Saarlastega kõneleda wõiksin kui see: ~,Kirjutame ikka ettewaatlikult." Mull on ka natuke põhjust seda kinnitamise sõna Saarlastele ütelda, sest: meie Saaremaa elu ja olu kohta awaldadakse Saarlaste eneste poolt sagedasti kirsasid,  mis meie rahu rikkuivad ja meie ühendatud