Saarlane BW Ulriildinc xolitika ajaltU «« ja liaaarahwalk. UM Teisipäew, 24. Januanl 1889. VI. aastakiiik. maksab: Ilmub igal toisrpäorvcrt. Kurcsaarcö kaiibamilitsäs nr. 17. Telegrammid. Wienist, Kesknädalal Januarikuu 30. (18.) päewal. Kroonprints Rndolph on äkitselt Meierlingis ära surnud, kuhu teina jahile sõitnud. Maade krunditamisest. (Ots). Et nüüd ka maa omal manal harimise wiisil meie aja kohalist kohuseid ei jäksa ära kanda, siis on see läbi katsutud ja ära elatud, et maade krunditamise läbi see wõimalik on. Kruntmaast on wöimalik seda kätte saada, mis aja tarwituS nõuab. Kuidas kruntmaaga paremine wõib wälja tulla, seda on Marku S'e herra omas kõnedes ja kirjades küllalt arusaadawalt ära seletanud,  seepärast ei ole tarwis siin sellest enam kõneleda, olgu küll jälle edcspidi. Et krunditud talukoht sündsam ja kasulikum pidada on, see on kuida juba ütlesime, läbi elatud tõsi, ning selle waStu waielda, ehk ehituse kulusid ja muud raskusi ette tuua, on asjata: Aja kohaline tarwitus ei lase ennast ei ühegi takistuse läbi kõrwale käänata. Maade krunditamise kasu peame küll ikka rahwale ära seletama, aga selle toimetusega wõi kordasaamisega ei ole rahwal palju tegemist. Igal pool, nii ka Saaremaal on maade krunti panemise nõuu ennema käsile wõetud, kui rahwas seda arwata mõis ja on ära toimetatud, ilma et maade rentnikud seda esialgu tahtsiwad. Mõne aasta eest tegi ka Saaremaa moisnikude kogu otsuseks kõik Saaremaa talukohad krunti panna. Selle tarwiS on üks üleüldine kassa, millesse iga maa omanik oma seatud osa möödu kuludeks sisse maksab. Loosi snumbri) wõtmine annab otsust, kuida töö järg edasi peab minema. Üheksa aastaga arwetakse krunti panemise tööga malmis saamad. Esialgu nähti krunti panemise juures küll see mõte olcwat, et kõik talud ühes külakonnaS pidiwad paigale jääma, mille läbi siis põllu osad mõnes kohas rikkutud saiwad: sest et nende otsad maStu küla sirutati ja nii siilakateks jäiwad. Selle kohta oli talumeeste poolt nurisemist kuulda. Wiimasel ajal on põllu osad enam kant tükkidesse pandud, mille läbi mõned osad taha põllale ehk ääre kohtadesse on jäänud, jälle on selle üle suurt nurisemist kuulda. Nii on siis selge, et üsna rahwa tahtmise järele see tmmeius ci wõi tehtud saada; siiSgi küsiwad mõisawanemad ja möödu herrad ka mõnes asjas talumeeste käest nõuu; ning kuida suurem hulk heaks arwab, nii tehakse. Kõik kulud, mis krunti panemise läbi tulewad, maksab maa omanik esialgu wälja, ilma et senna rahwa enese poolt asutatud kassat tarwiS oleks, aga iseenesest  mõista, peab maa ise seda kulu aega mööda jälle tagasi andma ja selleks peawad maapidajad ofawad ja agarad olema maast enesest seda wälja pigistama. KuS iialgi juba kohad krunti pandud on, Ml on ka nurisemata wahe aiad tehtud, nii ci maksa seda küsimust käsile wõtta: kes sääl edeSpidi wahe aiad teeb, kus kohad krunti pannakse. Nii on ka talude külast äratõstmisega lugu, kus seda tarwis on: Mõisa wanem, maa rentija, küla ja waldkond leiawad ühel meelel juba seda nõuu, kuida nad külast mõned talud wälja tõsta wad. Ei taha wana peremees uude majade ehitamisega end mitte tülitada, siis on praegusel ajal jälle kümme uut peremeest pääle pakkumas, kes ehituse raskused oma pääle wõtawad. Ei uSta seda ütelust, siis pandagu tähele, kui palju wabudiku majasi uude kohtade pääle ehitatakse, oleks aga selleks luba olewat. Ometegi ei ole wabatikul walmis tehtud põldu, ei heinamaad, karjamaad, ei puid, ei omast käest weo looma, ega muud kõrwalist abi, nagu talumehel seda kõik on. . . . Mis meilweel maadekrunditamisest ja üleüldse  maa asjandusest kõneleda oleks, jätame edeSpidi aja pääle. Ühe sisulise asjaga kaua ajalehte täita, läheb ehk lugejatele igawaks. Onu ja õepoeg. 4 Herra Dewald oli kaupmees; tema oli omast isast, kellel üks sigari kauplus oli, seda heal järjel pärinud. Lebereht Dewaldil  oli ka üks wend, kes suurema jäo omast pärandusest wenna kauplusesse andis. Mõlemad wennad oliwad jumalakartlikud  mehed, kes igal pühapäewal kirikus käisiwad ja Jumalat sääl oma kaubamaja kuulsaks saamise pärast palusiwad. Leberehtil,  kelle nime pääl kaubamaja seisis, ei olnud siisgi õnne, kõik tema etteivõttcd läksiwad luhta, sellepärast sai tema marandus  tema wõlauskjatele ära jägatud, ka tema oma wend sai ainult ühe wäikese osa omast warast tagasi. Sellsamal ajal Hanges 28 aastane noormees armastuse wõrku! Tema nägi Meeta Millerit, kes ühe kaupleja maga ja wooruslik tüttar oli, kellest rahwaS ütelda teadis, et temale ümmargune lvv.vyv kaasarahaks antud saada. Sest ajast saadik käis Lebereht igas palwetundis, mida selle üli maga kaupleja majas kolmkord nädalas peeti ja palwetaS sääl kõige kauem aega kõige waljema häälega ja wõitis seega herra Millert oma nõuse, hoolimata sellest, et ilus Meeta teda silma otsasgi ei sallinud. Lebereht jäi selle üle raskemeelseks ja walaS palawaid pisaraid, muidugi mõista ainult Meeta isa juureZolemisel. Tema sai aga ka pea oru, et Meeta ühte noort kaupmeest salaja armastas, kes mitte nende meelepäraline  mees ci olnud. Selle noore mehe nimi oli Bronner. Lebcrehti esimine mure oli tütre saladust awaldada, mille tagajärg küret sõnawaheldust isa ja tütre wahel sünnitas. Tüttar jäi aga omas armastuses kindlaks ja isa nahastamise läbi haigeks. Lebcreht walwaS ja palwetas ööd kui päewad mana herra woodi juures, ja tegi ka tema nimel testamenti. See testament sai selle kindla käsuga kohtusse saadetud, et see enne ci pidanud lahti tehtud saama, kui Meeta pulmapäewal. Wana herra Millcr suri, ja sai suure anu ja iluga maetud. Üks aasta hiljem saiwad Meeta ja Bronner laulatud. Noor abikaas soowis testamendi lahti wõtmist. Päranduse jätja tegi sääl sees kohuseks, et Meeta siis ainus pärandaja on, kui tema Lebreht Dewaldi abikaasaks saab, peaks tema aga kellegi teisele läinud olema, siis saada tema ainult wiistuhat rubla. Bronner  alustas protsessi Dewaldiga, et see päranduse petja olla; Dewald aga wöitiS selle protsessi seeläbi, et tema tunnistusi ette tuua wõis, et Meeta mitte Milleri lihane laps ei olnud, waid ainult kaS" waudik. Teati jutustada et Meeta ühe wäljarändaja  tüttar olla, keS Breemeni linnas ühes wõerastemajas ära surnud, ja kelle last Miller halastuse pärast oma kaswatada wõtnud oli, sest et tema isal kõik paberid, mis lähemat teadust nende kodumaa üle oleksiwad annud, kaduma oliwad läinud. Bronneril oli siis nüüd üks waene aga wäga ilus ja armas naine, kes temale mõne aja järele ühe tütre kinkis, keda meie kui Mariet Willemi Dewaldi juures oleme tundma õppinud. Bronner jäi oma peremehe juure, kuni see kümne aaSta pärast ära suri ja tema kauplus seega lõppetatud sai. Nüüd tuli selle waese perekonnal kurb aeg kätte. Wanaldane mees ei leidnud teist teenistust, keegi ei julgenud teda tema nõrga terwise pärast ametisse wötta. Pea selle järele suri ka Meeta tiisikusse ära. Bronneri elu kord läks nii wiletsakS, et ta teiste inimeste abi tarwitas. Tema paluS Dewaldilt  abi, kes selle aja sees rikkaks kaupmeheks  saanud oli. Dewald awitaS teda wcikeSte summadega, kuni ta lühikese aja järele ära suri. Marie sai oma sõbranna Albertine juure wastu wöetud, keda pärast poole Willem Dewald omale wõttis. Pärast Bronneri surma, mis wiis aastat enne meie jutustuse algust sündis, elas konsul Dewald wäga wähe oma sündimise linnas. Tema oli enamiste need aastad oma teenri Joosepiga reisi pääl olnud. Wiimaks oStis ta omale maal ühe mõisa, et ennast sääl omast wäsimuseft «välja