Noh auusad wcnnad! mõtelge nüüd mõistlikult ise -veel särele, kas ep ole kurb küll, kui ristitud inimeste igapäine elu nii pitka sammuga hukatuse poole läheb ja kas pole siis -viimaks meie küsimine ja arivamine  jälle sellepoolest tõsi: Ons kõrtsmikude  wõlguandmine kahjuks wõi kasuks? Ma arwan, et iga mõistlik inimene selle juure ütlema saab: TõcSti, nüüd ma näen, et see suureks kahjuks on! danud oli. Keegi tema omaksetest ei wõinud sellest teadust saada, et kadedus, wihkamine ega kõrge meel kauemine enam tema paremate  tundmuste üle ci walitsenud ja et temal ainult see soow olnud, nendele elada, nende eest tööd teha ja nende eest muretseda.  Kui ta tõesti siia lume alla surema pidi, siis oli tema ise see olnud, kes omas trotsimises omaksetele seesugust rasket leinamist  pääle saatnud oli. Sest kui tema siitsaadik küll seda mõtelnud oli, et tema surm ei saada kellcgile haiget tegema, maid wanemaid ühest raskest murest peastma, siis tundis tema nüüd wäga hcaste ära, kui nurjatu sarnane mõtte oli olnud. „Mina tean, minul ei ole mitte õnne loodud!" oli ta wiimases kõnes Joosepile ütelnud. Aga, mis õigust oli temal õnne Nõuda, kui tema ise omakstc heaks ja õnneks omalt poolt midagi ei tahtnud teha? Kas temal oli enne ialgi meele tulnud, et see ka tema kohus on, neile rõõmuks olla, kelle käest tema kõik head saanud oli? Tema oli ikka ainult teiste käest head nõudnud, aga kuna ta ise oleks pidanud teistele head tegema ehk neid rõõmustama, tõrjus ta neid oma istmeele, kangekaeluse ja nukra olemise läbi enesest eemale. Oh kui Jumal teda nüüd meel kord imelikul wiisil pidi siit hauast wälja tulla laskma, kuidas pidi siis kõik, kõik teiseks saama! Üht hoopis uut elu tahtis ta algada! Isa kõige päält alandliku meele ja sõnakuulmise läbi lepitada, see pidi tema efimine töö olema. Ka tema wiimast walju ja karedat nõudmist tahtis ta täita, sest mis see temale kõik teha mõis, kui küll Anton selle üle kiitles? Tema tegi ju seda siis ka ja üsna pöörasel wiisil, kus ta temalt Suusi armastest nim.;. Kui see majasse jälle rahu toskS ins wöiks Joosep seda küll tema asemel teya, ja tema et tahaks mitte kauem selili.? okwrilc wastu panna, mida wend temale tuua tahtis. Waikselt ja alandlikult tahtis ta nüüd omakseid teenida ja neile kasuks olla, nii palju kui tema jõud kandis. Esiteks isat ja pärast wenda Joosepit tahtis ta teenida. Naist ei tahtnud ta ialgi wõtta, see oli igawcsti möödas. Siis jääb talu jagamata ja Joosep wõib siis ilma wastu rääkimata oma waese Kadri omale wõtta. Niipea kui ta Jõeperes pidi olema, tahtis ta oma testamendi teha ja Joosepit ainukeseks pärijaks tunnistada. Wenna ja tema perekonna  õnnest tahtis tema oma õnne ka tulewikus otsida. Ehk paraneb siis aega mööda see haaw, mis Suusi temale nii koledal wiisil löönud. Oh Suusi! Kui ma ialgi tema pääle ci oleks mõtelnud! Neist mõtetest ei saanud tema ilmasgi weel mitte lahti, ikka jälle uuesti tuliwad tema mõtted selle pääle ja ikka jälle uuesti näris see walu tema südame kulges ja pahameel selle nurjatu tembu üle, mis Suusi temale teinud oli, ci annud temale rahu. Aga ka Suust kohta ei leidnud ta ennast praeguse rahulise järel mõtlemise juures mtite süüta olewat. Miks ei olnud ta seda mitte enne märkinud,  et Suusi tema uhket ja walitsuse himulist meelt ei wõinud ivälja kannatada. Mitu korda oli ta ju ometi teda seeläbi enesest eemale tõrjunud. Ehk oli aga see parem! Muidu oleksiwad nemad ehk wõinud mõlemad abielus õnnetumad olla, kui kumbgi ennast teise alla ei taha painutada ja kumbgi teisele järele anda. Üks kõrge meeleline ja walitsuse himmulinc naine ei wõi ialgi õnne majasse tuua, ja uhke Suusi ei saaks ilmasgi oma" tahlmist mehe lahtmlse alla alandama. Ei, seda ei saaks ta tõeste mitte tegema, sest mitu tuhat näitust tunnistasiwad selgesti senna wastu. Aga siiSgi tegi see temale haiget, ära rääkimata haiget, sest tema terme süda rippus ikka weel kõigest sest hoolimata kui takjas selle tüdruku kulges! Nõnda mõteldes omas haua sarnatses waiksuscS wenisiwad jälle ja jälle tund tunni järele mööda, aga lootus elusalt säält peaseda kadus ikka aeg ajalt wähemaks  tema südamest. Tema ei teadnud enam ammugi mitte mitu päewa ja tundi sest ajast möödas oliwad, kus ta jäe ja lume alla jäi, aga tema arwamise järele oli see aeg otsata pitk. Päike, mille käigist  ta tundisid ja päewa aega mõetiS. oli tema silmade eest kadunud, oh wõib olla igawesti kadunud! Mure ja ahastus tõrjusiwad temal une silmist ja kui tema piinast ja wacwast nõdraks jäänud mõni kord lühikeseks ajaks tukkuma jäi, siis kargas tema jälle äkitselt kohkudes üles ja kuulatas, kas mitte wiimaks  päästmist ci ole kuulda. Ikka lämastawamakS  läks õhk ja ikka enam tungis külm tema ihusse ja pani tema werd tarretama.  Tema toidu wara jäi ka, ehk ta küll iga päew aga mähe sellest ivõtis, joonega  wähemaks ja ähivardawalt tõstis nüüd uus ahastus ja surma hirm oma pead. Surm, kibe nälja surm, see oli see hirmutaw tont, kes nüüd ähwardades tema ette astus. UuS ahastus ajas teda jälle uuesti oma wangi koja lõhkumisele, sest parem on, armas ta, korraga ja järsku Isamaalt. Kuresaarest. Üks ringkäik läbi linna. AuuSwtud „Saarlase" lugejad on juba suuremast osast sellega õppinud, et igal nädalal peab ikka mõni wiirg ka Kuresaarcst olema; nimelt mõni uudis ometegi. Aga tõesti ma pean tunnistama, et paari nädala eest mitte midagi iseäralikku siin ei ole sündinud ja pidin linna sõnumid üsna seekord järele jätma. Aga mõtlesin ometi: see ehk saab mõne kulmu jälle kortsu tõmbama ja -võtsin st-S ühe wa' talu taadi ja ühtlast ka ühe „Saarlase"  lugeja ühes ja läksime nii kolmekesi ühes ühte ringkäiku läbi linna iegema ja uudiseid otsima. Esttc hakkasime Kellamäe ragatkist päälc. Säül nägime kuidas üks noor naistsrahwas pileti kimp näpu -vahel igale linna tulijale, kellel hobune aissade wahel kippus ja look pääl oli, ikka ühe neist pilletitest looga põäle pani; mõni hakkas ka -vastu ja ütleS, et turul pannakse ju nii kui nii pilet looga pääle, miks -na siis siin pean seda ostma? Ka kukub see ennem päält ära, künni ma turule saan! Ole wait ja maksa kopi! ära, mis sa lobised! nii kuuldi seda noorikut käratsawat. Säält tulime jälle suurt uulitsat edasi, kuuni puude turu pääle. Sääl oli jälle kära lahti, paari puu koorma pärast. Üks tahtis ja teine tahtis. Iseäranis nähti sääl ühte halli peaga, aga hästi suure kõhuga wauamcest, käed püksi taskus ja ise karjus: Kui kellcgil pele raha neid puid osta, siis tulge minu õue, ma wõian need koormad täna kõik ära. Nii ka oligi; mehed põörsid hobused ümber ja ajasid koormad paksu mehikese müramast sisse. Liuualnsed jüimad pärani suudega mahtima. Noh, mis meiegi enam sääl pidime waatama, kuid hakkasime ka jäll? edasi liikuma. Küll tuli meil tihti ilusa libedate palgetega neidusi wastu, aga kõik oliwad nii tusase nägudega, mis wist seda tähendas, et mõni waeuekene sellel sügisel mitte tanukandjaks polnud saanud ja peab nüüd jälle künni teise sügiseni ootama. Oh pagana pihta, see on ka üks wiimane milets lugu nende poistega, et lascmad õrnemat sugu nii suure kurwastuse sceS nii kana wiibida; enestel on neil igal ühel hädatsi perenaist majas tarwis, aga ei mõista wõtta. Parajast juhtusime ka nägema, et suure uulitsale üht uut laternat ülesse seati. Sääl ütles talu taat: No maata imet, kas pole abi, et ses" kord seisis, et linna uulitsatel nende puudus olla, nüüd saab jn ometi ükskord juure pandud! Oh! ohkasin ma, mis see üks ikka kõige linnale meel maigust rohkem annab! Sääl jõudsime wiimaks turu pääle. Waat sääl oli elu wäljas. Rahwast oli nii, kui mõne puhas noored nekrutid peawad olema ja sellepärast ongi nii palju inimesi. Kaupmeeste poisid jooksiwad turu paal inimeste wahel ja kiitsiwad oma poe kaupasi, karjudes: Külamees tule aga meie poodi, meil on kõige paremad ja odawamad kaubad; tubakat saad kauba pääle! Ka nähti paar noore päralist naist, raamatu korwid käes, inimeste keskis puiklewad ja ome kaupadele ostjaid oisiwad. Aga neid polnd see kord kusagilt leida. Korraga nägime inimeste keskis paksu suitsu üleSse kcrkiwad. Meie mõtlesime, et sääl midagi oli põlema läinud. aga ligemale tungides nägime, et see suits susla naiste massinate korsnatest tõusis. Ka oli nende wahel riid tõusuud, ei tea aga mikspärast; mis meil ülepeagi sellega asja oli. Waatasime wcel paari silmapilku ja hakkasime säält jälle pargi poole edasi minema. Selles uulitsas ei näinud meie mitte midagi. Pargist läbi minnes juhtusime mõne saksa prcilnaga kokku, kes niisama kurwa näuliue oli, kui pargi puudki lehtede puuduse pärast. UuS lõbu maja oli laudadega kinni naelutad, pingid kõik uulitsate päält ära koristatud ja nii kõik taimeks marjule pandut. Meie jäime korra kiwi otsa istuma ja mõtlesime: Nii on ka inimesega  lugu, kui praeguS selle ilusa kohaga. Enne kui ta noor on, siis õitseb ta iluduses, aga kui manaks ou jäänud, siis tulewad mure pilwed ja tegewad inimesele koguni teist nägu! Sääl nägime ka ühe suure torni silmi paistmati  ligemale jõudes nägime, et meie linna jahu meskile see päratu korsnas oli juure tehiud, kuhu wist ka uus ja suurem mässin saab muretsetud, nii et ta päris mabriku nime kanda wõib. Siis on juba Kuresaarcs kaks mabriku nimelist maja, nii kuidas mõnes suuremas linnas mõni kümmekond  seda nime kannab. Ka waatasime neid uusi uulitsaid, mis Tori külasse tehtud oliwad ja läksime neid kaudu kuuni mere äärde. Korraga nägime jälle ühes kohas hulga inimesi koos olewat. Kohe läksime ka meie senna, ikka uudist otsima. Aga mis sääl oli? sääl oiiwad mõned Torilased jälle mõne kõrtsmikuga tülis, et nad olla neile wähema, kui külimituse mõõduga wäikseid kalu mõõtnud ja siiski ikka täie külimitu hinna wõtnud. Soh, mine aja nüüd asjad õigeks! Meil ei maksnud seda lori palju päält kuuldagi, kuid pöörsime omad sammud tagasi linna poole, kuid aga ikka teist uulitsat. Natuke maad pargi ääres olemast kõrtsist liuna poole tulles, waNdusiwad jälle paar kõrtsi poissi, et kõrtsimees olla nende käest naela leiwa