Lembitu imelikud juhtumised. I. Kui Lembit mehe ealine oli, wõttis ta pauna õlale, kepi kätte ja läks reisima. Ta reisis läbi metsa ja lagendikule,  mäest üles ja mäest alla. Ta jõuudis ühe suure metsa juurde, seal arutas tema tee kahte aruSse. Seal ei teadnud kummast teed ta minema pidi, kas pahemat wõi paremat kätt. Meelepahaga hakkas ta wiimaks pahemat kätt teed edasi käima; seal tuli tal jänes wasta. Ta oli kellegilt ebausklikult kuulnud, et see ei tähendawat õnne, kui jänes mehele wasta tulewat ja läks nalja pärast tagasi künni tee lahkmeni, sealt seadis tema sammud paremat  kätt teed edasi. Selle tee peal tuli aga temale karu wasta. lulgeste sammus ta karwase loomale wasta ning oleks selle karwu sasima hakanud, kui see redusse ei oleks läinud; sarnasid kordasid juhtus sagedaste. Siin juhtus ta jahimeestega kokku ja töötas ühes nendega. Ta nägi läbi puude rohtliste oksade, kuida selge päike looja läks ja üles tõuusis; ta kuulis, kuida siin mitmesugused linnud rõõmsalt laulsiwad; ta nägi, kuida tormid puude latwu sasisiwad, ja nad wigastamata jäiwad; ta kuulis, kuida karud naabruse kaeral ja mesi-puudel wõersil käinud  ja oma kasuka senna pandiks jätnud. Temal ci olnud kõige wähemat igatsust kodu järele, waid ta armastas ikka reisida ja reisida. Ta reisis edasi ja juhtus ühe lagendiku peale. Siin elasiwad mitu sugukonda inimesi; neil vliwad suured ehitused, laialised wiljarikkad põllud ja juured hobuste-, weiste- ja pudulojuste karjad. Neid karjasid hoidsiwad tugewad mehed. Lembit ei wiibinud  siin kauem, kui et ta neid nimetatud olekuid silmitsenud  oli. Ta rändas jälle edasi ja juhtus ühe linna juurde; sellel oliwad suured, põhjamata suured ja kindlad ehitused. Linnast eemal oli üks weekogu; see nagu naeratas  taewa-lautuse wasta paludes: Waata minu peeglisse,  siis näed sa missugune sa oled: kord waatad sa kui kõige lahkem neiu oma sinisilmadega minusse; kord katawad sind mustad äikse-pilwed; kord on su õues heledad tähed, kui küindlakejed jõulu-puu otsas. Lembit seisis kaua selle weekogu juures. Tema juurde tuli üks walgetwerd mees, selle jalaö oliwad mustad kingad, seljas must kuub, käes mustad kindad ja peas must kübar. Ta nägu oli nagu ehmatusest walge ja ta silmis nähti pisarad läikiwad. Lembit ei julgenud temaga rääkida, aga ta alustas ise juttu: „Noor mees, sa näed ehk mu palge kahwatanud olewat ja sa kardad ehk minuga rääkida. Mina sain praegu kiskja loomade eest redusse. Minu isal oliwad suured karjad hobusid, weisid ja pudulojuksid; need randasiwad prii taewa all prii kaswajates metsades, prii karjaste juhatuse! ümber. Eile õhta läks minu isa oma sugukonnaga karjastele appi karja hoidma, sest ta oli kuulda saanud, et suurematest metsadest suur karu-kari meie poole oli rännanud. Täna istusime meie kõik üheskoos karja juures ja rääkisime tähtsamatest loomadest; meie ei waatanudki karja poole; wiimaks tõstsime silmad ülesse ja näeme karud möllawad  karjas. Meie püidsime waesid loomi kaitseda, aga see ei mõjunud, sest karusid oli palju, ja nad oliwad suured. Nad surmasiwad ka meie karjased ja mina sain redusse jooksta, kui nägin, et nendega wõitlemine surma saadab. Ma olen õnnetu! Noor mees jäe minu seltsi ja piame nõuu, mis meie peale hakkame." Lembit oli selle poolt. Nad sammusiwad weekogu kallast mööda edasi. Korraga nägid nad suurt tuule pöörist wee peal ja jäid seda waatama. See keerles natuke aega, siis tormas ta sihilt nende poole, tuli maale ja wiis nad kõrgele wee peale. Wõeras mees kukkus wette ja ohwerdas oma elu lainetele; Lembitut kandis tuul üle metsade, lagendikude, linnade, külade, jõgede ja järwede; wiimaks puistas ta teda ühte kalju-orgu ühe prau sisse. Lembit waatas, kas ehk kuskilt wõimalik wälja saada, aga see oli wõimata, sest pragu oli sügaw ja häkiline. Ta kõndis edasi ja waatas sagedaste, et kas näeks kohta, kust wälja peaseks. Ta nägi paljalt, et ilm pimedamaks läks. Tumedad tähed tuliwad taewa-lautusel nähtawalle ja läksiwad aeg ajalt pimedamaks, sell mõedul kuidas eha pimenes. Ta ei wõinud magada, waid rändas edasi ja waatas ülesse; wiimaks ei näinud ta enam särawaid tähti. Kartlikult kõndis ta pimedas edasi. Tee läks ikka sügawamasse maa alla ja wiimaks sai ta aru, et ta ilmotsata sügawas maa all oli. Ta mõtles, et see tee läheb Maanalasse. Tema käis edasi ja nägi kui koidu-kuma kaugelt silma paistwat; ruum sai walgemaks ja tema nägi pea kohal suurt kaljust wõlwi; sealt tungisiwad imeilusad muusika- ja laulu helinad kõrwadesse ja ta süda tuksus, et peale maa oleks wõinud kuulda. Ta kõndis ikka edasi. . Wiimaks tuli ta ühe otsata suure ruumi sisse, kus miljonide  wiisi küindlaid põlesiwad. Siin nähti, peale inimeste  ja küindlate paljalt siidi, sammetit, kulda ja kallid kiwa. Keset ruumi oli üks kõrgem koht, seal peal seifis üks kullast laud, mis walge siidiga katetud oli. Selle laua juures oliwad diamandist järjed; nende peal istusiwad  pilka, muSta riietega meesterahwad, kellede peas mõnel suuremad, mõnedel weiksemad kroonid oliwad. Üks neist läkitas mürinad ja wälgud wälja; töine mängis kuldse kandli peal ilusaid Halleluja-lugusid. Lembit ei wõinud nende jumaliku palgedeSse waadata, sellepärast pani ta enesele näu-katte ette. Wärawa juures oli üks ilma kroonita mees, selle palgesse wõis Lembit waadata. See wõttis tema käest kinni ja näitas kõik, mis seal põhjamata palju küindlatega  walgustatud ruumis oli. 'Ta wiiS Lembitu küinalde juurde ja rääkis: „Waata neid küindlaid, need on ilmotsata pitkad ja mitme järgulised,  lõpeb üks järk ära, siis hakkab töine jälle põlerya. Tule waata, siin on üks weike jagu küindlaid, neile sündis eile õnnetus. Nende kuhal pealmaa oli niisugune liikumine, —? kes teab, mis seal sündis? et küindlate mitu pealmist järku katki ja kõwerakS põrusiwad.  Need küindlad peawad nüid waewalist wiisi põlema, künni katkised ja kõwerad järgud otsa on saanud. Nad on nende küinalde-kogu omaniku kõige armsam kogu. Sina oled imeliku! wiisil siia juhtunud. Igaüks, kes siia juhtub, ei pease enam siit; aga sind tahan ma peasta. Sina oled noor mees ja oled paljalt rõõmust elu elanud, aga nüid piad sa palju wiletsust tunda saama; hulkumas ja põgenemas piad sa olema ja öö pimeduses piad sa nuttes rändama. Karud hirmutawad sind ja püiawad sind ära neelda, aga see ei pia neile kordaminema.  Sinu rahapungast ei pia kuld- ega hõbetükid  lõppema. Kui need rikutud küindlate järgud ära on põlenud, siis saad sa jälle päewa Mälgust näha ja sull algawad paremad ajad." Waewalt oli wõeras mees need sõnad rääkinud, kui üks katetud palgega naesterahwas Lembitu juurde tuli, tema käest kinni wõttis ja rääkis: „Lähme!" Lembit tahtis wõerast meest jumalaga jätta, aga see oli juba kadunud. Nüid rändasiwad nad, nagu tummad ilma sõna rääkimata mitu pitka Häewa ja ööd küindlate kogude wahelt edasi; wiimaks paistis Lembitul üks suur weekogu  silma. Ilm oli pime ja seitse pilkest müristasiwad ja nagu ähwardasiwad maad ära purustada. Weekogu laenetas hirmsaste. Nemad sammusiwad kaldale; seal seisis üks lootsik kinni seutud. Naesterahwas peastis ta lahti ja käskis Lembitut sisse minna, aga Lembit tõrjus wasta ning palus, et teda ei sunnitaks lootsikusse minema, sest west möllawat hirmsaste. Ilma sõna lausumata astus naesterahwas lootsikusse ja Lembit sai, kui ime wäest temale järele tõmmatud. Lootsik sai möllawatest laenetest edasi liigutatud. Sagedaste tõuusiwad laened üle nende ja ähwardasiwad neid matta. Lembit karjus ähwardawal korral ehmatuse pärast, aga naesterahwas ei näitanud seda tähelegi p.mewat. Mitu ööd ja päewa oliwad nad lootsikuga seda wiisi wett mööda edasi kõikunud, wiimaks jäi Lembit mere haigusesse. Ta uinus magama. Kui ta ärkas, leidis ta ennast maa peal olewat. Siis oli aga öö ja müristamist ei olnud enam kuulda. Lembit ei teadnud, kui kaua ta maganud oli. (Järg jäeb tulema.) Näitemängust. Näitemäng ja näitlejad, kes ei tunneks neid sõnu, ma arwan, kui mitte kõik, siis ommeti suurem hulk Eesti rahwast teadwad seda. Näitemängimine on juba ammugi inimesesugu seas aset wõtnud ja haridusega wõi kultuuraga ühest rahwa käest töise kätte läinud. Nõnda on kunstnättemängu  lugu ja tõuusmine ning edasi jõuudmine. Kas aga siis endisel harimata rahwastel sugugi näitemängu  riismcid wõi põhjusid ei olnud? Selle peale kosta on kohalte raske ja tarwitab enam teadust, kui meie seda suudame. Siiski meie wõime arwata, et endise aasta tuhandete eest tagasi olewal rahwal oma mängud oliwad; mis küll mitte näitemängu nime ei kannud, waid ommetige  selle piiri sees wiibisiwad. Praegused reisijad kõnelewad,  et Ameerika metsades elawa Indiaanlastel oma sõja tantsud on, kus surnud kangelase teud piltlikult ette toodud saawat. Mis kõneleme meie sealt ja tealt wõerastest. Pöörame  omad silmad kodumaa poole ja küsime: Ons Eesti rahwal wanal ja nüidsel ajal ja peale seda, mängusi olnud, kellest meie arwata wõime, et nad näitemängu wormil ette toodud saiwad. Täieste ja kaljukindlalt wastata ei wõi meie mitte, aga mis meie räägime, ei ole ka mitte unistamine. Meil on ju palju mangu laulust, mis wanast ajast päritud näitawad olema ja enam ehk wähem näite kombel ette said toodud. Lugeja saab arusaama,  et meie siin mitte „kunstlisest" näitest ei kõnele, mis ilma hariduse wanlrita wõimatu on. Meie kõneleme lihtsast näite loomusest, mis nagu looduse sunn». inimesesugu sisse istutatud olewad. Missugust waimu omaduse tunnistust unnawad need IImKA Eestlastest? Head kõlbulist tunnistust, nõnda kuida A ühe looduses rinnal olewa rikkumata rahwa seas elada wöK. Õrnalt ja tasandusega saawad seal sõnad healitsetud ja soowid awaldatud;  iludus ja auusus on mängu laulu põhjuS Inimene on auusa seltSliw elu ja meele la», tarwis waimu poolest omane, kui tal seda keelatakse fliS otsib ta pahast paigast omal meele lahutust ja rõõmu. Kuidas on lugu Eestlaste seas näitemänguga? Wiimse aastate kohta piab kiitust awaldama: palju on näitemängust  mängitud. Meil on weel koguni seltS „Ee näitlejate ühendus", Tartus. Kolmest mängust, nn selle seltsi kulu peal ilmunud, on üks ainus „öö ' päew" kiidu wäärt. „Poismehed" oleks ehk kõlbulik aga maal seda etendada ei kõlba, sest seal tuleb tõlplas Saksa keelt ette, mida Eestlane, kes seda keelt ei kõnele, mitte ei mõista ja siis ka mängust lugu ei pia. Kiidu wääriline uuem naljarikas mäng, mida iga Eesti näitelawale  soowida wõib, on „Piirjärwe rentnik". Toimetanud  A. Sankoh. Nimetatud mäng on kuulsa Kotzebue töö ja on wäga osawaste Eesti keelesse tõlgitud» Soowida  oleks wäga, et noorte inimeste seas näitemäng edeneks, oleks soowida, et igaö kihelkonnas laulu- ja muusika-koori kõrwal ka näitlejate seltS oleks, kes tihti mängust etendaks  ja rahwast lõbustaks. Siis saaks rahwa seast pahad omadused kaduma ja headus asemelle astuma. „Näitemäng  õpetab inimest." Näitemängus saab headus ja kurjus ette kantud ja inimesele näidatud, mis Snnist wilja headus ja woorus kannawad, missuguse kölwatuma otsale aga kurjus saadab. Eestlased ei mängi ju heaste! ütleb mõni. Kannata, oota sõber! Kuidas piame meie siis korraga kunstnikuks saama. Meie piame wäsimata õppima, harjutama ja püidma,- piame tähelepanejad ja ärksad olema. Kas kunstnikud, kes näitemangimises kuulsad on, on selle osawusega juba ilmale tulnud? Ei, harjutus teeb meistriks, see sõna jäeb kindlaks. Töö, ammet wõi ettewõtte, mis esimene kord su käeS heaõte ei läha, lähab paremine, kui sa harjutanud oled. Meie rahwa seas on wäga palju näite-andi leida, mida kiites nimetama piame. Kui see and küll ennast kunst-mõedupuuga mõeta ei lase, siiski meie kohta on ta tähtsas, kui edasi ronime, eks saa ka wiimate künkalle. Nagu ma eespool tähendasin, ei wõi noore inimese waim prii aegades ilma seltsliku rõõmuta olla; kõneldakse,  et linnud ühes koos lennata ja rõõmsad olla ning laulda, mikspärast piaks mõistusega ehitatud inimese eest need waranduse aida uksed lukkus olema? Sagedaste kaebatakse, et noore rahwa elu hukkas olla, et warguS, rop elu, wiina joomine ja muud kurjused olemas on. Et need pahad omadused ka meie rahwa juures eluStawad,  on tõsi. Mikspärast on aga niisugused kihwti hallikad kui kõrtsid, nii suurel mõedul olemas, kuS kallal rahwas nagu kärbsed kihwti seene wõi paberi kallal nii kaua imewad, künni wooruse hing wäljas? Edendagu heaid omadusi, siis saab kasu isienesest tulema. Teile, teie ajalehtede wälja andjad panen ma kohuse peale, kõige hea eest wälja astuda ja walguse eest wõidelda ja halbtusi päewa walge ette tuua. Teete teie seda, siis olete tõsised rahwa kasu nõuudjad, olete rahwale kasulikud ja soowitawad. Kes aga tõtt mitte ei ütle, see jäegu meist kaugele! Elagu Eesti rahwas ja tema seltsliku elule hariduse külwaja näitemäng! 11. k. Lähedasest minewikust. Jutt. I. S. küla kogudus, kus Ebrealased elawad, oli üsna liikumas. Tema oli teada saanud, et täna homiku olla nendele  sõitnud kuulsa Zadiku N. lapse poeg. Samati lagunes ka kuuldus laiali, et tema tähtsaõte kõigisuguStefl  wigadest äraarstida. Räägiti, et lapseta naesed tema palwete läbi lapsi sünnitanud, kellel lapsed ärasurnud, elada nüid kauawältawalt, armastusest pidada äraarstima  ja armastust pidada pooletõmbama, ühe sõnaga, tema arStib niisugustest wigadest ära, millest mitte üks kuulus „eskulap" ära ei arsti. Nende kuulduste järele kogusiwad endid palju Ebrealast, iseäranis waesid, töise päewa homikul Zadiku ümber. s. Sellsamal päewal homiku wara, sõitis wõeraSte kammerte pidaja Ebrealase Moishe juure keegi isand, aastat nelikümmend wana ja küsis: kas ta wõiks tema juures kammert saada paariks nädalaks. Moishe waataS kiire pilguga uut wõerast üle, tema ülikuube ja tubli näuga reisipauna, mis puki peal seisis, ja ütles kumardates: *) Zadik on Ebrealaste üleloodusliste teaduste teadia. 46. Sakala. 5