Saarlane K° !5. Esmaspäew 9. Nowemvril 1887. IV. aastakäik. maksab: Sanremsal nastaS . . . . 1 rb. 30 kp. Tuleb igal esmaspäewal wälja. „Saarlase" toimetus ja «väljaandmine Knresaares, kanbanulits. Nr. 10. Jaani kihelkonda, Saaremaal, maksab Ä kop. MM Ileiildiiie piilitM ajiilklit ma- ja liuna rahmlk. UM Õige usu üleswõtmise Püha Wiinakuu 25. Päewal 1887. See siin nimetatud kallis püha, mis iga tõsise Emangeiiumi usulisele uut waimu ja usu kinnitust annab, on sel aastal jälle möödas, aga selle päewa mälestus jääb tcriveks  aastaks ehk kõigeks armu ajaks tõsise kristlase südamesse. Mis on siis see, mis sel päewal igat tõsist kristlast rõõmustab ja teda uue waimustusega  kosutab? Mis on see, mis selle päewa mälestust iga tõsise kristlase hinges ja maimus unustamatuks jätab? See on jumalasõna. Et meie käes segamata ja selge jümalasõna-pühakiri on, millest meie oma ajaliku elule juhatust ja teed igawese õnnistuse riiki leiame, see'p see on, mis selle päewa tähtsust ülendab ja mille läbi see igaühe südamesse unustamatuks jääb. Ewangeliumi usulised ei tule sel päewal oma pühakodadesse mitte üht inimest, nimelt mitte Dr- Martin Luterust auustama ja tänama.  Ei mitte! Tema keda Issand oma paremaks ja tarwiliscmaks tööriistaks on walinud—ei taha inimeste poolt tänu, kiitust ja auu; mida ka tõsine ristiusu tunnistus  ei lubagi. Sest inimlik jõud, wägi ja tarkus ci jaksa nii suurt asja korda saata, mis Dr. Martin Luterus teinud on, waid see oli kõrgem wägi, mis ka nõdrade sees ja nõdrade läbi imet teeb. Issandale, taewa ja maa kun- ningale ruttab Ewangeliumi kogudus sel päewal auu, kiitust ja tänu andma, et Ta oma pühasõna, oma ärawalitsetud mehe Luteruse läbi nõdratele tugiks, argadele kinnituseks, kurbadele rõõmuks jne. teada on annud, mida õhtumaa keskaja pimedus ära warjanud oli. Kui selge, puhas, hinge ja waimu kosutaw see sõna on, seda maitsewad  Ewangeliumi usulised igal pühapäewal  pühaskojas koos olles, kui ka igapäew  kodus igas tõsises kristlikus perekonnas. Sügawas palwe õhkamises kõlas Õige usu üleswõtmise püha homikul igas Ewangeliumi kirikus waimustaw laul: „Kristus, sa ristikoguduse wari, Meid appi tõtta, päästa oma kari . . . Omaste eest nüüd tõsta ise sõda, El riisutawaks jää siis sinu koda," jne. Mikspärast peab ristikogudus nii õhkades ja paludes laulma? Kus on see waenlane, kes ta pääle tikub kelle wastu ta sõdima  peab? Algusest saadik on tõstse Jsraelil oma nägemata waenlase wastu, kui ka tema nähtawate teenrite wastu, keda ta awalikult lahinge platsile saadab sõdimist olnud, ja sarnane sõda jääb nii kauaks kui Jsrael waenlasegs ühes ikkes ei wea ennast ta alamaks ci anna. lisrael, see tõsine ristikogudus ei tarwita selles sõdimises mitte rauast ega terasest mõeku, odasid ega püssa, ega warja ennast küttega ehitatud müüride ja mallide taha. Ei! Tal on paremad sõjariistad ja kindlamad marjud ja need on: Usk Jumala sõnaga ja: „Üks kindel linn ja warjupaik On meie Jumal taewas Ta hoiab meid kui kilp ja mõek, Ja aitab kõiges waewas." jne. Aga kus on siis see ristikoguduse wõidu kroon, mida ta lahinge wäljalt omale wõidu ja auu krooni palgaks saab? Seda ei ole awalikult näha. Juba see wehkleb waenlaste kantsis ise oma wastu ja oma kahjuks, kes siin põrmu riigi auu, mäge ja wõimust oma wõidu krooniks ar» wab. Tõsise ristikoguduse liikmed on küll ihupoolest siin põrmu riigi kodakondsed, käsualused ja orjad, aga maimu ja hinge poolest selle kuninga alamad, kes ütleb: „Minu riik ei ole mitte sest finatsest maailmast"  ning sellepärast ütleb ka selle riigi alam täies usu julguses: „Ehk wõetaks nüüd Meilt ihu raha hüüd .... M e i l' taewa riik peab jääma! Jah, sarnane waimulik waimustus lehwis wiinakuu 25. päewal Õige usu üleswõtmise  pühal —jälle läbi Ewangeliumi koguduse  ja mis meel suurema elamusega kui lähemas minewikus iialgi em.. Tuhanded ja miljonid laulsiwad ühendatud maimus ja meeles (kui ka kõik mitte üheS keeles) sel päewal peaaegu ühel tunnil omades Imelikud elu teed. Foutaue Mrcle. 13 Oh, Ms on ju kõik, kõik hea!" hüüdis Hedwig, rõõmuga üles kargades. „Sa wõtad üht rasker koormat mu südame päält ära." „See käib/' lisas ta süguwasli hinge lõm!na:cs zuurde, „minu isa ilma mõtlemata  kõumse kohta, mille täitmine, nii talujas kui see ka on, mulle ilmwõimata on. Luba mulle täna siin sellest mõni sõna rääkida, uus sa ehk ise ka juba selgesti tead." Friedrich andis oma onutütrele kätt. „Ma tänan sind su seletuse eest, armas Hetmie.. See on wägew küllalt mulle Näi:e.ma. ee ma kergesti oma enese meele ja südame poolest oleksin eksinud." ..ü.ieee kaugemale!" tuli neiu wahclc; südam. llkul: tema kätt pigistades. „Sest ajast oüme meie nüüd truid ssörsd!" ~Jganesu!" wamas Friedrich. Rad olstvad mõlemad Ass tõusnud ja bakosimad ragasi tulema. ei »Wa preili Brandau ennast mitte, kss ss tmd seda põhjust?" Me Sle tahan ma sulle tõsist stMst a»da ehk ma küll seega ka natuke srss»dja ttõd teen. Na arwan, et taon «ist soo»idest ja plaanidest, mis teistel meie kohta on, aru saanud. Ja ta ei taha mitte näidata, et see ka temasse puutub. Mis see tähendab," lisas ta naeratades  juurde, seda jättan ma sinu enese hooleks juurde mõtelda." „Hedwig, ma palun, räägi sest sclgeminc!" hüüdis ta tormilikult, et neiu peaaegu ära kohkus, „ma tunnen, et sa seda wõid, ma tahan jn kõik maitselt wastu wõtta, aga ütle mulle ainult seda: Tohin ma seda uskuda, et ma Frida Brandau meelest cimm olen kui teised noored mehed?" „Ei, ei kui tormilik korraga, hcrra tohter" maütas neiu rõõmsa naeratamisega. „Noh kui truu kaasteadja. tahan ma siis seda rei a. Aga et sa oma suu pead, seda palun ma kõige päält. Ma tean seda mlgesti, et Frida Brandau siud armastab, ehk ts küll seda ise mulle ütelnud ei ole. Sa pead teda enne oma ärarcisimist ka nägema ja temaga rääkima, aga sa ei tohi temale nüüd meel oma armastusest midagi märkida lasta. Usu mind, nii on parem. Jätta kõik minu hooleks. Pärast sinu tagasi tulekut saagu see asi edasi toimetatud."  Kõige wastuse asemel «usutas Friedrich nii südamelikult Hedwigi kätt, «agu oleks scc tema armukese oma olnud, siis põörfnvad j nad kas all maja poole tagasi, j Hcrra Hagendorf oli oma õega seda ! lväikest näitemängu Mi akna päält waaat!  nud ja arusaadawaid pilkusi Ml juures teine teisega wahetanud. Nad ei aimanud» gi kui wähe see ettendus nende soowide ja arwamistega ühte läks. Hedwig wabandas ennast maja talituse muredega, ka tahta tema kord teiste tüdrukute  juurde üles minna. Õiguse poolest igatses ta ühte silma pilku üksi olla, et kõik seda meel, mis aidas sündis, laska maimu silma eest mööda minna ja järele mõtelda. Tema isa läks talle järele. „Nol>," küsis ta õues tütrelt, „kuidas on nüüd asi siinu ja Pritsuga?" „Üsna selge! Meie oleme malmis, armas papa, täiesti malmis. Aga tõuta, et sa sellest waikid. Meie, see on Prits ja mina, olime mõlemad ses nõus, et Prits oma kosimist nii kauaks järele jätab, kuni ta sõjast tagasi tuleb. Pai papa jätke see nii kauaks!" „Narrid inimesed !" pomises mana, kes tütrekesele midagi ei wõinud kergesti ära keelda. „Minugi poolest jäägu siis teie tahtmine. Aga, seda ütlen ma sulle, pärast Pritsu koju tulemist on kohe pulmad, selle päüle tahan ma seista." «Muidugi, papakene, muidugi. Siis tahame üsna rõõmsad olla, aga nüüd ei tohi keegi sellest teada." Tüttar andis isale suud ja ruttas edasi. Pead rvüändes maatas isa talle järele. „Tüdruk on ju üsna ümber muudetud," ümises La. „Sääl on ometi näha, mis