Sakala U 15. Wiljandis, 20. Aprillikuu päewal 1883. VI. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wäljaandjad C. R. Jakobson': pärijad. Sissekord. Poliitika leht. Oma-wälitsusest ju Wenemaa „3sucõo"st. 111 Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Viljandist:  Kroonimise pidu toimekond; „Tal!inna Sõbra" rõõm wettc tukkunud; Viljandi linna asjust. Viljandi maakonnast: Ühte ja toist; Põltsamaa Eesti Põllumeeste Seltsi peakoosolek; näitemünk; wastus  „Wndja" toimetusele; õnnetus ja onn. Pärnust: „Endla" seltsist; õiendus. Pärnu maakonnast: Awalik soowimine'. Vändrast: wolimeeste  walitamine ja sõgeda suksutajate wassitants. Riiast: Prokorööri abilised Pihkwust: Petroleumi hallik. Peeterburgist: Krooninnscst;  Vene sõjamäe suurus; Wenerah.va perekonna - elust. Mõskma st: Uus kaupmeeste kool. Vladimirist: Käsitöö kooli asutusest  Kirjawastused.  Kuulutused. Onne-Jumal. Mikspärust ei ole inimese jala tald mitte tasane. - Mõnest meie maa kihwtisest taimest (kaswustj. 111. Sipelgatest. 11. Kiusatus. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Oma-walitsusest ja Wenemaa „3emctbo"st. 111. Rahwusliku elu tume külg Inglismaal on alamate  seisuste omaduseta olek ehk waesus. Nende ilmaliku wara puudus on see kurw asi, mis Inglismaa  oma-walitsuse heledat paistust pimestawa marjuga katab. Talupoja seisust seal ei ole, külasid, see on maa ja maja omanikude kogust maal ei ole iialgi olnud ja ei ole ka nüüd; põldu harima ja sedasama põldu omaks nimetama, on kaks asja, mis töine töisest kaugel wastastiku seiswad ja iialgi ühe inimese läbi ei wõi toimetatud saada. Päiwilised, suwilised ja muud alatud töölised hariwad põldu, aga põllu peremees  on kas omanik ise ehk rentija (farmer, ütle: faa(r)mör) keskmistest ehk kõigekõrgematest seisustest. Sellepärast on juba ammust ajast saadik, kui Daani ja Saksi rahwas selle maa üle walitsema hakkasid. Inglis rahwas kahte loomulikku seisusse ehk klassisse langenud: esimesel klassil on midagi (muidugi  mõista warandust), töisel ei ole midagi. Esimese klassi liikmed olid maa ja maja omanikud linnas ja maal, ja peale seda kõik need, kelle käes ühe ajajau peale tingimistega ehk ilma nendeta liikumata  warandust oli. Maal olid need rentijad, linnas üürilised, kui nad kindlalt korteris ja perekonnas elasid ja neil oma majatallitus oli. Ükspäinis nemad pidid ammust ajast saadik kõik kohused riigi ja oma maakonna  ehk linna wasta täitma, aga üksi nemad wõisid  ka kõikidest kodaniku ja poliitika õigustest osa saada. Ülemal nimetud töise klassi liikmed olid kõik töised elanikud/ kellel maad ega maja polnud. Ka seaduses sünnitawad nad üht eraseisust, mis töistest lahutud on, ja tema armus on kõik need, kellel kindlat seisupaika  ehk majatallitust ei ole, kes oma ameti ehk töö poolest mitte oma elukoha külge seutud ei ole, need, kes üksi waewalise töö läbi päewast päewani ennast toidawad, kelle elu üksi nii kaua edasi wältab, kui neil tööd käes on. j Kõrgemad seisused wõtsid neid oma hoolekandmise ja mure alla, iga üleüldisest kohusest  ja kohustest riigi wasta on nad peasnud, ei maksa sellele ka mitte riigimaksusid, aga neil ei ole sellega ka ühtegi poliitikalist õigust. Sähärdusest olekust on siis näha, et rahwa üleüldine elu Inglismaal muidu küll õnnelik oleks, kui määratu hulk waeseid ehk sante ja ümberhulguseid teda wiha mõrudusega ei täidaks ja tunda annaks, et ükski õnn maa peal täieline ei wõi olla. Praegu seletud asja oleku waral wõime nüüd Inglismaa oma-walitsuse üleüldist plaani ära mõista, kelle põhjaks küll järgmisi walitsuse toimetajate ja käsuandjate mõtteid nimetama peame. Inglis rahwas langeb kahte jakku, ei mitte sündimise ja elukoha, ei mitte ameti ja tallituste, maid ükspäinis waranduse  poolest, ühedel on warandust, töistel ei ole teda mitte. Esimesed on enese peale kõik otsekohesed riigimaksud,  kõikide kohuste täitmist wõtnud ja on ennast ja järeltulewaid sugust ammust ajast saadik sundinud oma kuluga sisemist, walitsust ja maa ja mere sõawäge  ülespidada, ei mitte nõnda, kui paneks nad vsamaa altari peale lehkamaks ohwriks,' ehk teeks seda heast südamest oma kehwemate suguwendade kasuks, maid et süda sügawalt tundis, et see igamehe kohus on, et see tõsiduse ja õiguse muutmata seaduse järele sünnib, et iga õigemeeleline õigusearmastaja mees iseenesest ära mõistis, et sellel, kelle käest maksusid  ja töötegemist üleüldiseks kasuks nõuetakse, midagi oma sissetulekust ja tööjõuust ülejäenud peab olema, ja et sellepärast maksusid mitte selle peale panda ei kõlba, kellel midagi ei ole ehk eratööde tegemist päewiliste käest meel nõuuda. Selle põhja peale on Inglismaa oma-walitsus rajatud ja see põhi näitas rahwale enesele kindel ja usutaw olema, sest kui mõned tema liigetest uuele maailmale, Ameerika ehk Austraalia maale wäljarändasid  ja nende lagendikude ja põliste metsadega kaetud  pinna peal uusi rukist asutasid, ei teadnud nad midagi parema olewat, kui oma emariigi walitsuse wiisi, misläbi inimeselik wabadus ja uue isamaa korraline  olek Põhjendud ja alal hoietud oleks wõinud saada. Seal on siis ka needsamused juured kui Inglismaal sisseistutud, ja seesama waim on neist oma-walitsuse haljendawat puud üleskaswatanud, keS oma lopsakate lehtedega lahkeste rahwast warjab ja poliitika palawa päewakiirte eest kaitseb. Aja waimu nõuudmised, ajaloolised  sündmused on seda ehk töist muutnud, aga tüwi on ikka sellesamaks jäenud. Pöörame nüüd tähelepanemist Prantsusemaa peale ja waatame, kudas seal lugu oma-walitsusega on. Selle riigi walitsuse korda nimetatakse sagedaste tsentralisatsioniks, see tähendab, et walitsuse ohjad nii palju kui wõimalik ühe mehe ehk mitme mehe kätte kogutakse. See sõna ei ole aga mitte täieste õige, wähemalt ei anna ta teadust, mis tähendus rahwale selle walitsuse wiisi juures omaks tuleb. Kui meie selle bürokraatia ehk ametnikulise walitsemise tõsist Lähendust täiesti ära mõista tahame, siis näikse parem olewat ühte töist üleüldist põhjusmõtet nimetada, mis Prantsusemaal nimelt wiimiStes aastakümnedes ennast elawalt ilmutanud on ja küll kõikide töiste üle käib, see on rahwa ise-walitsus (souvermntv üu peuple, ütle: ssuweräntö dü pöpl). See põhjusmõte mahutab enese sisse kõik tõisi, ja walitsuse tsentralisatsion on kui jõgi, mis temast nagu oma hallikast wäljawoolab. Nimetud ise-walitsus tähendab aga Prantslaste meeles healte enamuse ülemat õigust rahwakogus, kui terwe rahwa peale kui ühe wolikogu peale waatame, säher- dust walitsuse korda ülesseada, mis tema meelest näitab kõige enam kõlblik olewat ja sellega kõikide kohaliku walitsuse asjade toimetamise korra üle kindlat otsust teha. Selle mõtte põhjusel on riigiwalitsuS pea rahwa käes, pea ühe mehe käes ja lähäb wiimsest esimese kätte ja ümberpöördud. Rewolutsioni mehed aastal 1793 ja Napoleonid ma tuletan 1804 aastat meele, mill aastal Napoleon!. Prantsusemaa rahwast healte enamuse läbi keisriks walitud sai on ennast seaduslikudeks ja täie omawoliga wäljaehitud riigiwalitsejateks  pidanud, nimelt sellepärast, et rahwaS ise neid kutsus ja walitsuse järje peale tõSLiS ja seeläbi oma walitsuse õigust nende meeste kätte neid usaldates  andis. Selle järele on siis ka walitsuse masin Prantsusemaal sisseseatud ja kokkupandud. RahwaS annab healte enamuse läbi teada, kas tema üht nõuukogu  ehk ühte meest oma walitsejaks tahab, ja sellest päewast saadik, kui nende wolikiri allakirjutatud on saanud, ühendawad nad oma walitseja oleku seeS kõik rahwa kasusi ja puudusi, kõik kohalikuid ja üleüldiseid rahwuslikku püüdmisi, kõige riigi ehk rahwa tarwitusi. Rahwa asemikude ehk saadikute (reprösentäutsZupeuplv, ütle: rpresengtang dü pöpl) riigi pea walimine on wiimne Prantslaste wabause awaldamine ehk sõna; niipea kui see sõna kuuldama kõlaga huulte Vahelt on Väljalennanud ja paberi peal seisab, Vaikib rahwaS,  paneb enesest kõige oma walitsuse woli maha, unustab oma lühikest aega wältawat ise-walitsust ära ja heidab rahulikult oma walitud meeste ehk mehe sõna all, ja on ise kui truu alam wait, künni uuesti rahwas oma meelewalda awaldab ja ise-walitsust ilmsiks  teeb. Nõnda sammub siis lõpmata rõngaSjooksul Prantsusemaa walitsus edasi ja tagasi. Iseenesest on äramõista, et meie niisugust walitsuse  korda mitte rahwuslikuks oma - walitsuseks selles mõttes ja Lähenduses nimetada ei wõi, kui teda ülemal  pool üles seadsime, see on kohalikude elanikude eneste õiguseks üksikute kohtade, kogukondade, kihelkondade  ja kreiside asju ise tallitada. Sähärdune kogukondade ehk kreiside ja maakondade wabauS oleks otsekohe eespool seletud kuulsa rahwa ise - walitsuse põhjusmõttele, et rahwas ise omale Valitsejat walib, wasta. Ümberpöördud on aga walitsuse tsentralisatsion,  mis selle ülema algusmõtte läbi, mida Prantsusemaa  kuningad järgmises sõnas: „Mina olen riik" (I'etat e'eBt moi, ütle: letüa sse moa) wäljaöelnud on, elusse tõusis, ka nüüd Prantsuse rahwa päranduseks  ehk osaks saanud paljalt töises awaldamiseS, uues wälimises wormis aga ikka sellesama mõttega, et rahwas ise enda üle oma kuninga läbi walitseb ja wabadriigi walitsus üksainus ja jagamata asi on.*) Sellest üleüldisest mõttest, rahwa kasupüüdmiSte üheusest ja nende jagamata olekust sünnib siis Prantsusemaa  iseärane walitsuse kord. Õigused ja kohused, wõimus ehk meelewald ja Vastutamine nende pruukimise  wiisi eest on ministrite ehk walitseja mehe enese kätte ühendud ja nemad on omas tegewuseS rahwa tahtmise  asemikud; nende alla kogub ennast siis alamate sõnalausumata ametnikude hulk. Maakonna asju toimetab  üks „presekt", (Mey, mis sedasama tähendab, rexubliyue uue et wüivisldle