Sulle ei ütelnud, et meie kõige vastu endid valmistama  peame?" Arnold seifis, reifikott käeS, weel ikka oma koha peal, nüüd astuS ta ligi male ja ütl eS pead raputades: Meie armuline herra magab fiis terme päewa!" ~Ja, ja seda tahan ma tulewikus ka teha," seletaS Paul. „See on ainukene ajaviide, mida Felseneck'is leida on. Siin on kõige parem koht ja aeg mögisejaks loomaks warmotts) saada." „Herra Paul, nõnda ei räägi keegi inimene oma sugukonna eestseisjast," ütles Arnold. „ Sugukonna eestseisja on tõeste öökullide kälimees,"  hüüdis Paul hoolimatalt. „Nüüd kanna meie reifitaSkud ja pakid magamise tuppa ja muretse fiiS ise enesele pruukosti! Metsmarja meile vist küll eianta, aga vilets ja napp saab meie toit küll olema." Pauli arvamine läks tõeks, sest Hoowmeister tuli ühe teenijaga stsse, keS lauda kattis. Wagufl ja pühalikult sai kõik toimetatud; tasa, kikkiwarwil ruttas teenija tuast välja. Paul sõi suure isuga; suure igavuse pärast rehkendas ta, mitu tundi ja minutid see nädal peaks pikk olema. Kuuskümmendseitse minutid  oliwad juba möödas Jumalale tänu! Peale söögi näitas hoowmeister noore baronile kõik lossi ruumid, kuS juures auupaklik hoowmeister muud ei rääkinud, kui üksi seda, mis Paul temalt küsis. Need suured tuad ja saalid, kus ükski inime ei elanud ja sellepärast koletumad välja näitafiwad, ei olnud sugugi selisiarmastaja ja lustiliku Pauli meele järele. Losst ees õue peal oli päratu suur tall, kus tosinate kaupa kõige paremaid ja kallimaid hobusid seeS peeti ja nende eest muretsesiwad pool tosinat tallipoiSsa. Ka teenijate hulk oli suur, keda aga keegi ei tarvitanud; nad oliwad vist lossi suurte ruumide täitmiseks võetud lühidalt, majapidamine oli väga suure viisi peale seatud ühe ainukese inimese  tarvis aga see inimene ei pruukinud seda. Herra von Werdensels elaS endises lossis, mida ta enese eluasemeks oli välja valinud ja ära parandada  lasknud, uueloSst jau fisse, mida ta ise oli juurde ehitada lasknud, ei toonud ta oma jalga. Kui ta ratsa välja sõitis, mis väga arva ette tuli, pruukis ta selle tarvis ikka ühte ja sedasama hobust. Oma teenijaid ei näinud tema ilmaski, sest need ei tohtinud mitte tema tuppa astuda ja ta ise ei näitanud  ennast neile ilmaski. Seda sai Paul aeg ajalt hoowmeistri  suust teada, ja kui ta oma tuppa tagast pööris, uskus ta kindlaste, et kogu Felseneck nõiutud on, nõndasama ka tema nägemata omanik. Ta wõttis nõuuks, nii ruttu kui wõimalik, sealt ära põgeneda, sest muidu saaks temale seesama lugu kätte tulema. Nooremehe nukrus kaswis iga minutiga. Nüüd, kus ta pea onu ette pidi astuma, ei mõtelnud ta enam nende wanamoodi juttude peale, mis onust iga laps ümbruses teadis jutustada, waid kõik, mis ta kuulnud oli, näitas töfi olewat, ja selleparast wõttiS iga minutiga suurem piinlik tundmus tema südames aset. Kuis saab teda see inimeste waenlane roastu wõtma, kes oma kõige ligimal seiswate inimestega läbi ei käinud! Ta waewas ennast asjata, et üht selget kuju sellest mehest mälestusse tagafi saada, keda ta üks ainus kord näinud oli, ja see oli kümme aasta eest isa surnu keha juures olnud. Sell korral oli Raimund von Werdenfels noore Werdenfels'i käemehes heitnud ja tema emale, keS nüüd ilma abita ja nõuuta oli oma abi lubanud. Oma lubamist oli ta wiimase silbini täitnud, ehk ta seal juureS küll, nagu nüüdki, ennast kaasinimestest kõrwale hoidis. Oma kaitsenikude elu ülespidamiseks kinkis ta ühe kindla summa raha, mida poeg peale ema surma enese tarwituseks sai. See ei olnud noore Werdenfels'! edespidise elule mitte kasulik, sest ta andis nooruses rumalast peast raha wälja, ilma selle peale mõtlemata, et see kõik onu warandus oli ja onu heldus teda nõnda elada laskis. Kõige suuremad  kulud ja wäljaminekud oliwad temal Jtaaliamaal,  kuS tema sõbrad teda raha ära pillamisele oliwad eksitanud. Ta hirmus isegi ära, kui ta nende summade peale mõtles, mis tall weel maksa oliwad. Selle kõige juures oli Bernardo kõige suurem süüdlane,  kelle peale Paul nüüd koguni töiste silmadega waataS kui enne. Wiimaks kella kolme aeg anti Paulile teada, et wana herra von Werdenfels oma sugulast näha soowib. Seekord tõi kammerteener temale teadust, kes nõndasama kui hoowmeister kaunis wana oli. Ta paluS noort baronit enese järele tulla. Nad läkfiwad saalidest, galleriidest läbi, treppifi mööda üles ja alla, kuni nad wiimaks tüki aja pärast eesmärgile  jõuudsiwad; teener tegi ühe ukse lahti ja laSkis Pauli fisse astuda, kuna ta ise tagasi läks. Paul waatas Purani silmadega enese ümber. Ta oli lootnud, et onu elu tuba ka nõnda aruldane pidi olema, nagu ta isemeelne oli, aga siin oli kõik tõisiti. See tuba oli kaunis ruumikas suurte aknatega,  kust wäga ilus mägede peale waatada oli. Aknate wahel oli üks weike uks, mis wälja altani peale roiis, kus mägede ladwad kõige oma uhkusega weel paremine silma paistsiwad. Tua mööblid oliwad wäga kunstliku wiguritega ehitatud; põrandat katsiwad kallid' jalatekid, aknate ja uste ees kullaga tikitud kallist riidest kardinad. Töine pool seinas läks üks uks ilma kõige wähama kärata lahti ja üks täie kaswuga mees, lossi omanik astus sisse. Noormees läks tema wastu ja kummardas sügawaste tema ette. Raimund von Werdenfels oli suure ja sirge kaswuga mees, kelle wälja nägemine ühtegi isemeelsust ei awaldanud. Imestamise wäärt oli see, et mõlemad  sugulased nii wäga ühte nägu oliwad. Wana berra juuksed ja silmad oliwad natuke mustjamad, tema kahwatanud nägu awaldas suuremat waimu ja kindlamat tahtmist. Tema mustjaskollaka habeme sees oliwad juba mõned hallid karwad näha, ja tema silmad oliwad terasekarwa hallid, kes wahest mustadan,  wahest jälle kui tuli sätendawad. Niisugused silmad oliwad aruldased oma sügawa läbitungiwa waatamisega. Nooruse tules wõistwad nad wäga ilusad  olla; nüüd oli neis wäsimus ja kadunud elu jõuu kahjatsemine lugeda. „See rõõmustab mind, et ma Sind näha sain, Paul," ütles Naimund oma sugulasele teretuseks kätt pakkudes. „Ole siin terwitatud!" Noormees oli koguni kohmetanud; ta ei olnud niisuguse wastuwõtmise peale sugugi mõtelnud. Paul kogeldas paar tänu sõna fiiamaalse helde aitamise eest ja awaldas oma rõõmu selle üle, et tall ükskord see õnn osaks saanud, oma onu tundma õppida. Aga onu ei näitanud seda tähelegi panewat, mis noormees rääkis, sest ta ei wastanud selle peale mitte ühe sõnaga, waid käskis teda istuda, mis peale ta ka ise aset wõttis. „Sa panid wist küll imeks, Felsenecki niisuguses olekus näha," tegi wana herra jutu alustust. „Sa tundsid teda waremetena?" „See on tõeste imestamise wäärt, mis Sa sellest kiwihunikuft oled teha jõuudnud," wastas Paul õiglase  südamega. „Sa oled endist kindlust omas täies ilus jälle üles ehitanud." „Niipalju kui see plaanide järele iganes wõimalik  oli, on see nõnda sündinud. Aastade kaupa kestis see ehitus ja minewal sügisel sai ta üsna walmis." „Ja siiski elad Sina siin wanas tornis, mis wanast uhkest lossist järele on jäenud?" „Ja, ma mõtlen ka siia jäeda." „Aga mikspärast ehitasid Sa selle lossi, kus Sa ise ega töised ei ela?" küsis Paul imeks pannes. „Mikspärast!" kordas mana herra rahulikult. „Ma tegin seda ajawiiteks! Igal inimesel peab elus ometegi midagi teha olema. Kahju, et selle ehituse , Valmissaamisega ka osawõtmine kaub. Felsenecki lossi walmissaamisest saadik ei Pea ma temast enam lugu." (Järg jäeb tulema.) Sumiri rahwas. Kirjutanud A. Heraklides. Missugune rahwas hommiku maal kõige wanem ja ühtlast esimene waimuhariduse kandja oli, selle küsimisele  ei wõinud künni meie ajani keegi ajaloo raamat ega wanaaegne kirjanik õiget wastust anda. Kui ristiusk  Rooma riigis laiali lagunes ja ühtlasi sellega Hebrea ehk Jsraeli rahwa wana mälestustega esimesest Moses'e raamatust tuttawaks saiwad, hakati peagi uskuma, et Semitlased, see on Hebrea rahwa esiwanemad,  olla Astas esimene haritud rahwas olnud ja nendega maailma ajalugu peale alganud. Aga ommeti ei ole see nõnda! waid kõige uuemad wanaaja uurimised teadustawad lugu tõisiti, nagu nüüd Mesopotamia  maal wana linnade Varemetest ja haudadest ülesleitud kiilkirjad tunnistawad, on üks Tuurani rahwas,  kes meie Soome rahwa sugulased on, nimega Sumirlased, hommiku maal lõige wanem haritud rahwas  olnud. Nemad elasiwad ju kolmandama aastatuhande  sees enne Kristust Babylonia maal, keda sell ajal nende nime järele Sumiriks nimetati. Seesama maa keda piibel pärast Sinear'i nimega tähendab. See Sumiri rahwas oli sell ajal kõrgel waimuhariduse  järjel, kelle juures põlluharimine, käsitöö ja kauplus  õitses. Nende maa oli rikka linnadega nagu üle külmatud, millest tähtsamad stin nimetada tahame. Need on nimelt: Uru (piiblis Ur), Uruk ehk Unuk (piiblis Erech), Larsa (piiblis Ellasar, nüüd Senkre), Nipur ehk Enlilk (piiblis Kalneh), Karrak ehk Nisin, Agade (Agane), Sippar (piiblis Sepharvajim), Dintira  (piiblis Babel) j. n. e. Usu poolest olimad Sumirlased  hulga jumalate auustajad, millest 3 kõige ülemat jumalat oliwad-, nimelt: Ana, ta ema kuningas, Ea maapealne walitseja, ja Mulge, alt ilma würst. Jumalate kõrwal arwati meel hulk häid ja pahu maimust  tegemad olema. Nõidus ja sala maimude wannutused  oliwad nende usus pea toimetused. Uru, paremal pool Euphrati kaldal ja selle jõe suu ligidal oli sell muiste ajal üks suur maa ja mere kaupluse linn. Ta seisis looduse poolest õnnistatud wiljarikas madalikus, kus mõned weikesed liiwakingud teda ümber piirasimad. Kesk linna sees tõusis ilus suur telliskiwift ja maapigiga tehtud kuujumala tempel E-Nannar taema poole, mille pärast ka seda linna „kuujumala linnaks" hüiti. See tempel oli neljakanti  ehitatud, kuhu tarmis enam kui 30 miljoni telliskiwi  on ära kulunud. Tema rusud on meel praegust alles, nende laius on 70 metrit ja kõrgus 35 metrit. Ühtlasi oli Uru ka Sumeri kuningate residenz, kes siit suures mäes ja auus üle oma õitsema riigi malitsesiwad.  Siin elas kuulus kuningas Urbagas, kes 2300 aasta ümber e. Kr. „Sumiri ja Akkadi" maa üle walitses. Ta laskis mitmes linnas suuri templid ja palastist ehitada, mille waremetest leitud telliskiwid meel täna päewani tema nime ja tegust kuulutawad. Tema suured ettewõtmised ja tööd saiwad ta poja Dungi ja selle poja Jlgi walitsuse all täiendatud ja lõpetatud. Pärast wiimse surma nõrkes Uru linna wõimus ning läks Karraki linna kätte, mille kuningad 300 aastat üle Sumiri walitsesiwad. Piibli tunnistuse järele on ka Abraham, Jsraeli rahwa esiisa, Urus sündinud ja sealt oma isa Thera'ga wälja rännanud. Tema sugurahwas Semitlased, rändawad  karjatsed, hakkasiwad umbes 2100 a. e. Kr. põhja-ida poolt Sumirlaste peale tungima ja saiwad Mesopotamias aegamööda walitsuse ja wõimuse oma kätte ning tegiwad ühtlase Sumiri waimuhariduse ja osalt ka nende usu oma päranduseks. 2000 a. e. Kr. hakkasiwad Semitlased Babylonia maal tähtsaks rahwaks saama, kus üks nende kuningas Sargon kõik Sumeri rahwa oma alla surus ning seega oma Semiti sugu rahwusliku elu edendas ja wägewa järje peale tõstis. See kuningas jutustab ise oma sündimise ja elulugu, mis ühe tema kujusamba aluse peale Agane linnas oli ülespandud, järgmisel wiistl: „Mina olen Sargon, wägew kuningas, Agane kuningas. Mu ema oli minuga raskejalgne, aga oma isa ei tea ma mitte. Üks mu isa wend walitses maad. Azarpiranu  linnas, mis on Euphrati jõe kaldal, tõi mu ema mind waewaga ilmale ühes peidupaigas. Ta pani mind ühe pilliroost kastikese sisse, keda ta oli maapigiga  tõrwanud ja laskis mind sellega jõkke, kes mind mitte ära ei uputanud. Jõgi kandis mind Äkki, ühe weekandja mehe juurde. See weekandja Äkki oli helde südamega ja wõtis mind weest wälja. Äkki kaswatas mind kui oma lasi üles ja pani oma majasse aednikuks.  Aga jumal Jstar andis mulle õnne, nii et ma wiie aasta eest wägewaks sain kui kuningas. Ma walitsen rahwa suguharude üle, kes on pruuni nägudega  ja sõitsin üle mägilise maade, kus raske käia on, oma waskse sõjawankritega. Ma walitsen ülema maade üle ja annan käsku alama maade kuningatele. Ma olen kolm korda künni (Persia) mere rannani tunginud  ja seal Dilnumi ära wõitnud ning sundinud suurt Dubani oma ette kummardama. ..." Nõnda tema sõnad, milles ka imeks on panna, et ta sündimise lugu Mosesega üsna ühte läheb. Tema oli nagu ta siin teadustab, suur ärawõitja ja lautas oma riigi üle terwe Eest-Asia maade wälja. Pärast sõjassitufi laskis ta Sumirlaste pühad kirjad kokku koguda ja Semiti keelde ümber panna ning neist suure raamatukogu Uruki linna asutada. Sell wiilll on Sumirlaste wanad juttud paradiisi  aiast, inimese langemisest, weeuputusest, torni ehitamisest  j. n. e. Semitlaste ja Hebrealaste kätte läinud,  kes neid omale ajaloo põhjaks paniwad. Sargonist seatud Akkadi riik kustus 300 aasta parast see on 1700 a. e. Kr. ara, ja tema asemele tõusiwad Kaldea ja Assyria kuningriigid elusse. Sell ajal kadus Sumiri rahwas Semitlaste rõhumise all ilmast ära, nii et nende keel 1500 a. e. Kr. täitsa surnud oli ja teda weel aga uist templi kirjakogudest leiti, kus teda preestrid üksi weel oma koolides nende kirjawara tundmise pärast õpifiwad. Wastutaja: J. Kõrw.