Ema ja tema laps. Kõne, mis 8. Augustil 1882 Põltsamaa Eesti Põllumeeste Seltsis pidanud preester W. Hink. „KuidaS ema, nõnda laps," „Oun ei kuku õunapuust  kaugele" ja weel palju seesugust elujooksul tõeks tunnistatuid wanasõnu kuuleme meie wäga sagedaste rahwa suust. Ka mõned koolitatud inimesed, nimelt inimese hinge uurijad (psiholog) ja lapse kaswatamise kunsti alustajad (pädagog) on ammu juba sedasama  mõtet tõeks tunnistanud, et laps saab omad head ja pahad eluwiistd oma wanemate käest, aga iseäranis oma ema käest; on tunnistanud tõeks, kui nad ütlewad: „Laps oma wanemate ehk osawa kaswataja käes on seesama, mis üks tükk pehmet waha inimese käes on" (Disterweg). Auusad Seltst liikmed! Meie kõik oleme wõinud tähele panna: Esiteks, et üleannetumail wanematel on ka üleannetumad lapsed, ja töiseks, et loomuslikud wanemate haigused ka laste külge jäewad. Ema, keS oma rinnapiimaga oma last toidab, annab ühes sellega ka temale need oma iseäranis eluomadused, mis ta ise Looja käest on saanud, olgu nad head wõi halwad. Kaugemale on tähele pantud, et wanemate haigused ka laste juures näha on, nii kui: waese terwisega wanematel  on ka nõdrad lapsed, tiisikuse haiguse kannatajatel  wanematel on ka tiisikuse haiguses lapsed, kange wihaga wanematel on ka kange wihaga lapsed, joodikutel  wanematel hakawad ka lapsed enamiste jooma, wargade lapsed on ka ikka enamiste wargad, häil wanematel  on ka nõndasama head lapsed j. n. e. Meie wõime ka weel kaugemale ütelda, et mitte üksi loomuslikud wanemate eluomadused, waid ka nõnda ütelda, minutine  meeletundmus ja ihuseisus langeb laste peale. Kellel ei oleks tuttawad osawa rahwa õpetaja ja kaswatamise  kunSti alustaja Sokratese sõnad: „Sinu wanemad on sind joobnult sünnitanud." See oli nõnda. Kui nimetatud tark (Kreeklane sai ühe inimesega kokku, kes temale wäga rumal näitas olewat, aga teadis ometi, et tema wanemad mitte seesugused ei olnud, siis ütleS tema sügawaste asja järele mõteldes, ülewal nimetatud tähtjaid sõnu. Laste wanemad ja iseäranis emad! Ilmasjata kaebate teie sagedaste koolmeistrite peale, kui teie lapsed koolist nõndasama rumalad tagasi tulewad, kui nad sinna oliwad saadetud. Ilmasjata nutate ja kaebate teie siis, kui teie lapsed on juba inimesteks saanud ja mõnda suurt kurja ära teinud. Kordan, ilmasjata on seesugune teie kaebdus! Niisuguse asja juures peawad  laste wanemad, iseäranis aga emad, ennast süü aluseks tunnistama! Niisuguse asja juures peab ema ütlema: Mina olen küll lapse sünnitanud, aga ei ole teda kaswatanud!" Raske on niisuguseid mõtteid wälja ütelda, aga see on ometegi nõnda! Mina aga ei taha mitte oma tänase kõne sisuks niipalju mõtteid panna, kui ma neid juba olen wälja ütelnud. Mina wõtsin nõuuks, üksi seda mõtet ära seletada ja tõeks teha, et „laps oma wanemate ja kaswatajate  käes seesama, mis üks tükk pehmet waha osawa ja kuulsa nikerdaja käes on." Laps sünnib ilma wäga puudulik ja nõder; temal on küll jumalik waim ja ülem ihu, aga need on eestotsa niisugused, kes nõuuawad ülendamist ja osawat juhatamist. Waimu poolest on laps palju kõrgem ja ülem, kui kõik loomad oma nägemata elu ilmumiste poolest. Kes ei oleks kuulnud seda mõtet, ja kes ei teaks seda, et üks hea waimuannnetega inimene, kui ta mitte Sigeste juhatatud ei saa, langeb ja langeb ikka sügawamasse. Ihu poolest sünnib laps ilma ka palju nõdrem ja jõuuetum, kui kõik muud elusad loomad.  Kanapoeg, munast wälja tulles, on juba niisuguse  mõistuse ja jõuuga, et ta ise süüa mõistab ja käia jõuuab. Mõned õpetatud mehed on ka tähele pannud, et kanapoeg ja muud loomad juba oma esimeste  elutundide sees ära tunnewad, mis neile kasulik ehk kahjulik on. Nõnda ei söö linnud ja loomad, kes iseenestele hakkawad oma esimestes elupäewades toitu otsima, mitte kihwtisid ollustd, mida ometegi loomuses  rohkeste saada on ja mis nende elule wõiks otsa teha. Kummikonna pojad, kui nad munade seest on wälja peasnud, ruttawad kohe mere kaldalt liiwa pealt meresse, et kotkad neid ära ei saaks süüa. See on tähelepanemise wäärt asi! Kummikonna poeg, ilma sündides, jookseb eksimata mere poole, kust ta enesele warjupaika loodab leida ja leiabgi. Kes on temale ütelnud, et ta elukoht meres saab olema? Loomuse sund (Instinct). Riisugusid loomade sees olewaid loomuse  sundisid wõiksime meie palju leida, aga olgu sellest seks korraks küll. Ja nõnda: loomad sünniwad ilma palju täielikumalt,  kui inimene. Muidugi on fiis arwata, et inimene oma esimestes elupäewades, nagu juba öeldud sai, nõuuab osawat juhatamist. Aga kes on tema esimene juhataja? Ema. Ema, kellega ta hommikust  õhtuni ja õhtust hommikuni elab, kelle piimaga ta ennast toidab ja kelle eluwiisist ta kohe siis juba hakkab tähele panema, kui ta wähegi maast ilmast hakkab aru saama. Kõige efite hakkab laps kaswama. Eestotsa hakkab ta papagoi wiisil, wäljaspidist ihuliiknusi kordama,  mõned arusaamatud sõnad rääkima, pai tegema, suud andma j. n. e. See on lapse elu esimene ilmumine.  Pärast hakkab ta rääkima ja jälle ikka kordama  niisugusid sõnu, mis ta ema suust kõige rohkem kuuleb ja mis tal kõige kergem on wälja ütelda. Niisuguse  elukorra sees lapse elus tuleb sagedaste ette, et ta roppu ja rumalate sõnadega peale hakkab. . . . Weel edasi, ja laps hakkab juba aru saama, mis hea ja paha on, ja nagu ikka juhtub, langeb ta oma wanemate eesmärgi järele paha eluroiiside ja tegude sisse. Wiimaks, kui ta juba suureks on saanud ja kui ta näeb, et tema wanemad joobnud on, hakkab ta salaja sedasama tegema ja kui tal enesel juba mõned kopikad taskus on, kõrtsi käima ... ja nõnda hakkab tema langemine peale. Nõnda hakkab see langemine  peale, millest üks kuulus inimene (Krisostomus)  ütleb: „Jnimene on üks imelik olu: tema wõib kõrgemaks saada, kui inglid on, ja wõib ka madalamasse  langeda, kui kõige alamad ja kõlwatumad loomad  maa peal." Kui nüüd inimene inimeseks on saanud ja tugewaks läinud, kas häis eluwiisides, wõi jälle üleannetumas elus, siis hakkawad wanemad, aga iseäranis haleda südamega ema, kes iseäranis lapsekaswatamise  juures waewa on näinud, lapse eluparandamise  juures kõrwalt inimeste käest abi otsima. Aga ilmasjata! Ka hulga inimeste abi on asjata! „ Õpitud  ja juurdunud kombe on töine loomus." See lapse pahategude ärakautamine, mis eest otsa mitte midagi ei oleks tähendanud, wõi jälle wäga wäha aega ja mõistust oleks tarwitanud, on nüüd paranemataks  haawaks saanud. Nõnda ei jõuua warast parandada:  ei lihalikud wanemad, ei kohus, ega ka wangitorn.  Nüüd on kõik ilmasjata! Nüüd hakkab see hirmus inimese langemine! Nüüd ei tea niisugune inimese-loom  enam midagi sest, mis püha, puutumata, kõlbmata ja madal ühe inimesele, seda rohkem ristiinimese  kohta on. Nüüd waras ei küsi enam, mis ta warastab, kelle kaest ta warastab ja kuidas wiisi ta warastab. Maksku wargus ka palju inimeste elu, saatku ta wargus ka häid inimesi waesuse sisse, tehku see wargus ütlemata palju kahju töistele, osalt ka tema enesele, sest ei pea ta lugu. Nüüd peab ema oma lapse wastu neid ütlemata haledaid sõnu ütlema: „Mina olen sind kül ilmale toonud, aga ma ei tahaks sind omaks lapseks nimetada; nüüd ma näen, et sa lapse põlwes olid tõeste üks „pehme waha tükk", millest mina, kas tiigrit, kihwtist madu, wõi jälle mõistliku ja hea eluwiisidega inimest oleks wõinud üleskaswatada! Nüüd ma näen, et õpitud kombed tõeste on sinu, minu lapse töiseks loomuseks saanud! Nüüd ma näen, et ma sinust mingisugust  rõõmu ei tunne j. n. e." Nõnda, omas suures ahastuses, räägib üks mõistlik ema, aga rumal ema mõistab oma lapse asemel teist inimesis kellega ja kelle juures laps on üles kaswanud, hukka ja süüaluseks.  „Teda on", ütleb niisugune ema, „ilm ära rikkunud, õige tee pealt körwale wedanud, kül kurjad inimesed saawad tema eest wastust andma." Nimetatud mõtte seletuseks leian ma tarwis olewat, ühte elust wõetud mõtet meele tuletada, nimelt ma tahtsin paar sõna ütelda ühest Inglismaa haritud inimeste seltsist, kes üksi sellepärast on lihasöömise maha jätnud ja üksi taime riigist ennast toidab, et liha süües inimene seestpidisi ja wäljaspidist looma omadusi oma külge saab, kelle liha ta sööb. Nimelt: haige looma liha sööja wõib ka ise selle haiguse ohwriks saada, mis haiguses see loom oli. Nõnda samuti wõib ka inimene söödawa looma waimu omadust  oma loomuse sisse saada. Niisama wõib ka laps ühes oma ema piimaga ema pahad wiisid ja kombed enesele saada. Selle mõtte üle anname mõnel eestulewal korral selgemat ja sügawamat seletust, nüüd saab sest kül. Oma kõne lõpetuseks tahan weel paar sõna emale õpetuseks ütelda ja ka sest rääkida, missugune mõte peab emal kooli üle olema. Ema on oma lapse esimene kaswataja; ema wõib omast lapsest hea ehk paha inimese üleskaswatada;  ema on iseäranis lapse langemise juures süüalune.  Hoia ennast ja iseäranis oma last niisuguste tegude ja mõtete eest kõrwa, mis last wõib rikkuda. Ka olgu sul meeles, et laps on üks peegel, mille seest ilusaste need head ja pahad teud ja nägemised, mis sinu majas liikumas on, tagasi paistawad. Pane mõistuse kaalu peale omad teud ja sõnad, enne kui sa neid oma lapsele ilmutad. Mis on siis kool ema kohta? Kool on ema abiline, kes püüab oma jõuudu mööda kodust lapsega kooli toodud pori ära kautada, ära pesta, ja tema asemele elus tarwis olewaid ja kasulika mõtteid lapse sisse istutada. Alati, kui sa näed, et kool on mõnda asja sinu lapse kohta ära unustanud, aita ise, tee ise ära! Suure kurbtusega peame meie tunnistama, et meie rahwa edasi saamise teel suureks takistuseks see on, et Eesti emad enamiste harimatad on. Missugune peab lapse ema, kui kaswataja, olema, sest saame töine kord rääkima, nüüd aga soowime,  et Eesti koolide ja emade õpetus suurema sammudega edasi jõuuaks. Mõnda Eüroopa kultuura ajaloost. Kõne Eesti Põllumeeste Seltsides pidanud stuä. A. Sõrd. V. Roomlaste juures oli kana wäga tähtjas loom: pühad kanad saatsiwad sõjapealiku sõtta ja kuulutasiwad sõjamehele tema õnne ehk õnnetust ette; kui kanad heaste sõiwad, siis oli see hea tähendus, ei söönud aga kanad mitte, siis kuulutasiwad nad õnnetusi ette. Kanade ülewaatajal (pullarius nimetatud) oli selle juures suur tähendus, kas ta enne õnne ehk õnnetuse ettekuulutamist kanadele süüa andis ehk mitte. Esimeses  Puunlaste sõjas (264 —241) olla sõjapealik P. Claudius Pulcher pübad kanad, kes mitte süüa ei olla tahtnud, enne Drepanumi lahingut meresse wisata lasknud, öeldes: „Kut nad mitte süüa ei taha, siis peawad nad jooma." Saksamaale ei ole kana mitte Itaaliast waid otsekohe Persiast wiidud saanud, nimelt 5. aastasajal enne Kristust. Siit on see käsuline majalind pea kõigile  poole wiidud saanud ja igas kohas lahkeste wasta wõetud, kus kindlad elupaigad asutatud oliwad. Prantsusemaal  kaswattttakse praegu suure hoolega kanu, seal olla praegu umbes 166 miljoni kana. Kodulinnu tui juures peame meie wahet tegema mets-tui wahel, kelle kodumaa Euroopa on, ja tui wahel, kes Aasiast Eüroopasse tuli. Esimene oli üksi jahllind, kunas päris kodulind alles 5. aastasajal enne Kristust Greekamaale jõuudis. Siit tuli ta Siziliasse ja Itaaliasse ja jõuudis Rooma kultuuraga ühes pea iga Eüroopa maanurka. Ka paabu-lind on Aasia maa lind, tema kodumaa on India. Föniikia rahwa laewad wiisiwad teda juba kuninga Saalomo ajal keskmere rannale. lisraeli rahwa käest saiwad Greeklased teda ka omale. Esimene koht, kus Greekamaal paabu-lind hoitud sai, näitab Heera tempel Samos'e saare peal olnud olewat, sest seal oli ta wana jutu järele kõige esmalt leida. Athena linnas leiame meie paabu lindu alles 5. aastasajas,  kus nad wäga suurel mõedul siginesiwad. Kudas paabulind Itaaliasse on saanud, ei tea meie mitte selgeste; Itaaliast on ta ka muude Eüroopa maanurkadesse  jõuudnud. Oleme nüüd kõige tähtsamate loomadega ja taimedega  Eüroopa kultuura ajaloos ennast tutwustanud, siis katsume ka ilustuse taimedega lähemalt tutwaks saada. Sest ajast, kus inimesel kindel elupaik oli ja see temal ikka armsamaks sai, hakkas ta ka oma elupaika  ikka enam ja enam kaunistada, ilustada ja kenastada  igatsema; millega wõis see küll paremine ja taunimine  kui lilledega sündida, millede kaswatamine inimese  meelt jahutab, tema kurwa ja nukkert meelt rõõmustab;  kenast lillest tunneb inimene lõbu. Lillede seas on kõige tähtsam roosilill; tema kodumaa  on Kesk-Aasia. Wanaft ajast on juba roosilill ja tema ilu tuttaw. Tänapäewani on Persta oma roosidega kuukus ja tuttaw. Teheranis, nimelt Shira's, on täieste roosi metsad leida; aiad ja õuued on roosililledega  kaetud, kõik tuad saalid roosipotidega täidetud, kõik lõhnab rovsi-lille kenast ja armsast haisust. Persias saab ka praegugi weel magusaste lõhnawat roosi-õli tehtud. Greekamaale tuli roosi-lill läbi Phrygia, Thrakia ja Makedonia maa, siin sai tema suure hoolega  „S a k a a" t. RBBS.