äratab seda teed leidma, kelle peal meie oma ja töiste kasuks tublimine edasi jõuuame. Sedawiisi on igal ajal ja igal pool meie wiie meelele wälispoolse loomuse  awaldustega juhtkirjad ja õpetlikud näitused ette seatud, et meie neist oma tähelepanemisega peame aru saama, mis meie elule kasuks ehk kahjuks wõib sündida,  kui meie tarwiliku ehk lootusliku elu püüdmise tee peal edasi astuda tahame. Puhtus kõneleb meile taewa lautuse alt ilmwästwamata  oma selge ja hiilgama walgusega, juhib meid meie ajalikku teed leidma ja teda kinni pidama; puhtus woolab õhus ja wees, kosutab meie ihu ja kustutab meie jänu. See puhtus aHtub ka wiimati meie wiie meele abiga meie mõistuse ette ja ütleb temale: mitte üksinda ei pea sinu kehalikud tööd ja tallitused kõik puhtad olema, waid sinu meele ja mõtete sihid, nende püüdmised, nõuudmised ja kõned peawad ka kõik puhtad ja selged olema, kui sa selles riigis auus kodanik tahad olla, kes sinu silmis elawa jõuu, ilmwästmata tööga alati kasulikku eeskuju puhtuses  ja selguses näitab; see nõuuab ka sinu mõistuse ja meele käest hoolsat tähelepanemist ja mõistliku järele astumist sel mõedul, kui ta sinule omandust on annud neist aru saada ja sulle wõimu laenanud nende tähenduste  järele kõndida jaksata. Kudas nüüd igaüks seda puhtust tähele paneb ja temast omale eeskuju nõuab, sedawiisi saab ka tema edenemine olema, sedawiisi  tema tulewik ennast awaldama. Saawad meie tahtmised täidetud, ja meie püüdmised  õnneliku otsusele, siis on küll meie tahtmisel tema taewariik siin maa peal juba awaldatud. Mis aga tulewases puhtuse riigis meie kõigesuguse püüdmiste kohta awaldatakje, see on ja jäeb iga surelikul teadmata. Wene kirjamehe Turgenew'i "küti päewaraamatu" tähtsusest. Eesti Kirjameeste Seltsis peetud köne. > F. Bnschmann. Iga rahwas, kes naabritega koos elab, kes teaduses,  hariduses ja elukombetes kõrgema järje peal seisawad, kui ta ise on, peab muidugi naabri rahwa haridust mitmetpidi omaks tegema. Nõnda oli ka lugu Wenemaaga Peeter Suure ajast saadik. Minewal aastasajal oli Wenewaal taieste Ohtu- Eüroopa waim walitsemas. Harituid seisust õpetadi Ohtu -Euroopa luuletuses, teaduses ja elukombetes. Selleparast kirjutasiwad siis ka kirjamehed ja laulsiwad  laulikud Ohtu-Euroopa waimus. Wene elu leidis üksi arwa ja nimetamata mõedul tähelepanemist. Suur Wene kirjamees ja laulik Puschtin (surn. 1837) oli esimene, kes Wene waimus kirjutas, aga tema luuletused ei räägi weel mitte suurema osa rahwa elust, waid üksi kõrgema ja kõige kõrgema seisuse elust ja olust. Lermontow'i (surn. 1841) kirjade kangelased on ka kõrge seisuse inimesed. Aga pea leiab ka kestamine  seisus ehk kodaniku seisus kirjanduses maad. Gogol (surn. 1852) oli esimene, kes sügawamalt  Wene seisuste elusse tungis. Ta toob meile inimesi keskmistest seisusest ette, keda tema eelkäijad mitte ei teinud. Gogolift äratatud, ärkawad mitmed kirjamehed. Üks nendest räägib ametnikkudest,  töine jätte (Ostrowsky). Oli nüüd Gogol esimene, kes keskmisest seisusest rääkis, siis on jätte Turgsnew esimene, kes pärisorjadest jutustab  ja nimelt omas kirjatöös „küti päewaraamat" (ZAMieku oxoimika). Enne aga, kui meie seda kirjatööd lähemalt tähele paneme, lubage mulle mõni sõna Turgsnew'i eluloost  öelda. Jwan Sergsjewitsch Turgsnew on sündinud 20. Oktobril 1818 Oreli linnas. Tema wanemad on wanast rüütli soost pärit. Isa, endine sõawäe ülem, suri aastal 1835, aga aastal 1850. Jwan Sergsjewitsh oli keskmine kolmest poegadest ja sai kaswatatud  nõnda kudas sell ajal Wene rüütlite juures lastekaswatamise pruuk ja wiis oli. Mitmed kooliõpetajad  õpetastwad teda, kellest aga keegi Wenelane ei olnud. Siiski juhtus ka, et tema Wene kirjandust tundma õppis, kui ka mitte kõige paremat. Üks pärisori  ja Turgsnew'i ema teener oli agar raamatulugeja. Seesama tutwustas Turgsnew'! mõne wanema Wene kirjamehega. Kodune elu ei toonud temale südame rahu. Tema ise ütleb sagedaste näinud olewat, kui orjasid pekseti ja rusuti. See oli tema südant ikka kurwastusega täitnud ja parema põlwe järele igatsema pannud. Aastal 1828 läksiwad wanemad Moskwa linna elama ja aastal 1834 rvõeti Turgenew Moskwa uniwersiteedi üliõpilaste arwu üles, kust ta aga juba aasta järele Peeterburgi uniwersiteedi peale õppima läks. Siin kuulis tema mitmesugusid teadust: Wene kirjandust, Greeka ja Rooma kirjandust, ajalugu j. n. e. Juba siin kirjutas ta mõned kirjatükid, mis aga sugugi head ei saanud. Et Peeterburgi uniwersiteedi õpetuse jõuud puuduline oli, sellepärast läks Turgünew aastal 1838 Berliini uniwersiteedi peale. Seal õppis tema kõige kuulsamate professorite juhatuse all hoolsaste ja agaraste. Ühtlasi oli temal ka wõimalik, Ohtu-Eüroopa  eluwusi näha ja ennast sellega tutwustada. Ta leidis seda kõrgema olewat, kch Wene eluwiisisid ja kõige pealt oli siin päris-orjus kadunud. Turgenew wõtab ette, wana Wene rüütlite mõtetest lahkuda, selle asemel aga uusi teest ja sihist parema korrale leida. Aastat 1841 reisis tema Wenemaale tagasi ja astus 1843 wäliste asjade ministeeriumi kantseleisse, ilma et rahapuudus seda teha oleks sundinud, sellepärast  et sell ajal ametniku teenistust üksi auuwääriliseks  tööks ja ametiks peeti. Aga niisugune amet ei olnud temale meelt mööda, ja ta hakkas üksi kirjapõllul  tööd tegema. Aastal 1843 ilmus, esimene suurem  raamat „Paraschä". See raamat tegi Turgenew'i  kuulsa Wene kritiseerija Bjelinsky'ga tutwaks,  kellega Turgünew kõige suuremate elu küsimuste üle mõtteid wahetama hakkas. Bjelinsky püüdis Turg«new'i  suuremate ja sügawamate llrzatöödele äratada. ei arwanud seda aga mitte teha jöuudwat ja tahtis wiimati kirjatööd koguni maha jätta. Aga sõbra Panaew'i palwe peale, kes ajalehe wälja andis, awaldäs ta aastal 1847 esimese jutu „tüti päewaraamatust" ja nimelt Hor ja Kalinitsh (Xopb n See jutt leidis palju sõpru ja osawõtmist, ja Turgenew'il oli kindel nõuu, ka edasi oma jõuudu Wene kirjanduse kasuks tarwitada. Töised jutud „küti päewaraamatust" ilmusiwad künni 1850 - neni. Kui ka auu ja kiitust temale suurel mõedul wälja jagati, ei wõinud ta siiski Wenemaal wälja kannatada, sest lood oliwad liig kurblikud, ta läks wäljamaale, kuhu tal mõte oli eluajaks elama jäeda. Siiski kutsus teda igatsus isamaa järele jälle tagasi. Siin aga ei ootnud teda rõõm. Märtsi kuul 1852 kirjutgs ta mõned sõnad kadunud Gogvl'i üle. Peeterburgi  tsensuri poolt ei lubatud neid trükkida, küll aga Moskwa tsensuri poolt. Mis sündis? Turgenew tehti selle eest wastutawaks, mõisteti süüliseks ja tohtis üksnes oma mõisa peal, Oreli kubermangus, elada. Seal pidi tema elama künni Keiser Aleksander 11. walitsuse alguseni 1855. Seal kirjutas tema ka kõige kuulsamad  raamatud Rudin" „rüütlite pesa" (Mpsneiwe rntzZW)) „eila õhtu" „isad ja pojad" (011 M u Min). Nendes raamatutes jutustab Turgenew Wene kõrge seisuse elust ja olust aastast 1740 kuni 1862. Raamat „isad ja pojad" (oiiM « Min) tõi temale palju auu, sütitas aga ka palju etsimõtteid haritud inimeste keskel. Wale ja eksimõtted tegiwad Turgenewl nõnda nukraks, et ta wiimate kodumaa pinnalt lahkus ja aastal 1863 wäljamaale, Baden- Badeni elama läks. Baden - Badenis oli sell ajal palju noori Wenelasi, kes Wenemaalt sinna õppima oliwad läinud. Nende waimu, eluwiisisi, mõtteid ja loomu õppis Turgenew hoolsaste tundma, pani seda, mis ta tähele pannud oli, kirja ja nimetas seda raamatut  „suits" (MAI,). Nimi „suits" tähendab juba, mis Turgenew nendest arwas. Nende tegusid ja mõtteid  tunnistas ta tühjaks suitsuks. Aastal 1870 asus ta Pariisi elama, kust ta iga aasta kord Wenemaale  külaliseks tuli. Wiimases kirjatöös „uus aeg" (»Wi,) loodab ta, et lood ennast paranewüd. Lühikese aja eest tagasi oli tema raskeste haige, nüüd olla tema param. Mis nüüd Turgenewi raamatute üle öelda on, siis käib tema tähtjus kõige pealt wiimate nimetatud raamatute kohta ja mitte küti päewaraamatu kohta. Nendes raamatutes ei ole enam rahwal tähtsust, waid rüütli seisusel. Aru saadaw on, et Turgenew talurahwa seisust kõrwale jättis, sest peale selle, kui ta näidanud oli, kudas pärisorjus talurahwast rõhus ja piinas, pidi tema ka näitama, kudas ka rüütlite tõsine elujõud ikka enam ja enam wähenes, nende waim koguni tuimaks jäänud oli, et neil tõsist tööd, õiget ja kindlat sihti ei olnud, kudas nad pitka mööda uue aja küsimuste ees tagasi sammuma peawad, wiimate  sunnitud on, wanu kombid maha jätma ja uusi teesid ja sihtisid otsima. Raamatus „rüütlite pesa" (Avvxaileßoe astub wiimane wana aja rüütel üles. Tema soowib noore soole õnne ja jõudu, ise tunneb ta aga ennast liig jõuetu olewat midagi teha. Wiimate ilmuroad ka uue ja noore jõuuga inimesed, kes wana rüütlite mõtetele sõda kuulutawad. Uue mõtete eestkostjaid toob meile Turgenew omas raamatus „isad ja pojad" ette ja saadab neid wanamõteliste wastu üles. Nõnda näeme siis, et Turgünew hoolega Wene lood tähele paneb ja nendes iga tähtsamat juhtumist ja ilmumist kirja üleskirjutab. Sest Turge'new'i tähtjus on see, et ta waremalt kui töised Wene kirjanikud, iga liifumist ja uuendust selgeste äratunneb ja peaasja selles äraseletada teab. Nõnda on täna siis ka „küti päewaraamatus" kõige eesmalt meile Wene talurahwa olekut enne pärisorjuse kanta  mist silmi ette toonud. „Küti päewaraamatu" ilmumise ajal oli pärisorjus  taieste walitsemas) suurem osa harituid inimesi ei mõtelnudki pärisorjuse kautamise peale) alles mõned üksikud wabameelelisemad oliwad ära tundnud, et muudatusi hädaste tarwis on, aga wsimata oli seda selgeSte wälja rääktda. Ajalehti, kes nagu nüüd rahwa eest kosta wöiwad, ei olnud olemaski. Sellepärast  püüti siis luuletuses mõttid rahwa elu kohta awaldada. Ajalehe kirjutajast ehk mõne õpetatud kirjatöö toimetajast nõuame meie, et nemad kindlaid teadmisi, asja ennast, kellel suurem ehk wähem tähtjus  on, ilmutawad) aga meile ei mõju see siiski weel mitte sest ühe asja enese üle, ühe kindla teadmise üle wöib üks seda wiisi, töine jälle töist wiist arwata; meie nõuame sellepärast ka nende käest, et nemad meile ka selgeste ja igapidi arusaadawalt naitawad, missugune tähtjus sell ehk töisel asjal, sell eht töisel kindlal teadmisel on. Nemad tarwitawad asja ennast, kindlat ja õiget teadmist, selget näitust üksi oma mõtete ja arwamiste kindlaks toeks. Hoopis töist wiist teeb luuletaja. Tema paneb elu enese ümber terawaste tähele, wõtab kõik juhtumised  ja asjad, mis ta tundma õppinud on, kokku, näitab meile inimeste elu nõnda, kudas ta on, toob inimesi ise ette, kes omast eluloost räägiwad, ei ilmaski ei lisa tema oma arwamisi ja otsusi juure, nagu seda ajalehe ehk mõne õpetatud kirja toimetaja teeb ehk tegema peab, waid lugija ise peab otsust selle üle tegema, kas lood ehk inimesed, halwad ehk head, auusad ehk auutumad on. Ja mida tõsisemalt luuletaja elujuhtumisi meile ette kujutab, seda enam mõjuwad tema kirjatööd. Pöörame nüüd „küti päewaraamatu"  juure jälle tagasi. „Küti päewaraamatu" jutustavused leidsiwad omal ajal mitme ja mitme haritud Wenelaste keskel palju osawõtmift, äratasiwad neid esimest korda äratundma, et talupoeg nõndasama rõõmu ja kurbdnft tunda oskab, kui kõrgema seisuse inimesed, ja et tema mitte eluta asi ei ole, kellega oma arwamise järele ümber käija wõtb. Püss õla peal rändab selles raamatus ettemlija kütt, kes jo Turgenew ise on, metsades ümber, otsib enesele öökorterit pea mõne tutwa mõisniku juures, pea mõne talupoja heina küünis) pea jälle talupoiste keskel, kes hobuste õitsis on. Kõiki neid inimest, kellega tema kokku juhtub, kujutab ta meistri wiisil; räägib asjalikult ja tõsiduse Põhja peal. Ei ta räägi pärisorjade pidajate üle, kui suur ka tema wiha nende wasta oli, liig pölastawalt, ei ta jutusta ka rahwa üle paremast, kui rahwas tõeste oli. Tõsidus, tõsidus oli temale ikka eesmärgiks,  ja see oli põhjus et tema töö palju osawõtmist ja kaastundmist leidis. Kui tema inimesi kujutab, siis ei too tema mitte niisugusid juhtumisi ette, mis arwa ilmusiwad, waid juhtumisi, keda igaüks sell ajal näha wõis. Oleks tema tegudest rääkinud, mis arwa ette. tuliwad, aga seda jäledamad oliwad, siis ei oleks waft teda keegi uskunud, et Wmemaal lugu nõnda kurblik on. Suurem osa herrasid, keda tema ette toob, auustatakse peaaegu igapidi; neid nimetatakse tutwate poolt „heasüdamcga inimesteks" ja saetakse pealegi iga ühele eeskujuks ette. Palju neist on haritud, Peterburgis elanud, kus neist igapidi lugu peeti. Aga waatame kudas nemad kõige oma hariduse ja headuse juures pärisorjadega ümber käiwad. Lubage mulle, et mõned sõnad küti päewaraamatust ette loen: Ühel suwe õhtul juhtusin ma, ütleb Turgönew, mõisniku Mardari Apollonitsch Stegunowi juure,, kellel midagi tööd ei ole ja nüüd pealegi weel raamatut „unenäu seletaja" enam ei loe. Tema wõttiS mind wäga lahkeste wasta, rõõmustas ennast südamest iga külalise üle ja oli üleüldse üks wäga hea inimene. Kudas käsi käib, armas wend? küsis Mardari Apollo-