Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L-n. XXI. Seal tuli külast üks wanamees lõõtsudes ja ähkides. Tema hallid, wihmast märjad juuksed oliwad sassis ja rippusiwad osast näu peal. See oli Eckfried. Wiimastel päewadel oli ta haige olnud ja kui ta naabrid teda wee eest põgenema sundisiwad, oli ta waewaga üleS tõuusnud ja naeste ja laste seltsis lossi mäe peale põgenenud. Seal räägiti korraga, Fe!seneck'i omanik olla seal ja lubanud küla peasta. Kuidas, seda ei teadnud keegi, aga nad nägiwad, kuidas müürist lõhuti ja kuidas ta wiimati tuulde lendas. Kohe peale seda oli Feldberg  nende juurde astunud, et küla weehädast peastetud olla, sest pärisherra olla wett oma aidadesse lasknud. Seda kuuldes oli wanake südamest läbilõikawat  kisa tõstnud ja kõigist hoolimata, meeste hulka ruttanud. Iga sammu peal ähwardas ta jõuuetumalt maha langeda, aga surmakartus ajas teda edasi, künni tta meeste hulka jõuudis. Siin langes ta just papi ees maha ja kisendas. „Mu Tooni! Põhijärwe kalamehed! Nemad upuwad ära ja Tooni nendega!" Vilmut kahwatas ära, ka Werdenfels ja töised oliwad nagu wälgust alwatud. Häda see ei olnud kellegil meelde tulnud, et kalameeste  maja selles madalikkus oli, kus ennast nüüd wesi laiali lautas. „Mu poiss, mu waene poiss!" hüüdis Eckfried meele äraheitmisega. „Teie olete teda minu käest ära wõtnud, kõrgestauustatud, Teie olete teda siuna wiinud, ja nüüd peab ta wiletsal kombel hukka minema! Andge mulle, mu Tooni tagasi!" Vilmuti pale läks surnukarwaliseks, ta pani oma käe otsaesise peale, kus külmad higitilgad seifiwad. Tummalt waatas ta wanakese peale, kes oma lapselapse elu tema käest päris selle päewa hirmsad õpetused ei tahtnud weel mitte lõppeda. „Ära heida meelt ära, Eckfried!" ütles pärisherra, keS ennast kõige rutem kogunud oli. „Kalameestel on ju paadid, nendega wõiwad nad ju endid peasta." „Kui neil selleks aega on," ütles Paul. „Wesi läks ju tormi kiirusel alla ja need inimesed ei aimanud hädaohust midagi." Nüüd ajas ka Gregor ennast jälle sirgeks. Tema heal oli taieste kõlata, aga kindel, kui ta ütles: „Meie peame teadust saama! Lossimäe!t  mõib üle kogu madaliku näha, ja paat tuleb siia, ehk läheb ta Buchdorfi kõrgustiku poole." „See on üsna õige!" ütles Raimund. „Tõisel wiisil ei wõinud meie küla mitte peasta, müür pidi langema, aga kui kolm inimest selle läbi elu kautawad, see on ommeti liig! Jäege siia, Eckfried ja puhkage. Meie katsume peastmiseks teha, mis meil wõimalik  on." Ta ruttas Vilmut'i ja Paul'i saadetust! lossimäe peale, kuna suurem hulk talupoegi nende järele laks. Anna jäi Eckfried'i juurde ja katsus teda trööstida, aga aSjata. Ta tahtis ise kõik kuulda ja näha, mis sündis, sellepärast wõtsiwad  mõned mehed teda käte peale ja kandsiwad  teda üles mäe peale. Waate losstmäelt oli täitsa troostita. Kogu madalik oli wee all, mis igal silmapilgu!  tõuusis, sest puiestikus! jooksis wesi ennise kiirusega alla, Põhijärwe poole. Pikafilma  läbi oli kalapüüdjate maja järwe kaldal selgeste näha, aga koguni wee sees. „West on wäga ruttu tõuusnud," ütles wiimaks pärisherra. Meil ei ole wist mitte enam aega olnud, endid ära peasta; nad on wist maja katuse peale põgenenud, sest seal on kogust näha, aga paksu udu pärast ei saa ma selgeste aru, mis seal on." Ta andis pikafilma Vilmut'i kätte, kes ka sinna poole waatas. Mõlemad mehed, kes enne tõinetõise waenlased oliwad olnud, seifiwad nüüd kõrwu, kui olekfiwad nad kõige suuremad sõbrad. „ Inimesed on katuse peal," ütles Vilmut lühikese waitolemise järele kindlalt. „Nad kutsuwad meid appi ja seal wee peal on paat aga nad ei saa teda enam katte." Ta näitas käega wee kogu poole, kus wäga kaugel üks weike must kogu wee peal ujus. See oli kalapüüdjate weike paat, mida lained hakatuses lahti kiskunud oliwad ja nüüd kaugele töisele poole külge kandsiwad. Õnnetumad  oliwad suures hädas. Seal ütles Rainer: Meil ei jäe muud nõuu, kui üht parwe teha ja sellega õnnetumatele abiks jõuuda. Kui kõik kaed külge panewad, on parw pea walmis ja hommiku päikese tõuusul sõuame sinna niikaua wõiwad nad wastu pidada." „N«d ei pea mitte wastu," seletas Vilmut.  Ma tunnen seda maja, mõne tunni pärast wõib maja juba maha langenud olla. Nüüd kohe peab neile abi saama, kui ta mitte hiljaks ei pea jäema. Meie peame sinna saama üks puhas, mill wiistl!" „Pidage!" hüüdis Werdenfels. „Lossi tiigi peal on igal suwel üks paat. Feldberg, kus ta on?" „Ma ei tea wõib olla, kuskil lossi kuuris," ütleS walitseja. „Siis waatage järele ja laske teda silmapilk  siia tuua. Ruttage!" Feldberg ruttas minema, aga Rainer arwas: „See ei aita midagi, sest mesi on wäga suur ja jookseb ruttu. Waatage ommeti. kuidas ta wihast mahutades keeb! Ma tahaksin  seda meest naha, kes paadiga tema peale julgeb minema, ta ci saa päewa walgust enam nägema!" Werdenfels ei wastanud midagi, aga ta waatas nagu kogemata, küsides papi silmi. See mõistis küsimist ja wastas nõndasama tummalt. Pärisherra pooris Raimr'i poole ja ütles: „Saame näha, kui aga paat siin on." Ka Anna oli seda küfiwat waatamift näinud  ja mõistnud. Ruttu astus ta Raimund'i ligi, hakkas tema käest kramplikult kinni ja tõmmas teda pisut eemale. „Mis Sa tabad teha?" küsis ta hingetumalt.  „Anna, kuule mind!" alustas ta, aga Anna kartlik ja paluw pilk mõjus nii suurel mõednl, et ta korraga seisma jäi. „Mis Sa tahad teha?" kordas noor proua tnngiwal. „Tahad Sa meelega surmasuhu  jooksta ja mind igaweste maha jätta? Kas Sa küll raskeid ohwrid ei ole toonud? Seal on sajad, kelledele Sina abi saatsid, lase neid minna!" „ Nendest ei julge keegi seda teha, wahest üksi —" „Gregor! Ma tean seda. Lase teda üksi minna; tema wõib nüüd heaks teha, mis ta patustanud on ja seda saab ta ka tõeste tegema." „Ei ole siis minul midagi heaks teha?" küsis Raimund nõnda tasa, et Anna seda üksinda kuulda wõis. „ Mõtle selle tunni peale, kus ma Sinule omast minewikust jutustasin.  Eckfried'i majad põlesiwad ära ja tema ainus poeg sai tules surma. Nüüd on tema lapselaps seal, ainukene hing mis temal wee! on, ja keda ta armastab, ning minul on temale üks wõlg tasuda. Lase mind seda wiimast kibedust kautada, mis mu elu weel mõrudaks teeb!" „Naimund, ära mine minust mitte! Sa ei jäta mind mitte maha, kui ma Sind palun." „Kui Sa seda pärid, siis jäen ma, aga mu Anna ei saa seda mitte tegema." „Ommeti, ma pärin seda!" ütles noor proua meele äraheitmisega. „Sinu elu on nüüd minu päralt, ja ma ei taha seda mitte kautada!" Feldberg'i tagasitulek eksitas neid; ta teatas,  et paat sinna tuuakse. See oli üks weike, kena paat, mis lusti-sõiduks järwel oli ehitatud, aga ettewõetawa kardetawa sõidu tarwis sugugi paslik. „Sellega ei wõi kuskile minna", ütles Paul. „Paat on wigane ja iga suurem laine wõib teda kergeste ümber wisata. See ei maksa, Raimund! See oleks hull julgus, temaga lainete peale minna." Talunikud, kes endid paadi ümber oliwad kogunud, arwafiwad sedasama. Seal tungis Eckfried töiste seast läbi ja ütles: „Kui keegi ei julge, fiis teen mina seda! Aitage mind sinna, ma tahan katsuda!" „Oled Sa peast hull, wana?" hüüdis Rainer, teda tagasi kiskudes. „Sa ei wSi ju jalge peal seista, kuis wõid Sa siis weel sõuda! Sinna on tugewamaid inimest tarwis." Vilmut oli kõige enne sõiduriista juurde astunud ja seda hoolega läbi waatanud, nüüd oli ta selle tööga malmis ja ütles: „Saab keegi tüüriga toime? Sõudmist wõtan mina oma hooleks." „Teie, kõrgestauustatud!" hüüdis Rainer ehmatades. „Teie tahate ise ei, see ei lähe mitte!" „See peab minema!" oli papi teraw wastus. „Poisina olen ma sagedaste sõudnud ja ma arwcm, et ma seda ka nüüdgi teha mõistan. Üksi tüürijat om mull tarwis. Kas keegi ei julge seda enese peale wõtta?" Keegi ei wastanud. Talunikud mõistsiwad püssiga ümber käia, aga üht paati juhatama ei olnud nad mitte õppinud. Hirmuga waatasiwad  w d kord preestri, kord wcekogu peale, aga ükski ei julgenud tema eeskuju järele teha. „Sa näed, Anna! Keegi ei julge õnnetumatele  appi minna!" ütles pärisherra tasa. „Tahad Sa mind weel tagasi pidada?" „Jumala pärust, mis Sa tahad teha?" hüüdis Paul, kes pärisherra wiimaseid sõnu kuulnud oli. „Sina tahad ise minna? Ärge laske seda mitte sündida, armuline proua! Ta ei ole ju weel üsna terwe?" „Ma ei luba seda mitte," rääkis Paul edasi. ~Ennem tahan mina Paati astuda ja —" Kaugemale ei saanud ta mitte, sest Lilli karjatas ehmatuse pärast ja hakkas tema käe warrest kramplikult kinni. Ta tõendas, et ta kartuse pärast sureb, kui ta teda nüüd maha jätab. „Sina jäed tagasi, Paul," ütles Werdenfels  kindlalt. „Waata oma mõrsja peale, mõtle tema walu ja kartuse peale!" „Ja Sina?" küsis noormees ettewiskawalt. „Sa peaksid ise sedasama tegema!" „Mina?" Raimund'i silmis paistis üks aruldane hiilgus. „Ma tahan omale selle sõiduga õnne ja mõrsjat teenida! Anna pärid Sa tõeste, et ma siia jäema pean?" Noore proua silm wiiwis wahutawa weekogu  peal, .siis waatas ta sinna poole, kus õnnetumad meZle äraheitmises abi ootasiwad; pikalt, nagu kõrgema wõimuse sunnil laskis ta Raimund'i käest lahti ja wärisewal healel sosistas ta: „Mine Jumal on ju halastaja!" „Tänan!" ütles Werdenfels tasa ja südamelikult  ning astus siis ruttu talunikude sekka. „Wiige paat wette!" käskis ta. „Mina tahan tüürija olla." Silmapilguks jäiwad kõik wagusi. Siis seisiwad nad kindlalt selle wastu, nad ei tahtnud ei preestrit, ega mõisa herrat kautada, ning igalt poolt kuuldi palumist, et nad mitte hukatusse ei läheks, aga Vilmut ütles lühidalt: „Meil ci ole aega; lükkage paat wette! Olete Teie walmis, herra von Werdenfels? Siis Jumala nimel!" Rahwas nägi, et nende wasturääkimine midagi aitanud ja sellepärast wiisiwad nad paadi sõnalausumata wette. Vilmut tahtis juba sisse astuda, seal ütles Rainer, töiste seast wälja astudes: „Wõtke mind ligi, kõrgestauustatud! Mull on kaks tugewat kätt ja neid on Teil tarwis. Teie ja pärisherra ei saa mitte üksinda korda." „Siis tulge!" ütles Vilmut, kuna Rainer juba paati kargas. Werdenfels andis oma wennapojale lahkumiseks  kätt. „Jumalaga, Paul! Kui ma mitte enam tagasi ei tule, fiis kanna mu Anna eest hoolt. Ole temale wenna asemel!" Noormees wastas üksi käewajutamisega. Temal ei puutunud mitte julgust, Raimund'i asemele astuda, aga Lilli kartlik nutt tegi ta südame pehmeks, et ta mitte minna ei wõinud. Ta ei saanud sellest aru, kuidas Raimund oma elu õnne, mida ta nii suure waewaga kätte saanud oli, mängu peale wöis panna, et selle läbi wõeraid inimesi peasta; ka arusaamata  oli see temale, et Anna teda minna laskis. Werdenfels jättis omasid weel kord Jumalaga  ja astus siis paati. Tugewad mõlahoobid  ajasiwad paati tuule kiirusel edasi, künni ta jooksma wee sisse sai, mis teda weel suurema rutuga edasi wiis. Osawa käega juhatas Raimund paati palkide ja puu tükkide wahelt õnnelikult läbi. Aega mööda kadusiwad pilwed ja õhk läks selgemaks, aga seda paksemaks läks udu wee peal, nõnda et sõudjat kalapüüdjate majast midagi enam ei näinud, ka paat kadus aega mööda kaldal waatajate silmist udu sisse ära. Suureks lootuseks ja troostiks oli külast häid sõnumid kuulda, wesi kahanes ruttu, ka puiestikkus, lõhutud müüri juures ei tõusnud ta enam suuremaks. Nüüd wõis ehk wõimalik  olla, paadiga tagasi höörda. Anna oli weel ikka sellesama koha peal, kuhu Werdenfels teda jätnud oli. Ta ei lasknud  ennast Lillist ja Paulist mitte trööstida, waid tummalt ja kahwatanult waatas tema udu sisse, kes Raimundi tema silmast oli kautanud. Tema kõrwal seisis Eckfried põlwili ja palus) sõnalausumata seistwad kõik wee juures, iga silmapilguga kadus nende lootus ja julgus. Seal kohkus noor proua korraga ära ja waatas terawa pilguga udusse. Ta nägi, miS ükski weel ei näinud. Paksu udu sees liikuS midagi; mis asi see oli, ei wõinud ta näha, aga ta tuli ikka ligemale. Nüüd sai ta juba aru, et see paat oli ja wiimaks tundis ta ka neid, kes seal sees oliwad. Pikalt tuli weike sõiduriist ligemale) paadi põhja peal wärisesiwad kaks inimest külma pärast kalamees ja ta naene ja pärisherra jalge ees istus üks laps, kes kramplikult tema põlwede  ümbert kinni hoidis. Seda nähes ruttasiwad kõik tulejatele waStu. Mehed kargasiwad wette ja igast küljest sirutasiwad  endid aitajad käed neile wastu. „Meie toome kõik kolm ligi," hüüdis Rainer, kes kõige enne paadist wälja astus. „Neil oli wiimane häda käes, maja kõikuS juba, ja kui meie paadiga tulema hakkasime, langes ta meie seljataga kokku. Aga tagasitulemine  oli wäga hädaohtlik. Ma mõtlesin, et meil sugugi wõimalik ei ole, jookswa wee wastu wõidelda, aga pärisherra ja preester näitasiwad kangelased olewat, nende läbi oleme meie jälle siin!" Vilmut aitas ehmatanuid kalapüüdjaid paadist wälja, kuna Werdenfels Toonit sülle wõttis ja kaldale astus. Weike laps ei kartnud  nüüd enam Felsenecki omanikku, ta hoidis kahe käega tema kaela ümbert kinni, ja ei tahtnud teda enam lahti laska. Raimund teretas oma pruuti üksi õrna naeratusega, kes kaldal tema wastu tuli, siis pööris ta ennast Anna kõrwal olewa wanakese poole ja ütles liigutusest wärisewa healega: „Siin Eckfried, on Teie Tooni! Ma annan teda terwelt ja priskelt Teie kätte wõtke teda tagasi!" Need oliwad needsamad sõnad, mida Eckfried  pilkamisega ütelnud oli, kui teda losfimüüri  juures kurja töö pealt kinni wõeti. Wanamehe silmis hiilgas aruldane läige, waitolles  waatas ta pärisherra peale ja firutaS siis omad käed Tooni järele wälja. Efite siis, kui poisi kahar pea tema rinna najal oli, ja tema sinised silmad tema peale waatasiwad,  tungis uus elu tema südamesse. Tormiselt  kiskus ta poissi oma rinna wastu ning rõõmu hõiskamisega langes ta pärisherra ette põlwili, keda tema surmani wihkanud oli. Anna oli kõigist hoolimata Raimundi rinnale wajunud ja hoidis teda õrna armastusega kinni. Seal astus Gregor Vilmut nende juurde, ta pilk wiiwis murelikult aga rahulikult nende peal, endisest wihast ei olnud seal enam midagi järele jäenud. Nüüd, kus tema ise peastja ja abimees oli, leidis uhke papp neid sõnu, mida ta enne mitte ei wõinud wäljaütelda, ja ta rääkis neid nõnda walju, et kõik ümberseisjad  seda kuulsiwad: „Ma tänan Teid, herra von Werdenfels, küla nimel, mida Teie peastsite. Ilma Teie abita oleks ta kadunud olnud ja tema elanikud  õnnetuses ja wiletsuses." 4. Sakala. 1884