röowel ja mõrtsukas oli,' kes lossi herra elu pääle kipusiwad ja kes su Jaani pääle nii dirmial wiisil kaevanud oli." Nüüd tuli korraga Juuli meele, kellele tema tänu wõlgu oli, scc on, kes teda marga kätte wahelt oli päästnud. Ta waatas ümberringi ja otsis selle wõera mehe nägu; see aga oli oma mammust krae üles löönud ja hoidis oma palet ikka tule paistest eemale. „Sce mees sääl," ütles Juuli juuresolijatele,  „päästis mind ja mu elu selle marga käest." „Kes see on?" küsisiwad teised. „Mina olen üks waene madros," ütles wöeras ise; ~ma olen juba nädalate kaupa oma leiba teiste uste ees pidanud kerjama, sest er mul teenistust ei olnud. Täna käisin ma ka selle sama köwa südamega noore mehe maja juures ja palusin tema õues olemas kuuris öömaja, aga see oli temale palju; ta saatis mind uksest , välja, ilma et mulle natukest leiba oleks annud. Viimaks leidsin ma siit lossi juurest ühe tühja lauda seest öömaja. Sain aga selle naisterühma kisa pääle unest üles äratud ja rutasin temale kohe abiks; üks hea madros, seda teate teie kõik, peab igal ajal kohe malmis abiks olema." Wana ööwaht ja küla peremees waatsimad  mõtes teine teise otsa. Juuli aga hakas kohe sõnast kinni ja ütles: „Teie olete mulle wahwaSte abiks olnud, seda tahan ma iga ühe ees tunnistada ja teie peate meie juures paremat öömaja leidma, kui siin lautas põhkude sees. Mina pean muidugi kõik selle maja uksed ja wärawad aga enne lukku panema. Tulge, ja läheme seltsis/' „Ema," sosistas '-väike Willcm Juuli kõrwale töinates, „see on seesama kerjaja, kes räna kaks kord meil käis." „ Tõesti?" wastaS Juuli ja näis silma, pilgu mõttes olcwat, kas ta seda imeliku meest tohib seltsi wötta wöi mitte, siis aga ütles ta: „Olgu tema ka, kes ta on, tema ci ole midagi paha mõtelnud." Ja weel uuesti palus ta seda meest omale lossi pää! abiks olla ja siis enesega seltsis Jaani maja juure tulla; selle aja seeS saada küll ka politsei tulema ja iv arast oma hoole alla wõtma; sest külaperemees oli oma hooleks wõtnud politseist aru wiia. Nii sündis see ka; enne km pool tundi möödas oli, pidi noor Treier kinni seotud kattega wangi maja poole marsimu. Ta oli kõige selle aja hambaid kiristanud ja wihast wälkuwail silmil wahtinud, aga mitte ühte sõna rääkinud  ; oli küll tunda, et wiin tema mõistust ja selgemat arusaamist weel wangitses, alles teisel homikul, kui politsei teda linna wiis ja küla inimesed teda wahtides saatsiwad,  ärkas tema üles ja sai aru, mis temaga sündis. Wõib küll arwata, mis kõikide süda tundis, kui tema kuri töö ilmsiks  tuli. Igal pool arwati, et August Treier kolmas mõrtsukas ja rööwel ka olnud ning et tema Jaani kohtus kaibamaS käinud, et seega paha arwamist oma päält ära pöörda. Wana losfi herra, km temale uuest wargusest losfi pääl jutusti, pahandas küll Treieri üle, aga seda ei suutnud ta mitte uskuda, et Treier tema elu kallale kipunud oli. „Mina olen selle perekonnale liig palju head teinud," ütles tema; ja pääle selle tean ma kindlaSte, et minu kuul üht kurja tegijat trehwanud on, millest ka need were jäljed minu majas ja aidas tunnistust annawad. Ja et nii hästi noore Treieri kui ka kahe Jtaaliamehe juures mingi sugust märki näha ei ole, siis peab minu arlvamine selle mangi wõetud kalamehe  kohta kõige terwe rahuga seisma jääma. Temast usun ma seda küll, et tema mulle seda kätte maksta tahtis, et mina temale oma tüdrukut naiseks ei tahtnud anda." Nendest sõnadest mõis näha, et wana herra ikka Jaani püäle weel ivihane oli. Ka wana preiliga ei olnud lugu ka palju parem, ehk ta küll Juuli armastust, mis iga pidi ise ennast ja oma kasu ära unustas, kalamehe perekonna wastu tundis ja ehk küll tubli tohter temal õnnetumate wiletsust täiesti ära seletas, siisgi ei liigutanud see teda mitte rohkema abiandmisele, kui see sama ainuke kord, mida ees pool nimetasime. Pole ime, et Juuli lootus ähwardas kaduda, kui ta mõtles nende raskuste pääle, millega temal wõidelda oli. Wäike Willem ei olnud mitte waletanud, kui ta kerjajale ütles: „Meil ei ole enestelgi leiba majas." Nende edasisaamine ei olnud mitte raske, waid ilmwõimata. Maa tulekaitse seltside peamehe Kühn'c anuks turu pääl ara. Pärast manöömerit tänas ta kõiki sa pidas lõppeks weel ühc waimustaiua kõne, kus ta igat ühte maeuitics truu ja sõna kuulelik alla, oma ülemate ja juhatajate waStu. Pääle selle fomviti kõiki Bürgcrinusic aida, klaasi õlle juure. Siial pidas ta weel lühikese kõne ja jättis kõiki käega jumalaga. Lõppeks kogus weel weltwecbel A- Hopmaun teise jäuLkonna mehed saali kokku ja pidas ka ühe tubli kõne, kus sees ta kõige teiste nimel kõikide rahul olemist ja rõõmustamist härra Kühn'e waStu awaldas. Siis jättis ta nimetud härrad südamelikult jumalaga, mida teised jnuskonnad  ka pärast järele.tegiivad. Nimetud härra rõõmustas ennast selle üle, et meie wäikeseS linnas ka niisuguseid tublist mehi on ja jõi kõige teriviseks  oma klaasi tühjaks. Ka meie tulekaitse prüses tänas kõikide nimel teda, et ta waewaks oli wstnnd, meid kord waatama tulla. Pärast oli saalis õhtu söök, kust ülemad ja juhatajad ka osa wõtsiwad. Neljapäewa homiku reisis ta siit ära—  Mesilaste pidajatele saab ehk tähtjas olema, kui meie neile teatame, mis üks Prantsuse kirjanik, kes mesilaste pidamisega ühte' puhku lollitab, mesipuude kangusest ehk täheldusest meenkka taimede kohta kirjutab: Mida ligemal meehallikad, seda suurem saak. Metsa ligidal ülesse seatud mesipuud andsiwad mullu aasta mitu kilogrammi kanarpikust korjatud mett, kuna teised mesipuud, mis umbes wcrst maad metsast eemal feisiwad, aga ainult mõne kärje täie mett andsiwad. Sellest on siis selgeSte näha, et mesipuud wõimalikult  meeandja taimede lähedale ülesse seatud pcawad saama. Mesilaste hulga waenlaste seas on ka wapsikud ja õrilased, nende kahjuliku putukate eemale hoidmiseks on kõige parem järgmine abi> nõnu: Mesipuu kohta pandakse pooleni õllega täidetud pudelid rippuma, kuhu kohwiluusika täis mett hulka on segatud. Mesilased põigowad vile haisu. Wapsikud sa õrilascb rouiwad aga puoeliteSsc  sa uppuwad ära. Aärlalr. Heino-kuu 10. päemal s. a. oli mci! Saarlastel õnn, et siin meie huikas üks tähtsam sugumend oma 50. aastase sündimise päewa pühitses, nimeit Vr. Jakob Hnr t- Kelle õige Eestlase süda ci hakkaks küll seda nime kuuldes  kärmeminc tuksuma, sest ta on meie rahwa oina laps, rahwa seest ilusama oksana wälja rvõrsunud. Vi. Hurt on Põlwa kihelkonnas Wõrumaal kui Himmaste küla koolmeistri poeg Heina-kuu 10. päcwal 1339 sündinud. Ta kaswis kodu ja sirgus wanemate hoole all, mängis tänawal  ja wainul teiste poistega, käis karjas ja läks kooli. Kui kihelkonna kool läbi oli, saatis isa teda Tartusse kreiskooli, aga ainult üheks aastaks, sest igaüks wõib isegi arwata, et kaugemale waese küla koolmeistri kukur ei ulatanud. Wirk, wiisakas, heade waimu annetega pois äratas koolmeistrite osawõtmist ja heade sõbrade ja poisi oma põlema soowi järele jäi ta meel rohkemaks kui aastaks kooli. Küll oli temal, sest et ila suuremat abi anda ei suutnud, wilctsnStc ja takistustega wõitlemist  aga kalju kindel tahtmine ja wäsimata wirkuS wõitsimad kõik raskused ära. Auuga tegi la gpmnasiumi ja ülikooli (uniwersitedi) lõpu-cksamid  ja on järele jätmata edasi tööd tehcS selleks saanud, mis ta praegu on: kaugelt üle kodumaa piiride kuulus teaduse mees ja oma Petcrburgi koguduse truu hinge karjane. Tema tööd ja toimetused, püdmiscd ja mõistused on rahwalc tuiawad. Kõige päiste tagasi waadates leiame tema juures imeks panemise waärilist tööjõudu ja usinust,  murdmata kindlust kõiges heas, tõsidust, aruidast oma kasu püüdmata meelt ja enese salgamist,  lihtsust ja truumat tõe- ja rahwa armastust. lial ei olnud ta iseennast täis, otsekohene sõnaö ja töös, kaunismeetnc ja alandlik ja ikka ausa omas puuvimsles on la M warc wacnmne, roige yea sõber. Nii astuwad temas meie rahwa iseloomu (laadi) küljed elamalt ja elusalt silmade ette. Sellepärast olgu meile ta kaunimaks eeskujuks, isa Hurt'i jälgedes peame püüdma käija töödes, maimus, elus. Pole siis ka imeks panna, et niisuguse  mehe tähtsaks päewaks kaugelt ja ligidalt õnnesoowimisi ja telegrammist tuli. Iseäranis tähtsa on Soome prohwessoride telegramm Helsingist,  milles nad vr. Hurt'ile õnne soowiwad. Eesti üliõpilaste selts on selle päcwa mälestuseks vr. Hurt'ile raamatu pühitsenud, kus sees tema töödest laiemalt räägitakse. See raamat sai sellel päewal tema kätte antud ühtlasi südameliku õnnesoowimistega  ühe selleks saadetud saadiku läbi: (Et raamat pea trükkis ilmub, siis on igal ühel wõimalik tema tähtsa sisuga ennast ise tutwustada.) Ka meil Saarlastel oli wõimalik selle pidu päewa kaunistuseks midagi teha. Sündimise päewa homikul  tuli nimelt Kärla segakoor pidu-last lauluga äratama ja teretama*). Pärast lõunat laulis segakoor M. Südda juhatusel mitmed ilusad ja liigntawad waimulikud ja ilmalikud laulud mõnusastc  ja puhtaste ära. vr. Hurt ajas laulukoori liikmetega lahkeite juttu ja wahel kõlasiwad uueste jälle laulukoori lahked ja armsad hääled. Nõnda jõudis pea õhtu ja lõpetas kauni päewa. Iga suguwenna ja õe südames aga elab ja liigub wistist tõsine soow: Elagu meie kõrgest auuStatud suguwend  hr. vr. Jakob Hurt weel kaua õnnes ja terwiscs, keha ja waimu jõus meie rahwa seas hiilgama tähena ja ilusama, ausama eeskujuna! Andku armu Issand temale oma rohkemat õnnistust ja jõudu igas töös ja cttewõttes! —u — Mõndasugust. Wäga õrnalt. Mees ja naine jalutawad. Ühe pingi juures jääb mee» seisma ja õhkab: «Siin on see paik, kus ma sind 15 aasta eest esimest kord mitte nägema ei oleks pidanud!" HSä kell. Isa (wihasclt): Noh, kus sa jälle need kaks tundi pärast kooli wcdelesid? Poeg! Kui palju siis kell juba on? Isa (annab temale hea laksu wastu kõrwu): Praegu lõi kell üks. Poeg! Siis olen ma rõõmus, et ma mitte tund wurcm ei tulnud!