Saarlane UM Ulenldiae palitida ajaleht maa- ja liaaarahisale. UM sl° 41. Teisipäewal, 31. Oktobril 1889. VI. aastakäik. maksab: St-Is. . . l rbl. so kp. '> . . . . l „ Ag „ Ilmub igal teisipäotVcdk. Kurefaares nr. I?. Kirjad käiwlld: maksab Ä kop. Armastusest loomade wastu. Kord oli juba sellest „SaarlascS" juttu, kuidas meie neid peame armastama ja nendega ümber käima; aga ega see siis kurja ei tee, kui meie nüüd jälle sellest natuke kõneleme ja uueste rahwale meele tuletame. On küll armas ja kiiduwäärt asi, kui meie oma, kui ka wõeraid loomi armastame ja kalliks peame, nii et loomad ka meid armastama halkamad. Ärge mõtelge nüüd jälle üht niisugust armastamist, kus ümber kaela hakatakse ja musu antakse. Täielik loomade armastus awaldab ennast sellest, kui inimene kõiki loomi, olgu ta ka kõige alwem ja pisem roomaja põrmus, armastab; kui sa kõiki Jumalast loodud loomi ei põlga, ei wihka, ega ka waewa, maid et sa alati selle pääle mõtled, et ka see sellesama käte töö on, kes ühtegi mähet suure ega wäikse, uhke ega aima wahel ei tee, ega ka sedagi näha ei taha, et meie tema käte tööd alwaks peame ja põlgame. Kui meie nüüd mõne pilguga tähele paneme, kuida loomi saab ilmaasjata piinatud,  waewatud ja surmatud, mis selgest tunnistab, et meil meel sugugi armastust loomade wastu südames ei ole waadake näituseks: Kewade läheb maike poisike metsa, leiab säält ühe wäikese siilikese,  keS muidugi juba eest jooksta püüab; ta ei tee ju kellegile kurja, ega ole ka kusagil jalgus ees; poiss hässitab talle koera kallale, kes teda nii kaua piinab, künni ta ära sureb. Mõni teine leiab wäikese ussikese, wõtab ta kinni, waewab teda kõiki moodi, künni ta sureb. Mõni leiab wäikest linnu pesa, kus pojad sees on ja see teeb talle suurt rõõmu, et neid waewata ja piinata, ehk ka koguni surmata saab. Mitmed wanemad, kes seda päält nägewad, ei pane seda suuremat tähelegi, et nende laps nii teeb, maid ütlewad meel: Ah, ta on ju alles rumal ja ei tea mis ta teeb! ehk: KuS ta siis oma aja ära wiidab! Sina emake, kes sa nii wiisi ütled, kas sa arwad et see sulle ja su lapsele mitte patuks ci ole? Mis tarwis oled sa emaks hakkanud, et pead oma last õpetama ja kaswatama! Ära salli mitte seda, et su laps wäikcste loomadega armutumalt ümber käib, maid keela teda ja karista teda õigel ajal; seleta tale ilusasti ära, et loomad niisama haiget tundwad ja et nad seesama isa loodud on, kes meilegi elu ja ülespidamist annab! Saab niisugune wöMe loomade piinaja nüüd suuremaks säaMsisi noh siis on ta jälle esimine suuremaid loomi togimas ja waewamas. Mõni peksab oma hobust mis ta wõib, et ta wahest ei jäksa oma koormat ära wedada, ilma selle pääle waatamata, kas ta seega õigust mõi ülekohut teeb. Waatame meel laatade pääl, kuidas sääl loomadega ümber saab käidud. Üsna kurwa meelega olen ma mittu kord pidanud päält waatama, kuidas mõni wa' auus peremees, oma wanat hobust materdab, et peaks ikka nooremaks ja ergemaks minema. Kas see pole kole tegu! Ma ei mõista arwata, mis peab niisuguse inimese süda sees mõtlema,  kui ta oma looma kallale ilmaasjata  läheb?! Sääl peab küll ütlema, et loom tõesti mitmest inimesest sada korda targem on. Ka jätab mõni „jooma koer" oma hobuse kortsu ette ilma söömata ja läheb ise kortsu sisse künni wahest poole ööni; loom norutagu siis nii kaua riistade wahel. Kui mõnel loomal peaks wöimalik rääkida olema, ma arwan, tal oleks küll palju, wäga palju oma peremehe üle kaebada olewat, kes temaga armetumalt on ümber käinud! Mõni on jälle ise oma loomade wastu küll armulik, aga teise looma ei wõi ta silma otsaski kannatada. Kui juhtub et naabri loom tema wilja ehk heinamaa pääle läheb, siis ta ei maata, mis kätte juhtub, sellega ta pihta annab. See oleks hoopis looma ilusasti wälja ajad ja peremehe käest nii palju kahju tasumist nõuad, mis ta keeletu loom sulle kahju on teinud. Ega see peksmine siis sinu kahju ära ei tasu! Hiljuti juhtus linnas, et üks wõeraS koer ühe teise õue pääle juhtus minema; Lume all. 8 Kui Madis koju poole minnes Kristjani silmade eest ära kadunud oli, seisis see kaua aega meel urtsiku ees ja maalis üksisilmi tema järele. Päike oli juba ülesse tõuSnud ja wärwis mäeaheliku õrna wärwidega. Kerge udu heljus orgudes ja kattis kinni kõik, mis all oli ja homikune jahe tuul puhus üle kõrgustiku, kust Kristjan üksikult alla maalis. Wiimaks tõmbas ta sügawasti hinge ja hüüdis hõiskadeS: „üksil üksi ja waba! Siin ei wõi mind ükSgi inimene enam piinata ega waewata, siin on see ärapõlgtud kord rahu leidnud. Sääl all ei saa kellegil temast kahju olema. Kedagi ei saa enam tema järele igatsema!" Jällegi tuliwad rasked mõtted tema üle, mis teda nii sagedaste piinafiwad. Pitkamisi  wajus ta ühe puupaku pääle ja wahtis mõttes oma ette maha. Tema terme ahastus  wajus korraga jälle tema südame pääle ja iseennast waewates mõtles ta kõige selle pääle, kuidas teised temale iga pidi oliwad ülekohut teinud. Aga ei mitte üksipäinis see ei heljunud tema maimu silma eest mööda, mis temal wiimastes päewades oli sündinud, maid tema mõtted läksiwad uurides weel kaugele minewiku sisse ja otsisiwad üles kõik, mis tema wiha maailma wastu kinnitas ja kaswatas. Kuni tema lapse põime aastadeni oliwad tema mõtted tunginud ja wiibisiwad mitme tuhande wäikse juhtuse juures, mis weel temal näis selgesti meeles olewat. Kõige rohkem aga kogusiwad tema mõtted Suusi juure kokku, kes nii ütlemata palju temale oli haiget ja südame walu teinud. Kui neid kibedaid ja walusaid mõtteid mitte ei oleks olnud! Kõik muud, olgu see armastuse  puudus ehk põlgamine teiste poolt, oleks ta jõudnud ära kannatada, kui mitte Suusi temale seesugust südame walu ei oleks walmistanud. See põles ta hinges ja näris ta südame kallal, nagu ähwardaks ta tema elu jõudu lõpetada. Ta ei wõinud seda armastust, ehk ta küll ärarääkimata palju selle läbi kannatanud oli, siisgi omast südamest mitte wälja kiskuda. Kaua aega istuS ta nii üksikult siin ülewel oma urtsiku suu ees ja enese waewajate  mõtetega ümber uitades, unustas ta kõik ära, mis ta ümber sündis. Siin tundis ta, kuidas tema alla ripuw käsi korraga ühest külmast niiskest asjast silitatud sai, üles waadates nägi ta ühe suure halli lehma pead oma kõrwal olewat. See waatas waikselt tema otsa ja inises tasakesti. „Ei, sina oled minu wana hall!" hüüdis Kristjan ja silitas tema pead. Sääl nägi ta kuidas kõik ligidal olewad loomad tema ümber kogusiwad ja nagu küsimiseks omad pead tema poole sirutasiwad. „Teie tahate oma laisa karjasele tema kohut meele tuletada, teie head loomad?" hüüdis ta rutusti maast üles tõustes. „See on hea, ct teie mind tööle kutsute, töö peab mulle ka siin ülewcl mägestikuS üksi olles see kõige parem trööstija olema." Tiitsasti astus ta urtsikussc ja tuli säält jälle kohe wäikse pingi ja piima lüpsikuga wälja ning hakkas nüüd tugema käega oma karja lüpsma. Seesugune üksik olemine kõigist inimestest lahutud oli temal hea ja waigistas pikkamisi tema südant ja meelt ning kui ta raske päewa töö järele õhtul ennast oma asemele heitis, magas ta rahulikult ja kosutas oma ihu ja waimu eestulewa päewa tarwis. V. Wana Madis oli raske südamega Kristjanist  lahkunud ja mõtles kõige tee selle pääle kuidas oma noort sõpra aidata. Nõnda jõudis ta pitka teekonna järele alla orgu. Tema pani hoolega iga asja tee ääres tähele, sest tema oli juba noorest pölwest siin elanud ja iga inimene ja koht oli temale siin tuttaw. Tema tee wiis teda Sandla talust mööda, ja praegu weel mõtles ta pahase meelega