ttema aaSta jooksul juba terwe ja tugew poisike oli. Koolis käis ta kolm aastat, mis peale ta hää ja hoolikas isa suure hoidmise ja enese ärasalgamise teel kogutud sada rubla ära kulutas. Köler oli hoolikamate ja usinamate koolipoiste seast. SvureN kahjuks aga anti kõik spetuS Saksa keeleS, millega ta kuidagi wiifi toime ei saanud. Ta õpis kõik sõnasõnalt  päha, wastaS kõik wäga hästi, aga isi ei saanud  poolesigi aru, mis ta rääkis. Et ta küll usinuse eest raamatuid kingituseks sai, nende seaS kl Venekeele  grammatika, siiski sai ta ülemast klassist alamasse  pant»A. Puuduliku Saksakeele tundmise pärast ei saanud Köler sagedaste ülemas klassis õpetusest aru, mis pärast koolmeistrid pikimad teda, tema suureks kurwaStnseks,  ülemast klassist alamasse tagasi panema. Ja nõnda katsus professor Kõler ifienese juures ära, kui wäha kasu saab arusaamata keeles antawast õpetusest.  Pealegi elas ta ometi weel Saksa perekonnas, aga mis pidiwad siis neß Eesti koolipoisid tegema, kes üksnes koolis Saksakeeli kuulsiwad ja ka pidiwad selleS keeles koolmeistritele wastama. Köler'it armastaja inspektor Kriise pakkus talle ilma maksuta Ladina ja Kreeka keele tUndisi, et gümnaafi  kooli wõits minna, aga Köler'i isa, kes kolme aasta sees poja koolitamise peale juba oma wiimse rubla oli ära kautanud, ei lootnud pojale ka prii õpetuse kõrwal enam jõudwad paberit, raamatuid ja muud koolikraami osta. Köler sai nüüd koolist ära wõetud ja Viljandi mõisa walitseja Faber'i juure antud,  kuS ta kirjatoimetamist ja rehnungi raamatutega ümberkäimist õppis. Ta kirjutas paberist ümber, wõttis rehknungisi kokku ja toimetas muid sarnafid asju. Sell ajal saiwad ka poisi esimesed seihkenduse anded awalikuks. Üks kõige esimestest tulemase kunstniku Fatsetest oli raamatu pildi järele seihkendud taim. Walitseja laSkiS, Köler'i annetest kasu otsides, teda mitmesuguseid wiinaköögi nõuusi ja riistu üles seihkendada.  Seihkendused oliwad nii selged, et häa südamega walitseja, Kõler'i waimuandeid aimates, nõuuks wõttiS, tema tulewikku eest hoolt hakata kandma. Kö!er'i kirjatoimetamise töö lõppis otsa, ktti walitseja  kord talle ütles: Müüd on sull tarwiS ka tulewiku  peale mõtelda: millest elada ja mis ettewõtta?" „Seda ma isegi ei tea," waStaS poisike kawaluseta. „Sa seihkendad Siete ilusti: kaS sa ei taha mitte saada?" „Ei taha. Maalijad on wäga wärwidega hukaS." „Wiljandis on liht maalijad) sina aga wõid kunstmaalijakS saada, niisuguseks nagu minu wend on. Reed maalijad ei ole mitte rojased, nemad maaliwad ilusaid pilta." „Siis ma tahan hea meelega maalijaks saada." Seesama, peaaegu koguni järelemõtlematu wastus,  tegi Köler'i tulewiku kohta otsuse. Igapäisest maaleri tööst hakates, tõusis tema kunstini, nõndasamuti  kui loodud annete puuduS hakkab kunstist ja lõpetab igapäise maaleri tööga... Köler'i wanemad oliwad walitseja nõuuga ilma sõna wasta lausumata rähul ja saatsiwad poja Wõnnu linna õppima. Isa wõttis poisikese Wõnnu wiimise enese peale, ja peale Lihawõtte püha töisel neljapäewal, 6. Aprillil aastal 1839 lahkus Köler kauaks ajaks wanemate kodust ära. Wõnnus astus Köler maalmeistri Faber'i juure õpetusele. Faber toimetas selle nime all wärwimise ja lakeerimise töösid. Siltide maalimist ei olnud Faber'il Wõnnu linnaS mitte palju, sellepärast oli aga tubliste seinte, laede ja põrandate maalimist ja sõiduriistade wärwimist ja lakeerimist. See amet kunstmaalija aabitsakool õpetas noort Köler'it wärwisi kokku seadma ja harjutas tema kätt. Kolme aastaga oli Köler selleS ametis juba nii kaugel, et ta peremees ühe rändaja näitemäng!jäte seltsi tellitud näitemängu kullisfid tema kätte andis teha. Noore Köler'ile oli see uuS ja tundmata töö. Kõige esite tuli tal mõned puud ja üks suurtükk ülesmaalida, mida näitemäng Xli. Rügeni all" nõuuab. Puud olla 15-ne aastane maalmeister koguni oma wiifi ülesmaalinud: lehed rippunud nagu lõnga otsas, aga rohilised olnud nad, nagu päris puulehed. Faber ja ka näitemängijate seltsi peremees isegi ei olla suuremat  midagi selle esimeses Köler'i katses laiduwäärt leidnud. Selle eest aga tuli suurtükk tema pintsli alt ilusaste wälja, et ta kui mitte suurtükki, siis ometi püssi wõtmise maa pealt waadates nagu päris suurtükk näitas olewat. Suurtükki waadates ütles näitemäng! direktor: saab tõeSte kunst-maalija." Need kiituse sõnad, mis ka wiimakS tõeks pidiwad saama, tegiwad sõnakuuleliku poisile suurt rõõmu. Oma seitsme õppimise aasta seeS tegi ta hoolega ja usinaste tööd, seal juures kandis ta ka lootust rinnus, et ükskord kunst-maalijaks saada. Pärast efimest katset tuli töine juhtumine, kus noor Köler oma warjulolewaid vaimuandeid avaldada võis. Wõnny mõisa omanik, senator krahv SiverS, ehitas enesele õigeusu kirikut, mille seestpidist kaunistamist  maalmeiSter Faber emse peale wöttiS, ja mille tarwiS ta enesele Riiast õpetatud maalija tellis. Muu kaunistuste seas tuli kirikus ka keerupide pildid maalida,  mida aga kubermangu kui kreisi linna kunstnikud mitmekordse katsumiste järele mitte ei saanud iluste ära teha : keerupid saiwad ikka vihase näuga. WiimakS  käskis Faber naljapärast ka „oma Jaani" oma osavust katsuda, ja vaata imet! Köler'i pintsel tegi keerupi nii iluste valmis, et ta mitte üksnes tema õpetaja, vaid ka krahvi meelepärast oli. Wärwidega  määritud riiete peale vaatamata, võttis krahv poisikese enese käe kõrva, silmitses temaga ühes keerupit ja ajas lahkeste juttu. Selle keerupi järele maalis Köler ka kõik töised ümber. Wsib arvata, mis noore õnneliku süda sees küll ütles, kui ta nii kõrge ametniku  suust oma töö tähelepanemist ju kiitust kuulis. Aga see kiitus ei teinud Köler'it mitte nmatargaks. Faber'i ettepaneku peale pidi Köler ka kiriku torni värvima, ja töisel päeval rippus ta juba maa ja taeva vahel, ümberkaudse maa ilusat pilti torni kullatud  munas vaadates, sest töist nii julget ei olnud leida, kes seda oleks võinud enese peale võtta. Ilma pitkema mõtlemiseta muretses ta enesele tarviliku nööri, mille ühte otsa silmuse tegi, kuhu jalaga sisse aStus, töist nööri otsa nlhutaS ta ühe torni sisse kinnitub konksu otsast töise otsa ja sell kombel läks torni maalimine edasi. Kõige armsam pühapäevane ajaviide oli Köler'ile ümberkaudsete kohtade vaatamine, kus ta sagedaste mõnegi hää versta sai linnast kaugele petetud. Jseäranift  ilu ja salaväge andsiwad ümberkaudsete kohtadele  vana ritteri losside varemed, nagu Segevold, Treiden ja Kremoon. Wiimne on WUjandtst 35 versta eemal. Tema oma sõnade järele tundis ta ennast üksi pühapäevadel ja pühadel ka inimese olevat,  kellel õiguS töiste seas elada ja liikuda, muidu aga nagu muust ilmast lahutud. Lapselik kartus „roojaseks maaleriks" saada läks ka tema suureks kurvastuseks tõeks. Hommikust öösini pidiwad õpipoisid  jämedast riidest mundres olema, mis peale kauba veel värviga läbi ligunud ja peaaegu sõrme paksuse koorika peale oli võtnud, mis jälle ära kuivades  lõhkes, murdus ja kamaka kaupH küljest lahti tuli. Käte ja sagedasti ka näu puhtus passis väga hästi riietega kokku, mis peale värvide ka tärpentini ja muu haiseva asjadega oliwad läbi ligunud. Mis seal teha: igal ametil on ka oma õhk! Kevadil ja sui ajal oli tööd palju rohkem kui talvel, kella neljast hommiku künni õhtu kella üheksani. Köler maalis seinu, lagesi, põrandaid, värvis tõldu, vankreid ja saane. Talvel, kui prii aega oli, seihkendas ta pliiatsiga  trüki piltide järele, ehk maalis ka värvidega, aga Lihavõtte pühadeks värvis ja wigurdaS ta mune. Esimene tema weewärwidega pilt juhtus ühe Wõnnu linna elaniku, preili von Hagelstrem i kätte, kes väga hää, lahke ja haritud naisterahvas oli. Tema kiitused  ei äratanud küll Köler'is ninatarkust, aga sellegipärast  kinnitasiwad nad temaS päris kunst-maalijaks saamise soovi. Ükskord Suviste pühal läks Köler oma sõbraga Kremooni loSst jalutama, kus peale vana lossi varemete  ka vürstide Liewen'ide tore loss seisab, milles suur ilusate piltide kogu on. Siin esite nägi Köler kuulsa maalijate kunstiöösi ja ei võinud sõnadega oma meeleliigutust ülesrääkida.... Ta astus nagu koguni töise ilma. Tema oma sõnade järele oleks ta sellega leppinud, kui talle seal kaks nädalit ilma söögi ja joogita ära elada, oleks lubatud ning oleks üksi vaimuliku  toiduga rahul olnud. Aga põlema sütinud kunst - maalimise himu ei jõudnud stiski mitte kõiki tõisi inimlikku tundmusi ära kautada. Nõnda liigutas üks tema südamele nii ligidal  oleva talurahva seisuse juhtumine väga sügawaste tema meelt. Siis rääkis sellest juhtumisest kõik Wsnnu linn.... See oli õieti südamesse tungiv asi. Läti talupoegadele, kell oma higi ja vere valamine  kehva maa sisse, mis midagi ära ei tasunud, ju üleliiale oli läinud, tuli mõte, paremale ja soojale maale minna; nimelt Wenemaale. Ehk küll talupoegadel  sugu mõtetgi ei olnud, oma soojale maale minekut waStuseaduslikul ehk vägivallalisel teel ette võtta, siiski mõistsiwad mõisnikud maa omanikld talupoegade soovile päris mässamise nägu anda, nõnda et tühjale maale minekt mõttekandjatele õieti pahad päevad kätte tuliwad: mõnda jagu nendest aeti läbi lipu, töist pekseti muidu. Wene kaupmees, kes Wenemaa elu oli kiitnud, viidi ära Riiga, kuS ta pärast mitmekuulift vangisolekut rängaste peksa sai. Walu õnnetu ohwrite üle täitis Köler'i südant; ta tundis, et kepide all ilmsüüta ja temale mitte wõeras weri ära walatud sai. . . . Kui kuuS aastat õppimise aega oli mööda läinud, soowtS meister, et ta ennast Wõnnu linna alla maalmeistri  selliks üleswõtaks, mis ka kohe sündis, kui ülesande muSta wärwiga (Tusche) wanast ajast wsetud pildi järeltegemine oli ära toimetatud. See warane selliks ülesandmine tuli Faber'i eksituse läbi, kes terwe aaSta kogemata maha jättis, sest Köler astuS tema juure seitsme aasta psale õpilaseks. Köler aga, keS juba wanemate majas lapsepõlwest saadik oli harjunud kõiki lubamist ja tingimisi kindlaste täitma, soowiS, et meister teda weel aastaks oma töösse jätaks. Faber oli, muidugi mõista, sellega rahul ja lubaS ka palka, 75 kop. nädalas. Peale muu linna ametite kandis Faber ka weel marsh - kommissäri ametit, s. o. tema pidi korterisse tulejaid wäesalkasi prii korteridesse juhatama. Üks noor junker, korterisse tulija wäe seast jäi tee peal palama tõbesse haigeks. Faber'il oli noorest mehest kahju; ta hakkas ise haiget passima, nõnda et haigus ka tema külge hakkas, mille kätte ta weel koguni noore ea sees ära suri ja abikaasa kolme lapsega leseks jättis, kellest noorem kõigest 10 aastane oli. Köler ei wsinud  mitte sellest perest enne lahkuda, kui ta tema asju ei olnud korrale seadnud ja wähegi tema eest hoolt kandnud. Kadunud peremehe kõige tähtsamatest pooleli jäenud töödest oliwad Birkenruh (3 wersta Wõnnust eemal) kooli tellimised. Direktori juure tulles, ütles Köler, peremees on küll surnud, stiSki saamad pooleli jäenud tööd lõpetatud. „See käik oli mull sellepärast wäga tähelepanemise wäärt," —räälls  Köler „et ma direktori Hollander'i korteris tema oma ja ta perekonna piltisi nägin, mis kunsti-maalija Petsold oli walmistanud. Würsti Liiwen'i pildikogus nägin ma piltisi wana aja kuulsa meistrite tööd millede järeltegemine ilmwõimatu näitaS olewat. Siin aga nägin praeguse aja ja elu knnstniku tööd, kes ka oma õppijale wõib sedasama suurt kujutamise saladust awaldada. Kui ma ka wõiks kunagi nii kau"  gele jõuuda sarnatseid piltisi kujutada!"  mõtlesin  ma iseeneses, Petsoldi tööd waadeldes. Peeterburgisse  elama mineku mõte, mis juba mõnigi kord mu pääs liikuS, sai nüüd wiimaks koguni kindlaks. Kui ma surnud meistri Faber'i pooleli jäenud tööd olin korrale seadnud, oli mull wõimalik, ka enese eest muretseda, ja wõtstn kohe nõuuks PeeterburgiSse elama minna, kuS mu wanem wend tiSlär oli. Palito ja mõne muu oma asjade äramüümisega muretsesin ma enesele sõiduraha Riiast PeeterburgiSse ja sõitsin aurulaewa  peal minema." Oktobri kuul aastal 1846, sai Köler, 75 kop. raha taskus, õnnelikult PeeterburgiSse. (Järg jäeb tulema.; Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kalja Part: Akkil! säh haud! Nalja Mart: Mis keel see on? Kalja Part: Prantsuse keel. Nalja Mart: MiS see tähendab? Kalja Pärt: Palaw ilm. Nalja Mart: MiS sa lorad? Kalja Pärt: Noh muidugi tähendab ta palaw ilm. Säh! Siin ta seisab justament „Kündja" 6. sees, waata ja loe! Nalja Mart (loeb): „Palaw ilm. tsit eksnä." Ah soo! Wott tebe pala silk! Sull ongi õigus! (Loeb:) „Päew otsa kuulda kaebdufi „Mei' põllumeeste suus, „Ei aetagi muid juttusi „Kui sõbrad, naabrid kous —" Oh mis kenaSte see riimib „suus" ja Hm! (Loeb:) „Mu hurtsiku sees pean ma „Kus kaa on palaw ilm, „Nii raskest hinge tõmbama „Kui hirmus, palaw ilm!" Oh sa tuline, pala silk! „Palaw ilm" elab tema hurtsikus ja hinge tõmbab tema niisama raSkeSte, kii „palaw ilm" raskeSte hinge tõmbab. Oh sa waene „palaw ilm"! Kus su kõrwad, kus su silm! Mõistus ära põlenud, Üdi wälja sulanud, Nõdrus ujub higi sees. Oh sa wäeti, wilets mees! Kalja Pärt: Noh waata! KaS ei ole kena laul? Akkil säh haud! I-NAI-I. vastutaja: J. KSrw.