nitsch. Kudas elate? Mis Teie teete? Tulge balkoni  peale õhtu on Põhjatu ilus! Meie astusime balkoni peale ja halasime juttu ajama. Mardari Apollonitsch waatas alla ja sai häkiselt wäga kärsituks. Missugused kanad need on? Missugused kanad? kisendas ta. Missugused kanad need on, kes seal aias sammuwad spatseeriwad)? . . . lushka! Jushka! küsi kohe järele, kelle kanad seal aias ümberjooksewad? Kelle päralt nad on? Mitukord pean seda keelma? Jushka jooksis sinna. Mis kord see on! wastas Madari Apollonitsh. See on hirmus, otsata hirmus!. Waesed kanad kõndisiwad rahulikult õunapuude all edasi, kui häkitselt Jushka ilma mütsita, kepp käes. ja kaks töist mõisa sulast nende peale tormasiwad. Nüüd oli nali lahti. Kanad karjusiwad, lõiwad tiiwadega,  kargasiwad sinna ja tänna, ja kaagutasiwad nõnda waljuste, et kõrwad kinni tahtsiwad jäeda. Mõisarahwas jooksis, kommistas, kukkus üle pea kaela; mõisaherra karjus balkoni pealt kui meeletu: Püüdke nad kinni, püüdke kinni, püüdke! .. . Kelle päralt on need kanad? Kelle päralt on nad? Wiimaks läks ühel mõisasulasel korda üht tutuga kana kinni püüda, kuna ta teda oma rinnaga maa külge surus; sell silmapilgul kargas üks umbes üheteistkümne aastane sassis juukstega tütarlaps, kepp käes, uulitsa pealt üle aia seina. Aha! Selle päralt on siis need kanad! hüüdis hõiskades mõisaherra. Kutsari Jermil'i omad nad on; seal on ta oma Natalie nende järele saatnud, neid wälja ajama. . . . Mikspärast ei saatnud ta mitte Parasha wälja? lisas herra juure. He! Jushka! Lase kanad jooksta, aga püüa mulle nüüd Natalie kinni! Enne aga kui hingetu Juschka ehmatand tüdruku juure jõudis, oli peremamsel waesele tüdrukukesele tubliste wõmmisid juba selga ladunud. . . . See on õigus! see on õigus! karjus herra sekka! „Ta/ta, ta, ta, ta! . . . Wõta tal ka kanad käest ära, Awdotja, lisas ta walju healega juurde ja pooris ennast naerdes siis minu poole. See oli jaht, mo armas! Ma higitsen kohe; waadake! Mardari Apollonitsch naeris. Meie jäime balkoni peale istuma. Meile toodi theed. Ütelge mulle Mardari Apollonitsch, ütlesin mina kas need on Teie talumajad seal, waadake senna? —Ja need on minu. Kudas? Kudas, Mardari Apollonitsch, kas Teie südame tunnistus Teid ka ei waewa! Sest need talumajad on jo wäga halwad ja waesed, ühtki puud, tiiki ega kaewu pole neil lähedal. KaS Teie neile ühtki paremat kohta ei leidnud? Üteldakse, et Teie nende kanepipõllud  ka käest ära olete wõtnud? Et mina nende põllud olen ära wõtnud, see on minu ast; mina käin wana pruugi järele. Herra on herra. Talupoeg on talupoeg. Peale selle on need talupojad seal koerad, kelmid ja wargad! Juba minu isa ei wõinud neid seal näha. Ja mina olen tähelepannud: on isa waras, siis on ka pojad seda. Mardari Apollonitsch tahtis praegu tassist teed rüübata, kui ta terawaste kuulama jäi, pead nikutas, nina kärssu tõmbas ja naeruliku näuga lugema hakkas: Tschuki, tschuki, tschuk, tschuki, tschuk; tschuki tschuki, tschuk! Mis see tähendab? küsisin mina imestades. Seal saab minu käsu peale üks kelm trahwitud,  see on Wassja. Ma jäin pead raputates sügawaste mõtetesse. Mis Teie mõtlete, küsis Mardari Apollonitsch. Kas mina siis mõni kõlwatu inimene olen, et Teie mulle nõnda otsa waatate? Kes omi lapsi armastab, see karistab neid, seda teate Teie jo küll. Sellest on näha, et niihästi pärisorjadel paremat olekut ei olnud, kui loomadel, kui ka herrad, pärisorjade  omanikud loomade sarnatseks saiwad, et neil mingisugust tööd ei olnud; sest pärisorjade töö pidi neile kõik elu ülespidamise tarwitused tooma. Sellepärast  armastab herra Stegunow, kelle wõimusel üle töiste inimeste mingisugust piiri ei ole, sellepärast armastab ta ajawiiteks niisugusid jäletegusid ja piinamist,  kelle ees nüüd igaüks ehmatama peaks. Paari äraeksinud kana pärast laseb tema kõik mõisarahwa süüta weikse tüdruku peale kokku jooksta, teda läbi Parki ja hakkab rõõmu pärast peaaegu looma wiist karjuma, kus ta ennast häbenema peaks. Nüüd paneme ühte tõift herrat tähele, kes ülepea  hästi oma pärisorjadega ümber käib, aga oma proua tuju pärast kahe pärisorjade eluõnne ära rikub. Seda lugu laseb Turgsnew küti päewaraa matus herra Swerkow'i ise jutustada ja mull ei ole waja omalt poolt enam senna juure lisada. Lubage mulle, ütles herra Swerkow, et ma Teile ühest weiksest juhtumisest jutustan, see wõib Teile wa'st meelepärast olla. (Herra Swerkow köhis.) Teie teate, missugune abikaas mull on, Teie teate, kui õnnelik ma olen; ma arwan, wõimata on, parema südamega naist leida, seda peate Teie mulle ise tunnistama.  Tema tuatüdrukutel on elu, nagu nad seda paradiisis paremat soowida ei wõi. Aga minu abikaas on wiisiks teinud, et tuaneitsi mitte ei tohi mehele minna; see ei kõlba ka tõeste mitte; seal tulewad pea lapsed, pea seda, pea töist kudas peab siis tuaneitsi, kellel mees on, ma küsin Teid, ka oma kohust täitma, nagu seda tarwis on, kudas wõib ta alati seda tcha, mis iga silmapilgul proua soowib? Seal ei mõtle ta selle peale; seal on tal hoopis töised mõtted. Kord sõitsin ma oma abikaasaga  ühest meie küladest läbi, kui ma mitte ei waleta, wiietõistkümne aasta eest tagasi ja nägime seal külawanema  juures otsata armsat tüdrukukest. Minu abikaas ütles mulle: „Koko," Teie saate aru, nõnda nimetab ta mind, „wõtame see tüdrukukene Peterburgisse kaasa, tema on mull wäga me-elepärast, „Koko.". . Ma ütelsin: hea meelega. Külawanem langes muidugi meie ette põlwili maha; niisugust õnne, Teie saate aru, ei oleks ta iialgi loota wõinud. . . Weike tütarlaps nuttis muidugi. Isegi mõista on algusel raske isamajast lahkuda Aga pea sai tüdrukukesel meie kodu õige armsaks. Mis arwate Teie? Minu abikaas hakkas teda maga armastama, ei wõinud temast peaaegu sugugi lahkuda, minu abikaasa! ei olnud ka ilmaski paremat tuaneitstt, ei ilmaski. Tema oli iga tööle walmis, mõistlik, sõnakuulelik ühe sõnaga kõik head omandused oliwad temal. Selle eest pidi ka nägema, kudas minu abikaas teda ellitas; ma pean tunnistama, ta läks selles liig kaugele; Tema andis temale kõige ilusamad riided, laskis teda pealegi weel meie lauast süüa, temale theed anda . . . lühidelt kõik, mis ennegi arwata wõib. Nõnda oli tema küll kümme aastat minu abikaasa juures. Äkitse, ilusal hommikul, mõtelge ise, astub Ärina minu tuppa teda nimetadi Ärina tema astub minu tuppa, ilma et selleks enne oleks luba paluda lasknud ja langeb minu ette põlwile maha. . . Mis Sa tahad? küsisin ma. " „3sakene, Aleksander Silitsch, ma palun armu." „Lubage mulle mehele minna." Ma tunnistan Teile, ma panin seda wäga imeks. ~Sa narr, kas Sa ei tea, et armulisel proual töist tuaneitstt ei ole!?" „Ma tahan edasi armulist prouat teenida." „Tühi jutt, tühi jutt! Armuline proua ei pea teenijaid, kes mehel on." „Natanja wõiks minu asemele jäeda." „Pea oma nõuu enesele." „Nagu Teie tahate!" Ma pean Teile tunnistama, ma olin koguni ehmatanud.  Midagi ei kurwasta mind nõnda, ma tohin ütelda, midagi ei wihasta mind nõnda, kui tanuta inimene. . . . Teile ei pruugi ma ütelda Teie teate missugune proua mull on tõeste ingel inimese  kujus! tõeste kõige suurem kurjategija oleks minu proua peale halastanud! Ma kasksin Annal tuast wälja minna. Ma arwastn temal saaks aegamööda paremad mõtted olema. Aga mis sündis? Poole aasta järele tuleb tema sellesama palwega. Nüüd sain ma tuli wihaseks tema wasta, ma ajasin teda üle pea kaela walja ja ähwardasin minu abikaasalegi ka seda ütelda. Ma olin tuli wihane. . . . Aga mõtelge minu imekspanemise  peale; mõne aja järele tuleb minu abikaas filmawees ja nõnda ehmatanud, et ka minagi ehmatasin. „Mis on sündinud?" „ Ärina. ..." „Teie saate aru, ma punastan Teile seda rääkida. ..." „Wõimata. .. . Aga kellest?" „Teener, Petruschka. ..." See lugu kurwastas mind wäga, tegi mind peaaegu  meeletuks. Kas nüüd just Petruschka süüline oli, seda just selgeste teada ei wõi. . . . Karistada wõib teda, aga minu arwamise järele on tema süüta. Aga Ärina . . . nüüd . . . nüüd mis on seal weel palju waja rääkida. Ma andsin muidugi silmapilgul käsku temal juuksed ära lõigata ja riided koti riidest selga panna ja külasse saata. Minu armas abikaas kaukas otsata hea tuaneitst, aga mis oli seal parata: selle wäärilift korratu olekut ei wõi ometi majas sallida! Haige liige raiutakse kõige parem maha. Arwake nüüd ise. Teie tunnete jo minu abikaasa .. . nagu öeldud: ingel! Tema oli Arina'ga harjunud ja Ärina teadis seda ja ei häbenenud mitte. Aga mis tarwis sellest pitkemalt rääkida! Muidugi  ei olnud seal midagi parata. Mind, mind on see tänamata tüdruk kaua kurwastanud. Mis Teie ka ütleksite õiget tundmist, auusust, õiget meelt ärge otsige pärisorjade juures. Sööda hunti nõndapalju kui tahad tema wahib ikka metsa poole. See oli mulle tulewikus õpetuseks! . . . Kui wähe pärisorjade omandus kaitstud oli, jutustab meile raamat „ Kõrts" jnoeiOMbiü Wvp?,). Peremees Akim oli palehigis mõni kopik raha korjanud ja oma pärisproua nime peale ühe töise mõisniku proua käest tüki maad ostnud, kuhu tema teemehe kinnipidamise koha ehk kõrtsi üles ehitas (sest pärisorjadel ei olnud õigust oma nime peale liikumata omadust osta). Akim'i naene aga armastas ühte kaupmeest ja andis oma mehe raha temale. Wiimate lähäb see kaupmees mõisaproua juure, kelle nime peale peremees Akim maatüli ostnud oli ja palub mõisaprouat Akimi maatüki ja kõrtsi temale ära müüa. Mis ka sündis. Meie näeme sellest, et pärisorjade pidajatel mingisugust õiget ja auusat meelt ei olnud ja et nad õigust jalgade alla tallasiwad. Mõned töised tükid „küti päewaraamatust" näitawad  meile ka rahwast, kuidas tema terwet jõuudu ja tundmisi alal hoidnud, kui ka rusumine ja piinamine  ärarääkimata raske ja suur oli. Wäga puudulik ja wähe oleks olnud, kui Turgknew  üksnes näidanud oleks, et pärisorjus põlastav) ja igale seisusele kahjulik oli, waid tema pidi kõige pealt ka näitama, et rahwal „pea ja süda õigel kohal -seisab", et pärisorjuse läbi mitte kõik koguni maha rusutud ei olnud ja kui paremad lood kätte jõuudwad, rahwas ise paremaks ja tublimaks saada wõib. Niisugusid  inimesi leiame meie jutudes „Hor ja Kalinitsch",  „lauljad" j. n. e. Aga puuduse pärast ei ole mull wõimalik nendest rääkida. Nõnda on siis Turgenew kirjateel oma raamatute läbi oma-aegse inimestele rahwa nurjatut ja kõlwatud olekut näidanud, mis Wenemaale mitte auuks olla ei wõinud ja kõige pealt oli tema esimene, kes seda tegi. Seda enam mõjusiwad tema kirjad, et suure waimuannetega mees suure osawusega, ilusal ja ladusal keelel jutustab ja kujutab. Aga mitte üksnes kirjateel ei äratanud ta tõisa pärisorjuse kautamisele,  waid ta ise awaldas oma põlgdust pärisorjuse wasta ka teu läbi. Tema kergitas kohe peale ema surma aastal 1850 oma pärisorjade põlwe. Mõtted, mida TurgMew oma kirjades ülespannud oli, tõiwad kohe peale Krimmi sõja rikast wilja, kus Wenemaal Ontsa Keisri Aleksandri 11. juhatuse all parandused nii mitmetpidi ilmusiwad ja lood ennast hoopis töiseks muutsiwad. Esimene küsimus, mis ette panti, oli pärisorjuse kautamine. Niipea kui nõuupidamise  aeg isiööda oli, pidi pärisorjuse ikke 20 miljonist Wene alamatest langema ja 19. Weebruaril  1861 wõis õnnis wabastaja Keiser Aleksander  11. hüüda: „Prii olgu rahwas wabal Wene pinnal! Ja rõõmu wärin heljus Wene rinnal. Uus seadus Wenemaale anti Ja orja ahel hauda kanti." Mõnesugused sönumed. Möödaläinud päewil saadeti aruldane kuulsa nimeline  wang, Vürst Leonti Georgewitsh Lobanow-Rostowski  waleweksli Väljapanemise pärast Siberisse. Würst Rostowski, kelle abikaasa priitahtlikult Siberisse  kaasa läks, on alles noor mees 29 aastat wana ja Väga rikas. Nowgorodi kubermangus on temal 25,999 ja Pihkwa kubermangus 7999 dessät. maad. Wäljamaa passide hind oli tänini 5 rubla pooles aastas. Nüüd tahetakse teda tähtsalt kõrgendada, nimelt  11 rubla kuu peale, see on pooles aastas 66 rubla. Aastal 1849 oli Väljamaa passide hind 19 rubla poole aasta pealt, 1841 juba 25 rubla, 1844 tõuusts ta 199 rubla peale künni 1851 weel rohkem, 259 rubla poole aastalise wäljamaa passi eest maksta oli. Vastutaja: J. KSrw