kohale ruttanud, käsud sõimad Ida kaewanduse sa linna mäe ülematele saadetud, pea kaewandusest sai katsutud maa alt läbi kaewada sa kõik maSsinad saiwad töösse pandud, siisgi näis see edenemine wäga waewaline olcmat. Teisel päemal tuliwad mäekaema uduse ülemad linnast senna ja ikka sai ühte puhku põemad sa ööd terme abiga tööd tehtud, aga selle korda minemiseks oli mähe lootust. See oli ju tõesti raske uskuda, et neid wecl mõimalik hingega päästa oli. Küll need olimad päewad ja ööd neile kõikidele, küll need elimad päewad Liisale, kellel süda kahetsusest  lõhkeda tahtis, kellel tema endine kergemeelne elu kui üks otsata wõlg näis alewat, mille nuhtlust ts süüd kannatas. Need wiis päewa sa õõd oksas talle nii plikad, nagu kümmekond aastat. Ja kui Toomas parma walgcle toodud sui sa Liisa teda, kui ka äramincstanud, oma kätte wahel hoidis, oli tal, kui tahaks ta mõistus rõõmu pärast segaseks minna. Kuidas tahtis ta nüüd üsna teisiti elama hakkata ' Kuidas tohtis ta nüüd oma mehe wastu m.null armastust üles näidata sa temale rõõmuks elada! Aga ts ei wSinud oma head eiiewõttet mitte korba saata. Ta mees ei tunnud teda mitte eMM ja iga pä-zv ja iga tund ütles ta V- enesele, et ta ialgi enam üht lahket sõna oma mehe suust « saa kuulda, ega Must silma pilku näha. WihameeleS oliwad nad teine teisest lahkunud ja Ma ei wõmud ta ialgi enam heaks teha. Süäl magas laps EM, aga Toomas ei wõmud ennast mitte ta Ae rõõmustada, ta oli -ii hästi kui surnud nende mõlematele ; Seda luges ta ju arsti näost, et see asi mi oli. Ilma rõõmu ja lustita pidi ta üksi Mv tegema, ise enese ja oma lapse heaks, üksgi ei saa talle nüüd enam sbikS ja nõuks olema. Tal « olnud kedagi kiilas, kcS ka tema poole oleks hoidnud, seda teadis ta, ja teadis ka, et ta teisite mitte ei olnud ara teeninud. Kui kohutawad ja südant rõhuwad oliwad seesugused mõtted! Ta arwas, kui Toomas kord lahkelt tema otsa waataks, tema uime nimetaks ja siis sureks, et see talle palju kergem oleks kanda kui seesugune wõeraS maade, millega ta nüüd ta otsa waataS. Nii istus ta päew pkewa järele omas ahastuses.  Mööda minnes küsis wahel mõni, kuidas lugu Toomaga olla, aga kauaks ci jäänud keegi siia. Mõni tema seltsimeestest, kes juba tugewam oli, tuli teda ka wahel waatama, wahtiZ tükk aega tema otsa ja läks siis kurwalt jälle tagasi, sest aidata ei wõinud siin keegi. Ja jälle istus Liisa ühel õhtul oma magaja lapse kärmal, nägu kahe käega kinni kattes ja nuttis kibedasti ja ahju pingi paal istus Toomas ja oli pea kätte pääle toetanud, nagu mõtleks ta miZgi asja üle järele. Õues akna kõrwal aga seifis Peeter, waataS tuppa ja mõtles selle õhtu pääle enne õnnetust, kus La siin ruusikas kätte ja wihase südamega seisnud ja seespoolist õnne waatanud. Ja nüüd nõgi ta ainult ahastust ja pühkis käega üle silmade, uus Liisa ahastust nähes märjaks oliwad läinud. Kui üksi sa õnnetu siin see noor naine oli! Kuidas ta südamesse tungiwalt nuttis! Peeter kuulis tema nuksumist läbi akna ja see leikas talle südamest läbi. Mehe wastu, kes ahju pingi pääl istus, ei kannud ta mitte enam wiha; sest nad oiiwad teine teise kõrwal seisnud, kui surm ligi oli, oliwad rahu teinud maa all, mis ka maa pääl pidi peetud saama. Toomas ei teadnud sellest midagi enam, aga ta ei teadnud ju wiha Vaenust ka midagi, mis neil teine teise wastu oli, ega armastusest, mis tal oma naise ja lapse waStu oli. KM see oli Mets lugu! Ja Liisa oli weel nii noor! Liisal mõisiwad niisama sugused kurwad mõtted olla kui Peetril, ta wõttis käed palge eest ära, heitis kätki kõrwa põlweli ja pani käed kokku: Liisa palus. Seda ei olnud Peeter weel mitte Liisa juures näinud, Liisa kõige kangem walu ei vieks teda mitte nõnda liigutada wõinud, kui tema käte kokkupanemine ja ilma tahtmata läkfiwad ka tema käed kokku ja ta õhkas: „Jumal halasta nende mõlemate pääle oma Poja pärast." Liisa oli lapse üle kumardanud, kes rahutumaks läinud, kui ukse pihta kopputati. Ta kohkus üles. Kes pidi tema juure nii hilja weel tulema? Pitkamisi wiiwitades hüüdis ta: „Sisse!" „Peeter!" hüüdis ta kohkudes, kui wõeras sisse astus, „mis sa siit tahad? Tahad sa ennast rõõmustada minu õnnetuse üle —" „Liisa," tuli Peeter wahele, „ma tulin, sest ma arwasin, et sul nüüd kedagi tarwis on, kes sul nõuks ja abiks oleks, ja seda tahtsin ma sulle ütelda, et sa pruugid aga ainult nimeta, kui sul abi tarwis on." Liisa waaiis suurte silmadega tema otsa, ta ei teadnud mitte, et Peeter ja tema mees teine teisega rahu teinud oliwad : „Sina Peeter! tahad mind aidata?" küsis ta uskmata pilguga. „Jah Liisa, seda tahan ma. Sul on ju mõndagi tööd, mis mehe kätt tarwitab, wõid mulle aga nimetada, mina tahan nii kaua teha, kuni Toomas jälle terweks saab." „Kum Toomas jälle terweks saab," korda» Liisa ja hakkas jälle kibedasti nutma, ta tahtis midagi ütelda, aga juba oli Peeter läinud; ta ei teadnud mitte, mis ta temast mõtlema pidi ja siisgi tundis ta ennast raskest koormast waba olewat, et üks inimene talle oma abi ja nõu oli pakunud. (Järg tuleb) -vaimustatud oliwad, paistis toorust, st st neil näitas -väga meelt mööda olewat mõöda-minijoid torkiwate  sõnadega haawata. Neile anname nende runialuse andeks sa siis on kõik hea. Kell K õhtu sai meel Kaarma seminari koolmeister  herra Uudritz oma pruudiga pidulikult ehitatud Kaarina kirikus laulatud. Inimesi oli rohkesti loosimisest künni laulatamiseni Koormale jäänud. Kaarmalt ära sõites nägin kõrtsi ecS lõhutud ja meriseks kistud meeste nägusi ja noori mehi, kes jalust rumalad uäitasiwad olewat, sest nad wõitlesiwad kõigest -väest selle waStu, et mitte nelja kodara pääl -veerema ei hakkanud. Nii oli minu lustisine Kaarma sõit. Üks loosi wõija. Kuresaarest. 24. ja 25. Juunil andsiwad kuulsad Rootsi lauljad siin Salongis konserti. Et küll pilctide hinnad kaunis kõrged oliwad, siiski oliwad mõlemad korrad sõäl rohkest kuuljaid Pllhapäew 26. laulsid nad linna parkis, kus hinnad palju odawamad oliwad, nii et ka alamad inimesed sest osa wõtta wõisiwad. Nende lauljate kohta peab küll tõega ütlema, et need päris kunstlauljad on. Kõik laulud olgu Saksaebk  Nootsikeeli laulsiwad nad ilma noodi päält -vaatamata ja ka ilma taktita ja siiski oli igal laulul niisugune armas ja kaunis kokkukõla ja -vaimustas igat päS-tk-mljat nii, et ciiainist kõik laulud pidiwad kaks kord lauldud saama. Kahju et neid kuulsaid laulu-mcistrid nii arwa ja wähe kuulda saab! Millal meie Eestlased ka nii kaugele oma laulmisega jõuawad ?! Aga -vist -algi, sest neil puudub ju peaasi ja see on ühendus ja kokkuleplik meel ühe teisega. Kui meie laulukoorid  ka, -võib ütelda S aastat kooS on seisnud ja tubliste selle aja sees tööd teinud, -na arwan, et siis juba -vöiks palju ilusamine ja puhkamine lauldud saada, kui nii, et iga aasta uued lauljad samoad õpetud. Sest kes hoolega püüab, see wöib kõik. Ja ega keegi pole juba tark siindidinud!  Jaanis clawad ka niisamuti ristiinimesed kui üleüldse Saaremaal, aga selle kalli seisuse sees ja nime all otsimad mitmed meel oma õnnetuste  ja hädade ajal pahareti abi. Hiljuti oli ühel talunikul wasstkas haigeks jäänud, kohe läheb perenaine püssimehe järele, keL äkise haiguse maStu wassikale peab püssi laskma. Selles mõttes läheb ka püssimees naabri wassikat arstima. Aga kui ta senna läheb, ütleb naine: Wassikale pole enam tarwis püssi laska, see on juba hinge heitmas, aga lase kurjategijale! Püssi mees küsib: Kuhu ma siis lasen? Tarwis lõuna poole laska, ta ma jätis läks senna poole, kässib naine. Mees laseb püssi psskuda. Noh lass ta nüüd waludlcda, siis ta teab, et ta mu wassika ära wõttis, ütleb naine ja usub et see püssi pauk mitme kümne werSla taha ühe inimesele peab mõjuma, kes ta usu järele nende massika elu on ära wõtnud. Üks teine naine oli juba mitu aastat kidumise haiguses ja et arsti rohud enam ei mõjunud, tuli ta sellele otsusele: „tehiud haigus!"  Kolmandamast  kihelkonnast toodi üks mana mees, kes tehtud haiguste aritija olla. Aga kuulge: toherdaja  oli meie pool nii kuulus ja usaldaw et palju haigeid ja tõbiseid, kes omal tehtud haiguse arivasiwad olewat tema juure tuliwad abi saama, nõnda on siis näha, et meie rahwal küll usku on, oga kahju et see mitte see tõsine awitaja usk ei ole. Poidelt. Tulekahju. Kcsknädalil juunikuu 8. päcwal pärast lõunat pääsenud Kahtla mõisa sulaSte majas (härblis) tuli lahti. Walju tuulega läks tuli ka warsti kuuri mõi tõllahoone ja säält karjalaudadesse, kõik kolm maja saunad ürikcse ajaga tule roaks. Karjalautadesse on ka mõned loomad jäänud ja üheS ära põlenud. Termeks on jäänud mõisa elatis maja ja aidad. Tule hakatus teadmata. Tartust. Tartu koolikonna kurator teatab oma ringkirja Mmases numbris, et linnakooliõpetajad  edaspidi ainult Wene keeles eksami ivõiwad teha, kuna crakooliõpetajatele luba on antud, seda ka Eesti ja Läti keeles teha. Wcnekeelt peawad nad aga nii palju mõistma, ci nad teda õpetada wõiwat. Riiast. Riias on 22. Juuni k. p. õige hale õnnetus sündinud, millest terme linn clawalt osa wõtab. Kuus inimest sõitnud ühes lootsikus ühe Düna jõe panemal kaldal seisma aunilaewa poole. Teadmata põhjuse pärast tõusnud kaks lootsikus olejat inimest üles, mille läbi kerge sõiduriist ühe külje päälc kaldunud. Mõlemad secsolejad kukknsiwad  üle lootsiku ääre mette. Ühe wettekukkuja neiukese päästnud küll üks julge noormees uppumise surma käest ära ; teine fissekukkuja ei tulnud enam mee pääle nähtawale. Et küll abi warSti käepärast  oli, jäi noormees kadunuks. Armutakse, et kange weewool nooremehe laewakehsde alla ajas ja sel wiisil ta päästmise wõimatumaks tegi. Juhtumine on seda kurwem, et uppunud noormees ära päästetud neiukese peigmees oli, kelle meeleäraheitlik  kurbdus asjaloo teadasaamisel ära rääkimata  olnud. Õnnetu noormees jättis abitarwitaja ema ja kaks weikest õde järele. Windawist. Windawist kirjutakse Liibawi ajalehele: 22. mkp. Üleeile õhtul wajus siinses sadamas laew „Marianne" põhja, mille kapten Raun, Kuresaarest oli. Laew oli kustutamata kupjaga täidetud, mis sissetungiwa wee läbi põlema hakkas. Pccterburgist. Peeterburgi seitung teatab, et walitsuse ringkondades matjamaalt sissetoowatc sigarite, joodama wiinade, likööride ja konjakidc tollimaksu kõrgendada tahetakse, ja selle kohta eeskirju walmistakse. Põhjust on