suu oma Liisu (piibu) kõrgemalt laua päält maha tulema, -võtan teda õrna pigistamisega  oma kätte -vahele, ja waatan talle otse silmade sisse! mis mo süda siis seeS ütleb, seda ei wõi nia mitte üles rääkida.  Nüüd leikan ma ilust suu punnikcst peeneks ja täida oma armsa piibukese äereui  täis, tuli pääle ja mops, mops, mopS, - suits ongi lahti. - Olen ma nüüd kõik suupunnikesed teist korda oma hiimnu kustutades jälle läbi ajanud ja kõik piibi põhja ajud endiste suu pinnukeste  «sennale istuma seadnud ja wimane tibnke ka tule läbi puhastub ja teise nüulc  muudetud, siis wötau ueed enmised piibu  põhjad mis juba kuiwad küll on ja õcruu  neid peeneks, siis lasen oma kalli kase tohust nina tubaka kirka, kõige kõrgema uurgakaüa päält alla tulla ja täidan teda kalli haisuga tubakaga; sest ajast hakkan oma tubaka lummu ninaga ruutuna. Nagu  iga hinges inimene teab, et niisugune tubaka rmlkimiue mõni kord ka nina nuuskamist  meele tuletab, seda ära toimetades hakab ka nina õli sõrmede ümber, seda wöian ma jalges olema kingade pääle, mis neile hoopis parem ja kosntawam on, kui teised õlid ja raswad siis päikese all. Et niisuguse õliga wöitud kiug küll roaga kaua maotu peab, seda ei jõua keegi salata, siis ometi mitte nii kaua, nagu Israeli rahwa kingad kärbe teel ivastn pidasid, seega tuleb  sellegi kinga peele ka oma wiimane tunnike; siis miin seda wana ja elatand kinga paari oma peremehe söniku mankri ja härja paariga tese põllu mäetamise materistiga  seltsis põllu pääle, kus needsamad tuhat kord rohkem mäge maamullale andwad,  kui kõik A merita linnu sittad ühte kokku, ja wilja iiva, mis selle kinga kaljale  ligidale maamulda on langenud kannab  saea kordse seemne, mis kõik jõlle maja juure tagasi tuleb. Selle mi isi paal tubakast  ruukidcs ci lähe temast ühtegi hukka ja saau kaheksa ehk üheksa nädalat werendi naela tubaka ruukimisega wanemaks. Ncuda öpiwad Saarlased iga asjaga ümber  käies wähega läbi ajama. Mine ja tee niisammuti; siis saad poolteist naela tubakaga lobinat tcrwe aasta läbi." mind seks soowib; jäta oma wacwa, mõtle simem ja wiimse kohtu väele, ma olen sind .uue. elu aea armastanud ja unustanud ju '.e.ee.e. sind pärast so surma auuslada; ma r ee.r. oma mannct." Vana mees waatas lõikuval silmil ta re...e. ..õtumal õnuismgu sind, laps," üales :a ritkamisi. lõmbas ta käe enese neem -e eeter le.äe 'uud. . st'e. ee ee 'e. -.e.n!"-hüüdis tüdruk kohkunud.  Sell nlmavilgul walgüstas üks mälgu jeen ruba ja birmus Artsatamine oli tuulte., rassism. lõi poo! pärna puud, mida r. e.l aaõereeud .ui. maetu maja, nõnda et aknad ruruts läkmvad. Nüüd päests üks karmus tuul ladti. mis kõik maja seinad murisime veni. auulc winanmise sega segas anu: tunge me-, kobin, mille sissi oja, nüüd 'uur sigi, urmumaaa palju wctt oli toonud. . siuauulu võran -.ma, waada, ila on suruut.'  kasi.adus nüüd Marie. Haige ei liixuruaaud  eaanasi enam ja arwamaia bädas siunamurduiid mõlemad naestercbmad ta üle. ..siu ei ole min m.me 'urnud," mles cma, ..m.iue kunu aõdrnu" uüdruk pidi külale tohtrit minema ruouau. ~Ma ei möi mirte minna," ütles uu. ..arasi on wäaa kange, ma arman, et riik julm üle jookicb." palus ua.idra nacnc. ,ia jõuad meel külasse ilma käona, m läbed jo ülesmäge, too tobler siiua ira sind siis ilma abita ci jääta, kui aõda ree/s olema." Nõnda läks tüdruk tohtri järele, kes möldrile muidugi enam midagi aidata ei wöinud, sest ta oli jo sest häda orust lahkunud,  nõnda, kui ta oli ette ütelnud ja ta hing seisis nüüd Jumala trooni ees. Kuiwade pisarata silmadega maatis möldri uaeue oma igawcsse rahusse läinud mehe rahuliku palge päcle. „OH laps, mikspäraft  oled sa niisugust man et teinud, ütles  ta tasa. - „Ema," ütlev Marie, „ mõtle ometi isa häda ja maewa päcle ja maata siia, kui rahulik ja õnnelik ta nüüd wälja näeb; minu õnnistusega on ta surnud,  üra tee mind mitte kahtlaseks minu kohuses." Nuttes wõtsid nad töine töise ümbert kinni; nad ei kuulnud midagit loomuse  mägede hirmsast lm lumisest ja kohinast, nende mõtted käisid rahusse läinud hingajale  kaugele, tundmata kaugusesse järele ja olemik ja tuleivik oli unustud. ~OH mo laps, mesi tuleb"! karjus nüüd ema. Ja muidugi: mesi oli üle liige kallaste tulnud ja muutis nüüd aja ja õue mereks ümber; juba tungis wcst läbi ukse tuppa ja karjaajast, mis weel madalamas oli, kui elamise maja, oli hirmust elajate röökimist  kuulda. Kui nad minnaks ukse lahti tegid ja karjaaida minna tahtsid, et elaja loomadele weel aidata, siis tungis mesi kolinal tuba ja älnvardas kõik ära neelda. Hirmuga mõtles Kristine ühe niisamma suguse lvechäda päclc, mis esimesel aastal oli olnud, kui ta möldri naeseks sai; ta waatas oma tütre päele ja mürin käis üle ta ihu, kui nende häda tundide päele mõtles;  nad oliwad ilma kellegi abita siin, ükski ei olnud neil sess hädas abiks; üksi mehe ja isa surnu kehaga. Tallides waikis elajate röökimine, kildas  wõisid noad uaesterahwad neile abi wiia; jörmilt laamasid naad tooli päel, minnaks ärkas ema sest uimastusest üles, kui üks tuule hoog häda kella häele külast senna tõi, ehk ci olnud säel häda ometi mitte nii suur, et ka nende päcle mõtelda mõis, kes ometi kõige suuremas hädas olid. Ta tõusis üles ja lootsis läbi mee, et meel need kallimaid asju päesta. Marie oli kollase  mee sees, mis tuas oli, maas ja palwetas,  ilma hädast hoolimata, mis ta ümber  hirmsal miisil laastas, oma isa surma moodi ees. Ema oli hirmust üsna joobnud.  „Peaks ometi mesi tulema, et meie siin ära npuksime, see oleks kõige parem," mõtles ta iseeneses. Ikka kõrgemale ja kõrgemale tõusis mesi, nüüd tungis ta suure jõuga läbi madalate, purustud akna aukude sisse ja täitis wähe silmapilguga tuba; häkiste kargas Marie maast üles ja nägi kõik seda hirmust häda. „Wiime isa üles minu kambri," hüüdis ta. (Ots jääb tulema.) Isamaalt. Ansekiilaft. Säält poolt on meile järgmine kiri tulnud, mida palutakse ära trükkida. Meie pool pole käes olemail pääwil midagi uudist, ebk tähtsat asja lugu sündinud, mis just „Saarlase" lugejatele suupärast oleks olewat ja suurt meele jahutust  wõiks teha; ometigi, et „ Saarlane" mulle iga nädala nii lahke meele ja keelega, mõni kord koguni naljaka naerulise näuga siit ja säält, üht ja teist koju kannab ja teada annab, mida ma nii häümeelega loen ja sest lahkusest ennast rõõmustan, kui ta meile rahwa käekäigust laialt wäljalt ette pajatab. Siis arwan ma enesele kohuseks  oina poolt meie rahwa käekäigust teada anda, mis meie rahwas siin kitsa maa-kaela pääl praegu teemad. Kõik asi läheb ikka mana moodi edasi, iga pääw toob oma töö, sõniku wädu ja sisse kündmine on juba käsil lõpetada; nagu mõnigi mees juba enne teab, on maa harimine meie rahwas suuremast osast emaste töö, selle hukkas on sõniku pääle tõstmine meie örnama sugule üks neist kõige raskemaist töödest. Nään sagedaste kuidas perenaesed ja noored neiud ja manad tüdrukud, keda kosilased wist kogemata  silma paari mahele jätnud kõik see pitka, palama pääwa läbi jalad rangis, küürud kongis sitget sõnigut rataste pääle tõstwad ja põllule wädawad, hale meel mõni kord püült maata. Pärast sõniku madu on mõnel kuppu Triinul ja soonte paigale panija Maril tööd küllalt, raskest tööst haigeks jäänud parandades.  Meestesugu  on mere püü hooleks. Kewadine jäme kala püüd on möödas, küiwad siiski meel katsumas, millal Sõrulane merd tühjaks  usub. Mõned laewad on juba lesta noota ko katsunud lasta, aga saak õige mähe, peawad socmat aega ootma. Põllumaa näitis kord juba õige murelist nägu, mis pitkalisest kuiwast aeast tuli, sest meie kore maa pind nõuaks iga pääwa taga kastmist, seda wiga parandas taema Isa neljapääwal (7. Juunil) ööse wasta reedet rohke wihma anniga, et hommikul kõik õue päälsed ja tänawad mee lõikudest hiilgasid ja kartuhmli jädade wahel mesi woolaö. Selle armulise anni eest oleme helde Andjale wäga palju tänu mõlgu, ja kiwi on sellel südame asemel rindus, kelle käed silmi kõige Kõrgema poole tõstes kokku ei lähe Teda tänades. Rugi põld seisab kõrgemais kohtades parcmine kui madalais, kus talwe mesi ja kewadine wilu osalt kahju on teinud. Ergemat asja mull see kord sugmvendele teata ei ole, juhtub seda, eks siis pruugin jälle sulge. Palju termist „Saare-Tönu" ja kõige tema suure suguwõsale soowib „Sörwe-Onu" menna risti poed. —ss. — !Walljalqst kirjutab meile sõbra käsi järgmisel wiisil: Esmaspääw 4. Jaani kuu püäwal, tõusis lõuna ja õhtu wahelt paks wihma pilw nähtumale, mis igale põllu mehele südamese rõõmust lootust äratas, sest mampind oli paari nädalase kuiwa läbi kõmaks läinud ja taime sugu (rohi ja wili) oli halwas kordas ja maa-pidajate paled murelised. Aga kõik lootused ei lähe iga kord meie soowimist mööda täide. Paari kordse kange müristamise järel hak-