Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahvale. „Saarlase" toimetus ja wäljaandmiue, Kuresaares, kaubauulitsas 10. ! „Saarlanc" maksab: < Saaremaal aastas I rbl. TA kop., postiga saadetud 2 rbl. < Saaremaal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud I. rbl. 23 kop. Tuleb wälja iga csmaspämval. ? Kuulutuse rea ehk selle ruum maksab  S kop. 28. Esmaspääw 15. Julil 1885. !!. aastakäik. Kas on tarwis, sündlik ja wöimalik Saaremaal kihelkondadesse arstist ja apteekisi asutada? Need kolm küsimist on Saaremaal ise ränis linnast kaugemal olewate kihelkondade  kohta wäga tähtjad ja tarwilised,  katsume neile siis ka kohalist kastust walmistada. Esimese küsimise pääle —: „Kas on tarwis Saaremaal kihelkondadesse arstist ja aptcekisi asutada?" on küll kõige lühem ja selgem kostus: Jah on tarwis! Sest mida kaugemal linnast ükski kihelkond  ehk koht on, seda raskem on arstiabi  saada ja seda tungiwamalt oleks nendes kohtades siin räägitama asja üle nõu pidada ja Võimalikult teuks muuta. Iga kord ei oleks haigus mitte nii wäga hädaohtlik,  kui arstiabi ehk rohud käe pärast oleksiwad, aga et maal neid ei ole, sellepärast  on haigus üks kardetaw külaline. Kui haigus hakkab, siis on talurahwa juures ikka see arwamine: „Wlap saab paremaks,  mis läheb ometi suureks haiguseks, j. n. c." Mõni kord läheb see arwamine õigeks, aga sagedaste jääb haiguse kätte wöit. Alles siis kui maarohud, sortsimooride  muljumised ehk tohertamised haigust weel kardetawamaks on teinud minnakse linna arsti jutule. Ka on neid palju, kes ei hooli ehk waewaks ei wõtagi kaugelt abi otsida, maid haige jäätakse „Jumala abi" hooleks. Jumala abi on küll iga haige juures see ülem abi; aga: „Juma! on arsti rohud maa seest loon'd ja mõistlik mees ei laida neid mitte," ütleb kirja sõna; see on meitele tunnistuseks  et Jumal on abi juba meite kätte annud ja meie peame seda õigel ajal ja osawaste oma kasuks pruukima. Et kitsa silmaringiline rahwas linna arstidest ja nende rohtudest palju lugu ei pea selleks on tal ka oma põhjus: Mõningad linna arstid waatawad alama seisuse haiguse, wea ja häda pääle maga kaugelt ja külma osamõtmisega, sellepärast pole talurahwa usaldus linna arstide pääle  mitte maga suur asi ja palju wõtwad nende õpetust ja juhatust ümberpöörtud pruukida nagu : õpetakse rohtu tilkade kaupa  sisse wõtta, siis wõetakse seda luusikaga ; kästakse luusikaga wõtta siis rüübatakse rohi ühe ehk kahe korraga ära ütteldes: „Talupojal on koma ihu ja kõmad sooned,  mis tilkadest ehk luusika tüäwest sellel mõjub." Nõnda wõib siis wastu käsku rohu pruukimisega tõbi weel pahemaks minna kahju! Sellest mis siin ööldud, näeme, et talu rahwas, ehk tal haiguse ajal küll häda suur ja nõu lühike on selle mõte ega nõu pääle ei tule, ega ei teagi tulla, et maale ka oleks tarmis arstisi ja apteekisi  asutada. Selle pärast oleks mäga soowida,  et kõrgemad haritud seisused nimelt mõisnikud ja õpetajad arstide ja apteekide asutamise nõua - sääl ringkondades, kus neid hädatfi tarmis on teuks muudaksiwad.  See, mis talurahwal wõimata, on kõrgemal  seisusel kellel küll suurem jõuud ja mõjuw nõu igal ajal kae pärasi sei- Jututuba. (Järg.) Jalutamise süitidel nägi ta enamiste ikka üht ilust tugewat noort meest, kes ta paale waatmiscst lahti ei saanud ja kelle wastu ka tema süda külmaks ei jäänud. Ta oli nii tore, nii mehelik, ja üsna teist moodi kui ta isa ja Aleksander. Ta pidi alati ilusa, noore mehe pääle mõtlema, aga kui lvüga kohkus tema, kui ta oma näpputõS  Sm miinuse juures teda mana Saksa krahwina majast ees leidis. Ta jõi nii häbelikuks, kuida ei ial enne omas elus, ja pärast üraminikut ei täädnud tema mitte, mis ta süül Muud ja rääkinud oli. See aga oli ta! selgest meeles, et tema teda oma suurde mustade silmadega wahcpidamata  silmanud oli. Muidugi oli mana kreemina tn icda märkinud ja ta ei pannud  seda mitte imeks, kui tema wenna poeg, kribiv Egon see oli see noor kena mees parast üraminikut noore Wene neiu järele paris. tädi, ütles krahw Egsn, „murersege  m'ulc Mädusi selle noore neiu üle! Ta on juba ammu mule armas olnud, emu» M ükski teine naesrerahwas maa- Ws«akcnc jutustas, mis ta noore tüdruku elust Nadis; iaäl tuli Egon tema juttu wahele ütteldes: „Seda tean ma juba, ja meel enam. Selle wähe tuntud noore neiu isast ei räägita mitte heat. Mina olen pahades kaardimängu majades teda tundma õppinud  ning arman, et tema mitte igakord õiglaste ei mänga. Isa süüde eest ei wõi mitte tüttar kosta. Teisite on lugu ühe noore mehega, keda ma ka ta seltsis näinud  olen ja kelle ümber käimine neiuga mind rahutumaks teinud on. See pidada tema sugulane olema aga ta wvib ka tema armuke olla ja see mõtte teeb mind hulluks!" „ Jumala pärast, „Egon!" hüüdis tädi ehmatades, kui ta nägi, kuida Veresoon krahwi otsa pääl põnewile paisus. Tüdi tundis oma memm poega ja taadis, et tema  hirmsa, äkilise nahaga oli. Kui see tema  päälc tuli, siis ei olnud tal mitte enam inimese aru, maid möllas kui hull, ja ses hirmsas olekus oli ta juba mõnda  hulla tükki teinud. See hirmus tuju ei läinud enne mööda, künni tale krambid pääle tuliwad ja ta minestanud mahakukkus.  See kole omadus ajas teda rahutult maailma kaudu ümber l muidugi ei saanud ka ükski teener temaga kaua läbi, waid kõik Pisimad lühikest aji järele jälle ära. Ainult  Lks xrmm Egiptuse maa poiss oli peaaegu wiis aastat juba tema juures, sellepärast et tema teda Egiptusemaal, kus sell ajal umbest katk möllas, surnu kihade seast poolnälginud ja minestanud wälja kiskunud ja päästnud oli. Poisi nimi oli Jüri. Nagu öõldud, mana krahwina, Egoni tädi, nägi paisunud mere soone tema otsaees  ja kohkus wäga ära. Ja kartis, et krahw möllama hakkaks ja lubas heameelega  lähemalt mana Kaskohwi ja tema tütre elu lugu järele kuulata ja iseäranis wälja pärida, mis asjamees see nõnda nimetud sugulane Aleksander neile on. Krahw Egon oli sellega rahul. Nattuke aawslt andis krahwi wiha järele ja ta läks tädi juurest ära. Ära minnes ütles ta tädile: „Ole nüüd nõnda hea ja ärawenita seda asja mitte pitkale, waid toimeta teda noppeste." „Ja jah, Egon," ütles tädi. „Seks leian ma kergoste asja ja tahan weel täna  noore neiu Kaskohwi juure minna. Mis ma sääl siis kuulen ja näen, seda tahan ma sule Home heameelega täädaanda, kui sa jälle mu juure tuled." „Tänan sind, tädi. Jumalaga!" Warsi selle pääle laskis tädi hobused tõlla ette panna, astus sisse ja nimetas kutsrile Kaskohwi kortri numri, kobn ta sõitma pidi. Kauaaegse sõitmise järel, sest tee oli,