Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Haufsi järele J. Lill. IX. 18. Masinameister, üks alandlik mees, kes oma osawuse  poolest igal pool kuulus oli, wõttis neid ukse peal waSta. „Pole weel kaugemale jõudnud?" küsis Faldner pahase näuga. „ Tõeste, minu masina saatja Londonis on pää kelm, kelle ase wõllas, ehk Teie, meister, mõistate küll taskukellast kokku kruuwida, aga mitte auruweSket ülesse seadida, nagu mulle ette kiitsite."' Baroni sõnad nähti meistrile wäga mõrudad olewat;  ta nägu lõi tulipunaseks, ning kibe waStus wiibis  tal keele peal, aga ta neelas ta alla ja pühkis käega üle oma harwade jüuksete, nagu tahaks ta seega oma paha meelt waigistada. „Ärge pange pahaks, herra baron," wastas ta, „kui mulle masina plaan ja rehknung ette pannakse ja rattawärk ning kruuwid Siete on äramärgitud, siis tahan ma iga masina kokku panna, kui ma teda ka iial enne ei ole näinud. Aga siis peab mull ka luba olema teha, mis ma tarwis tunnen olewat, ja siis seisan ja wastutan ma ka selle eest, et kõik õigeste saab tehtud, aga nõnda —" . „Noh, et ma ise pisut ühes olen aitanud, tahate Teie ütelda?" ütles baron. „Wõi selle peale tahetakse  kõik süüd ajada? Teie ise ütlete, et Teie iialgi niisugust masinat pole näinud, ja mina olen neid Prantsuse ja Jnglisemaal kaks kolm tükki oma silmaga näinud, ja tean wäga heaste, et need suuremad rattad waltsi ümber seisawad, kuna weiksemad ülemal pool aset on —" 5 „Aga mõtelge ometi Jumala pärast, herra baron," wastas meister, „see Aeie auruweSke on jo üsna töist wiisi ehitatud, seda wsib plaanist näha —" „Plaan ja jälle plaan, aurumasinad on auru.  masinad, ja üks on sedasama nägu kui tSine. Peetud ma olen; igalt poolt peetud ja mu kallis raha maha wisatud!" Waheajal oli Fröben masina plaani kätte wõtnud  ja läbi waatanud. Tema nägi warfi, et selle weske wärk wäga lihtkorraline ja ilus oli, ning et ta, kui üksikud tükid kokku sündfiwad, wäga kerge oli kokku seadida. Tema oli oma õpiajal mathematikat ja stisikat  -uurinud, tema oli oma sõbra seltsis kõige kuulsamaid  masina wärkisi näinud ning tundma õpinud, aga et ta sellest palju ei rääkinud, arwas ta sõber Faldner, kes oma teadustega palju arwas mõistwat, nagu ei teaks Fröben masinatest kõige wähematki. Kui Faldner'i pahameel ikka suuremaks ähwardas minna, küsis ta meistrilt ühe ja töise tüki järele, ning kui see nad temale kätte juhatas ja ta nägi, kui kenaNe nad kokku sündifiwad, ütles ta Faldner'ile: „Ma tahaksin sellepeale kihla widada, et Sa sugugi peetud ei ole, sest nõnda heaste kui siin tükk ja H k sisse passiwad Sa näed, need on need päärattad, mis tambiwesket õlipresfiga ühendawad -- nõndasama heaste peawad ka kõik töised tükid kokku sündima." „OH, Teid on Taewaisa ise siia saatnud;" hüüdis meister rõõmu tujul, „kudas Teie ometi kohe selle taha saite! Jah, U on pääwõll, ratta II hammad käiwad kedrewarte külge, siia tuleb ratas otsa kruuwida." „See mastn on wäga lihtlabane," kõneles Fröben edafi, „ja minu sõbra eksitus tuleb sellest, et temale suuremate masinate wärgid üksi meele on jäenud, mis 'ka tõeste tõistrviisi on ehitatud. Sinul on ehk weel meeles, et meie Inglise maal herra Henri Smith'i juures ühe õliweske nägime, mis peaaegu nõndasama oli kokku seatud, kui see siin." Baron peitis oma imestamise pilkawa naeratuse . taha ära. „Tehke mis T'e tahate," ütles ta hoolimata  kombel, „ mina arwan, et-kõik asjata on. Parem oleks olnud, kui ma ühe Inglise masinatundja kohe oleksin kaasa lasknud tulla. Wõid ju selle õnnetuma kruuwide huniku kallal oma õnne katsuda; ma arwan, et kui ma mõne tunni pärast Sulle järele tulen, on Sull sellest masina isu kuhjani täis; sest selles tükis, tean ma, oled Sa alles täitsa Xöl) õppija." WilistadeS sammus ta weskest wälja, hüppas sadulasse ja sõitis metsa. Fröben aga laskis kõik jälle koost ära wõtta, mis baroni tahtmise järele ühte oli pantud. Rumrid seati jälle joonele, ning Fröben'! meel läks selle tallituse juures ikka lahkemaks, ning naeratades pani ta tähele, kuda meister läikiwail filmil ta otsa waatas, kuna tema sellid ja poisid temas oma kunsti ülem-meistrid nägiwad. Rõõm ja elu oli tööpaigas aset wõtnud, kus enne üksnes käskmist, baroni wandumist ning meistri alandlikku wasta waidlemist kuulda oli. Peagi oli kõik joonele seatud, ning kui baron wasta õhtut metsast  tagasi tuli, jäi ta imestates seisma, ning ei näitanud  esimesel silmapilgul asja edenemise üle rõõmustawatgi.  Tema arwas kõik segi ja sassis eest leidwat, aga meister andis naeratades masina plaani tema kätte, kutsus ta keskmise wõlli juure ning seletas temale kord paberi, kord masina peale näidates, mis nad juba siia ajani walmis oliwad teinud. „Kui lugu nõnda edasi läheb," ütles meister, „ja kui see wõeras herra hoome ka meile nõnda mõnususte abiks lubab olla, siis wõin ma julgeste tõendada, et masin ja weske pühapäewaks käimas on." „Hull lugu!" oli kõik, mis baron plaani tagasi andes wastas, ning Fröben oli kahewahel, kas need tänusõnad wõi needmised oliwad, mis ta sõber aeg ajalt habeme sisse urises, kui nad ühtlasi lossi poole tagasi ratsutasiwad. Masina ehituse mõnus edenemine ja wõib olla ka lootaw Don POro pärandus, hoidsiwad Faldner'i lähemail päewil heal tujul. Fröben oli oma sõbra Don Pedro'le W. linna kirjutanud, ning Faldner ei jätnud enne järele, kui ta seni tema juures lubas wiibida, künni W. linnast wastus tagasi saaks tulnud. Ka Joosefe wasta oli ta natukene inimlikum, ja lubas temale, wist küll oma sõbra pärast, maja talitust ära lühendada, nõnda et ta enne lõunat ja õhtuti Fröben'iga wõis jalutamas käija ehk see temale ette lugeda. Ja Joosefe kosus selle lühikese aja sees nähtawalt. Tema Palgil punetas waikse rõõmu läige, ja mõnel silmapilgul,  kui lõbus naeratus ta huulte ümber wiibis, kui siis kenab lohukesed ta palede peal ilmusiwad, pidi Fröben tunnistama, et ta arwa ilusamat naisterahwast oli näinud, jah, sagedaste, kui ta tema otsa waatas, läksiwad Fröben'! meeled nõnda segi, et ta oma unenägube armastatud pildi ilmsi enese ees arwas seiswat, et poolkustunud mälestused jälle uueste ta südames ärkafiwad, et ka tema healgi, kui see liigutatud  oli, tema kõrwus nõnda tuttaw kostis, nagu ei kuuleks ta seda siin mitte enam esimest korda. Ikka arwemine wõttis ta neil päewil oma pildi kapist wälja, mis ta muidu alati tundide kaupa oli waatlenud,  ja kui pilt kogemata tema kätte juhtus, kui ta selle lahti rullis, kui ta tundmata armukese silmi waatas,  siis oli temal iseenesest häbi ning ta arwas kohuseks,  eluta pilti andeks paluda, et ta teda unustanud ja hooletuse sisse Mnud. „Aga," ütleS ta siis, nagu iseenese wabanduseks, > „kas see siis ülekohus on, et ma waese Joosefele tema rõõmuta elust mõned päewad  lõbusamaks aitan teha? Ja kui wäga pisut on sinna waja, seda head inimest rõõmustada, teda õnnelikumaks  teha! Temaga mõnda ilusat raamatut lugeda, temaga rääkida, teda jalutusel tema armsamate kohtade  peale saata see on ju kõik, mis ta tarwitab, et rõõmus ja lahke olla. Mäherdune taewas ei wõiks Faldner'il ta majas olla, kui ta ennegi mõni kord temale mõnda niisugust weikest rõõmu walmistaks ehk sellest osa wõtaks!^ Ilma et isegi seda oleks tahtnud uskuda, tundis noormees ennast õnneliku olewat, et Joosefe nõnda usaldaw ja lahke tema wasta oli. Eks ei näitanud Joosefel iga hommik ja õhtu nagu uus pidu olewat? Kui Fröben pruukostiks alla tuli, oli tema juba kõik kenaste ja kauniste walmis seadinud. Kord walitas tema pruukosti ruumiks saali, mille lahtistest aknateft kena Rheini jõgi oma mägiste kallastega näha wõis, kord weikese kingu, kust wäljad ja wiinamäed neile silma paistfiwad, jah kõige oma töörahwaga otse nende ees, aga siiski kaugel küllalt oliwad, et nad eksitamata waikse hommiku lõbudust wõisiwad maitsta, kord oli ta aias tiheda ringpõesastiku wälja otsinud, kuhu wäljastpoolt ilmast midagi muud, kui wärske õhk ja mõni ninatark päikese kiir sisse peafiwad. Nõnda oli Joosefe ikka uus ja rõõmuStaw, ja kui siis sõber ligistas, kui lahkelt tõusis ta ükesse, kui wiisakalt pakus ta temale terewseks kätt, kui elawalt mõistis ta, kuna Fröben teda nähes pool uimane sõnagi suust wälja ei saanud, juttu alustada, ühte ja töist kõnelda ja tuju ning osawa waatlusega igale asjale otse uue kuju anda! Ja kui ta siis pärast toidu nõuud wirgaste  ja ruttu kõrwale kolis, kui wõeras ettelugemiseks  raamatu taskust wälja tõmmas, kui ta oma näputööga,  mis ta arwa käest ära pani, tema kohale töine poole lauda istus ja iga sõna tema huultelt ära luges, seal oli Fcöben'i meelest sagedaste, nagu peaks tema kõik maailma ära unustama ja weikese, lühikese,  õntsa silmapilgu nägi ta magust und, tema olla õnnelik abikaas ja istuda siin oma armastatud naise kõrwal. (Järg jäeb tulema.) Õhulaewast. Kõne Eesti Kirjam. Seltsi koosolekul 26. Weebruaril 1882 pidanud stuck. A. Sõrd. I. Juba aasta tuhandate eest tagafi on inimesed katsunud  linnu wiisil õhu sees lennata. Wana jutu järele olla Kreeklased Dädalüs ja Jkarus omale tiiwad  külge teinud, et päikese juure lennatcr, aga see ei olla neil mitte korda läinud ja nad olla merde kukkunud.  Archytas olla 400 aastat enne Kristust Tarenti linnas Itaalia maal puu tuisid mehaniku (kunsti) abiga lennata lasknud, ja nõid Simon olla Rooma linnas ühest majast teise lennanud. Mõtte kallal, kunsti abiga inimest läbi õhu lennata lasta, oliwad mitmed looduse uurijad tööd teinud, aga see mõte jäi ikka üksi mõtteks, ilma et teda elus oleks pruukida wõinud; katsed, mis ses tehti, oliwad ikka enamiste õnnetumad, näituseks kukkus Danti, kes üle Trasimeenia mere sõita õhust maa peale ja murdis oma jala ära) üks Inglis maa munk pidi õhusõidu katset oma eluga maksma. Et kõik katsed asjata oliwad ja theorii paljaks theoriiks jäi, tuli sest, et inimene oma ruumi suuruse järele enam kui 800 korda raskem on, kui niisama palju õhku. Cavendish leidis 1766 aastal üht õhu-seltsi, wesinik nimetud, mis 14 korda kergem on kui see õhk, mis meie maa üle õljub. Selle õhu-seltfi abiga wõib inimene õhu sees lennata; 1766 aastast saadik oli siis wõimalik õhu-laewafi ehitama hakkata; 1767 aastal tegi professor Black Edinburi linnas Shotti maal teaduse põhja peal plaani walmis, mille järele õhusõit wõis ettewõetud ja õhust raskemad kehad kõrgesse  õhuSse üleslastud saada; 1782 tegi Tiberio Cavallo  Black i theorii järele mõne wesinikkuga täidetud seebipulliga katset, näituseks, et õhust raskemad kehad wefiniku abil tõeste õhusse ülestõusta wõiwad; see katse läks heasti korda. Sellsamal ajal katsusid wennaksed Mongolfier teist wiist niisugust tulepommi nõnda nimetati esimesi õhulaewa pommist ehitada: nad täitsiwad linasest riidest  tehtud pommi palawa õhuga ja lasksid teda siis ülestõusta. Lyoni linnas Prantsuse maal ehitas üks teine niisamasuguse pommi, kelle kõrgus 126 ja paksus 100 jalga ruumis oli. Terwe Prantsuse maa imeteles niisuguse imeteu üle. Professor Charles laskis wesinikkuga täidetud pommi Pariisi linnast ülestõusta, mis talupoegade suureks  imeks Gonesfe ligidal maha kukkus; aega mööda tõmmas pomm maa peal ennast kokku, kuni ta wiimati  wakka seisma jäi, kus talupojad teda siis pühas wihas tükkideks kiskusid. Prantsuse maa kuningas Ludwig XVI. (1774—1793) laskis Mongolsierl oma silma ees õhulaewa pommi Versailles linngs walmistada  ja pani laewa sisse ühe lamba, pardi ja kuke. Pomm reisijatega ühes langes metsas õnnelikult maha, kust lammast ja parti söömas leiti. Suure palwe peale saiwad kaks meest kuninga käest luba, üht teist Shusõitu ettewõta; nende reis läks ka õnnelikult korda; sest ajast saadik wõeti tihti õhusõitusi ette. Siiamaale on Eüroopas ja Ameerikas umbes 3500 õhusõitu ettewõetud, kus juures umbes 15 inimest  oma elu on kautanud. Seda uut leidust teretati Prantsuse maal rõõmsast?  ja pruugiti sõja tarwis; selle juures aga hakati ka rahwa rõõmuks pommist õhusse üleslaskma. Kui Napoleon I. 1804. aastal Pariisis oma kroosiimist pühitses, ei tohtnud õhupommide üleslaskmine mitte Puududa; 16. Detsembril Shw tõusis õhulaew ülesse ja wajus teisel homikul Rooma linna ligidal maha. Ka Ludwig XVIII, laskis, kui ta Pariisi läks, 1814 aastal hulga pommisi rahwa rõõmuks ülesse. Nimetud tarwituste kõrwas aga pruugitakse shulaewu  ka teaduse kasuks, et ülemaid õhu-kihtisi tundma õppida. Robertson ja teised tõufiwad 18. Juulil 1803 aastal Hamburgi linnast õhulaewaga õhusse ülesse ja sõitsiwad 19 penikoormat kuni Hannover'ini; nad sõitsid  23,500 jala kõrguses, kus 5° külma oli. Niisamasuguseid  õhusõitusi saatsid korda Peeterburgi ja Pariisi akademiad, ja Gay-Lussac tõi 23,000 jala kõrguselt  mõne pudeli õhku enesega kaasa, mis ta omas heemia töötoas äralahutaS; ta leidis, et õhk seal 23,000 jala kõrgusel neistsamast jagudest kokku seatud on, kui siin maa peal, õhu soojuse wahet oli 37°. Ühe teise sõidu juures, mida Barral ja Birio 1850. aastal ettewõtstwäd, lõhkes pomm, wefinik tungis wälja, õhulaew kukkus kui kuul läbi õhu maha ja sõitjad peaststd kui suure imeteu läbi oma elu. Niisuguste sõidude juures juhtub tihti õnnetusi: mõnikord  ajab tuul laewa mere peale, kus ta oma sõitjaga mere põhja wajub; ka juhtub, et laewake puuladwa otsa kõlkuma jäeb, mõnikord läheb pomm ka põlema