Saarlane Ks 44. Teisipäewal, 21. Äowembril 1889. VI. aastakäik. maksab: Ilmub igal isistP>Äorvt»t. Kiiresaares nr. 1?. Saarlase toimetusele. KuresaareS UU Kleüldine volitiüa ajaleht maa- jn linnarahvale. UW Ons kõrtsmikude wõlguandmine kahjuks wõi kasuks? Noh wana küla onu, tule istu siia meite pingi pääle korra maha, sest mull mõlgub juba ammu midagi mõttes ja waewab südame pääl, mida ma sulle nüüd nelja silma all tahtsin kõneleda ja wälja puistada; ülepea ka sinu käest küsida, mis sa sellest päälkirjast saaksid arwama, minu lühike tarkus ei tea seda just mitte nii otse kohe wälja ütelda. Kas meie nüüd maal kui ka linnades ümber käime, ikka tuleb seesama küsimine keele pääle: Ons kõrtsmikude wõlguandmine kahjuks wõi kasuks? Üks ilma piitsata orja pidajatest, kelle walitsus peaaegu igale maale ulatab, on wiin! Oh kui suur on tema orjade hulk ja kui palju uusi tuleb ikka weel igapäew juure ja kui truuiks jääwad need, künni surmani! Et wiin hirmsamat kahju maa pääl on teinud ja järgesti weel teeb, kui keegi muu waenlane, seda ei oska keegi tark inimene ära arwata; aga siiski läheb tema walitsus ikka oma soodu edasi ja wähe on neid, kes awalikult tema kurja walitsuse wastu pancwad. Küll on noori ja wanu, meeste- kui ka naisterahwast, kes tema piitsa juhtub nüüd ka olema, kelle silmad waremalt  lahti lähemad ja ennast neist ahelaist lahti katsuwad raputada, siis on aga hir- witamine ja naermine Me selle palk, nende poolt, kes weel edasi jäävad orjama. Wiin on siis ka meite Saarlaste seast paljugi wigaseks teinud ja mitmedgi oma majadest wälja ajanud. Kas siis kõrtsmikude wõlguandmine wiina himu kaswatab? Di jah, miks mitte! Joodik on ju wiina himu wang; teda ei juhata enam tema mõistus. See on jo ammugi teada, et joodiku raha ikka erinemine  lõpeb, künni wiina himu täis saab. Nüüd ei aita muu nõuu, kui wõlgu pääle ajamine on platsis. - Ms on siis temale enam meelt mööda, kuid kõrtsimehe suur heldus. Üks korter teise järele saab aga rehnungi pääle wõetud, et aga himu kustutatud  saaks, mis aga iga kortriga seda tulisemaks läheb; sellepärast on siis kõrtsmikude  wõlguandmine täiesti laidu wäert. Aga küsime nüüd: Mikspärast siis kõrtsimehed  ülepea wõlgu andwad? tema on ju ka inimene, temal on ju ka meel ja mõistus; ta näeb ju küll, kes joobnud täis on, et sellel enam tarwis ei ole. Mina arwan et tal tõesti heldust joodiku wastu ei ole, et ta nüüd seega tema wiina himu wähendaks,  waid igamees mõistab, et kõrtsimees wõlgu andmisega ise oma kõige ligem lignnins. on. —. S" ju üsna wilunud wiis, et,.mõni kõrtsimees armastab wäga numbritele kui kauba pääle, ühte nulli juure lisada, —et siis summa parem on kokku ütelda. Ka on seda mitmes kõrtsus näha, et wet wiina juure lisatakse, mõteldes: eks ta mvi ju sellegi pärast ikka 65 kopikat toop maksta! Mis joobnud inimene sest tunneb wõi teab? Kui siis wiimaks aeg tuleb, et wõlaline oma mõla peab ära maksma ja küll ka näeb, et rehnung natuke suuremaks on kaswanud, ega ta wõi siis sellepärast tülitsema hakata, sest pärast jääb körtsipapa pahaseks, siis ei anna ta teise korra enam mõlgu! Nõnda siis armas küla onu! Kus maigust  sääl marju, kus kõrgust sääl raskust. Seda teame ju meie mõlemad, et neid küllalt saab olema, kes selle üle naerawad,  mis meie siin nelja silma all nüüd rääkinud oleme. Ajad pole ilmaski pahemad ega inimesed paremad olnud, aga Jumal on ikka sellekssamaks jäänud ja selle ette muretsenud, et ohakad üle wilja puude ei kaswa. Hale asi on see, et meie päiwil meel niisugust asju sünnib, mis üle mehed nutawad, aga poisikesed naerawad. Mina ei tea seda mitte, ega ka keegi teine, kui palju rahwaft ennast hukka söönud, aga seda teame, kui palju on hukka joonud! Oi oi, nende hulk on wäga suur, kes hea meelega wiina nii kaua orjawad, künni ihu rammu ära lõpeb ja siis tühi kõht ja närud kaelas, maantee kraamis, kõrtsi pingi all ehk hullu majas oma Jumalast kingitud elu wiimaks lõpetawad! Lume all. 11 Kas ei teeninud tasane ja armuline Joosep mitte tuhat kord enam wanemate armastust  kui tema, kes ikka nuker oli ja neile wastu nurises? See kõik ei olnud temale siit saadik mitte selge olnud. Kadedus ja uhkus sosistasiwad temale ikka teisi mõtteid kõrwu, mõtteid, millede üle tema nüüd sügamast hinge põhjast häbi tundis. Oh kui palju parem temast oli ometi tema wend! Kuidas oli Joosep temale meel hilja aja eest tunnistanud, et tema rõõmuga malmis olla ennast tema asemel alandama ja Antoni andeks paluma! Millega oli tema Joosepilt seesugust ohwrit ärateenitud? Ta oli küll ikka Joosepi wastu lahkem olnud kui teistega,  aga mis ohwrit oli ta siis seega teeninud? Ja kas tema wend ei hoidnud igal ajal kõige selle eest, mis temale, Kristjanile  pahandust teha wõiks, ja kas tema ei heitnud igas asjas heal meelel ja wastarääkimata  tema tahtmise alla? Seda armastust  ja poolehoidmist, mis Joosep temale oli nii truuiste üles näitnud, ei lasknud ta temale mitte niisama sugusel möödul osaks saada. Wait ja iseeneses, nagu ta ikka oli, ei tulnud temal ilmas meelegi wennale oma mõtteid ja tundmusi awaldada ja need oliwad  ka enamisti ikka seesugused, milledest pehme ja tasane Joosep osa wõtta ei wõinudki. Oh oleks ta seda ometi ennemine järele mõtelnud! Kui tema nüüd Joosepile ja oma hea, truui emale ometi kõik ütelda wõiks, kuidas see kõik temale nüüd haiget teeb, et tema nende armastust nii wähe ära on tunnud ja neid nii wähe wastu armastanud, maid neile ikka ühtepuhku paljast meelepahandust  ja muret walmistanud! Ja tema isa! Küll oli tema kõwa ja wali ja nõudis raudse kindlusega oma tahtmist;  aga kas temal ei olnud selleks siis mitte täiesti õiguS? Kas tema ei olnud mitte maja peremees ja oma perekonna pea? Kas tema ei pidanud mitte õigust ja kordust, ja kas ta ei olnud mitte üks tark kohtumõistja  kõiges, mis temal toimetada oli? Kõik need tuhanded wäikesed juhtumised, mis Kristjanile silmapilk haiget teinud ja teda pahandanud oliwad, sest et tema arwas, isa ei tehja temale mitte õigust, rändasiwad praegu kõik tema waimu silma eest mööda ja ikka pidi tema wcel tunnistama, et isa tema ülckordseid kiituse nõudmisi mitte tähele ei ole pannud, aga siisgi temale igakord usaldust ülesse näitanud ja tema toimetustega  täiesti rahul olnud. Nüüd, kus tema oma isa olemise üle waikselt järele mõtles, pääsiwad tema silmad lahti ja ta tundis selgesti ära, et isa sellepärast niisugustes  asjades tagasi hoidlik oli, et ta seega ei tahtnud oma poja uhket ja kõrget meelt meel suuremaks kaswatada. Mis Kristjan enne omas pahas meeles põlgamiseks  ja haiget tegemiseks pidas, need oliwad ainult tunnistused, missuguse hoole ja armastusega isalik silm oma poja hääduse üle walwanud oli. See oli sagedasti raske, ärarääkimata raske kanda olnud, aga kas see ei olnud isa enese südamele ka mitte raske, ennast poja wasta nõnda wiisi ülesse näidata? Kristjan oli seda sagedasti märkinud,  kuidas isa järsku, kiituse sõna pooleli jättes, matkinud oli ja siis jälle külmalt harjunud sõnadega edasi rääkinud. Nüüd alles sai ta aru, et Jõeperemees sellepärast oma imcstelemist ja kiitust tagasi hoidnud,  et ta mitte oma uhket' isemeelelist poega kõrgemeelfemaks teha ei tahtnud, kui ta juba ennegi oli. Raske, südamepõhjast õhkamisega lõpetas ta neid mõtteid ja kargas järsult ülesse, et isalt seda ülekohut, mis ta temale omas südames teinud oli, andeks paluda. Aga oh, see oli ju juba hilja I Jää ja lume alla maetud oli siin tema õnnetu poeg ja üksgi hääl ei tunginud sest hirmsast kattest läbi tema kõrwa, mis teda kõigest maailmast lahutas, aga ka ükski meele äraheitwa kahetsuse  ja armastuse hüüe siit wälja. See oli kõik hilja, wõib olla igawesti hilja ! Tema isa ei saanud ialgi enam teada, kuidas tema uhke poja süda ennast paran-