„Ja! Ma mõtlen, et nüüd ükskord aeg kätte on tulnud, millal ma ühte ametit pean Spima." „Seda arwan mina ka, aga ma ei uskunud mitte, et Sa ise selle peale wngima saad." „See on siiski nõnda, Raimund!" ütles Paul waimustawalt. „Ma tahtsin Sinult ammu küsida, mis Sa minu tulewiku kohta nouuks oled wõtnud." Raimund iraataS imekspanneS oma sugulase peale, kellele nüüd ühekorraga suur igatsus töö järele oli tulnud. „See on Sinu oma asi; ma ei taha Sind mitte sundida. Tahad Sa wäe teenistusse astuda?" Mina mina tahaksin põllumeheks hakata," seletas Paul wiiwitades. ei tunne ma mitte heaste, aga siin Sinu mõisade peal on mull aega seda tundma õpida." „Felseneck'i üksildus näitab imet teinud olewat!" ütles Werdenfels pilgates. „Seda ei oleks ma mitte ustuuud. Sina tahad põllumeheks õpida? Mull ei ole midagi selle wastu, aga ma kardan, et see Sulle pea igawaks läheb." „Ei mitte!" hüüdis Paul ja hakkas püha tõsidusega  jutustama, et ta oma nooruse tempudest koguni lahkuda ja uut elu elama hakata tahab. Siis rääkis ta enese magusast lootusest j. n. e. Kahe tunnilise sõidu ajal oli ta seda kõik walmis mõtelnud ja nüüd kõneles ta nii suure kindmausega, et ta tõeste näitas ümberpöörnud olewat; aga Raimund kuulatas seda aruldase külmusega pealt ja kui ta jutt otsas oli, ütles ta: „Paul Sina armastad?" Paul läks selle ootamata küsimuse üle üleültse punaseks. Ta oli oma armastust weel salajas tahtnud  pidada, aga nüüd pidi ta wälja tulema. „la, ma armastan. Wiimastel päewadel, kui ma Venedigis olin, sain ma teda näha." Ta jäi äkiste wait, sest esimest korda paistis Raimundi silmist inimeselik tundmus wälja : osawõtmisega  waatas ta nooremehe otsa ja terawaste kuulatas  ta tema juttu pealt. Need mustjad silmad hiilga  stwad iseäraliku läikega. „Venedigis? Ah seal?" „Sa tunned seda linna?" „Kas ma Venedigi tunnen? miks mitte!" Raimundi näus awaldas ennast kaduma läinud õnne mälestus; endine külmus ja kangus oli kadunud ja see andis Paulile suuremat julgust. „Venedig jäeb igaweste muu meelde, sest seal on mu elutäht ülestõuusnud." „Tähed wajuwad alla!" ütles Raimund jääkülma  healega. „Ära usalda neid mitte, Paul! Nad waletawad Sinule oma heleda walgusega ja jätawad Sind siis öö pimedusse üksi." Paul jäi nende sõnade üle: „Tähed wajuwad alla!" sügawasse mõttesse. Need oliwad needsamad sõnad, mida ta aurulawa peal proua von Hertenftein'i suust oli kuulnud. Kuis wõis Raimund seda teada? Nende juttu juures ei olnud ju ühtegi pealtkuuljat; üksi juhtumine wõis see olla, aga see juhtumine tegi nooremehe südant raskeks, nagu aimaks ta üht õnnetust. Raimund arwas tema waitolemisel töist põhja olewat. Ta arwas, et ta teda oma sõnadega pahandanud  oli, sellepärast ütles ta lühikese waitolemise järele pehmemalt: „Sinul, kui noorel inimesel on muidugi omad arwamised elu ja armastuse üle ja ma ei taha neid mitte ära rikkuda. Eksimine on selles asjas ka õnn ja mõned inimesed ei saa sellest terwel eluajal lahti. Sina armastad ja Sind armastatakse ka." Paul waataS enese ette maha. „Ma ei tea seda mitte," wastas ta tasa, „ma ei tea ka mitte, kas mull lootust on, sest ma ei ole weel julgenud armastust ülestunnistada. Sa tead, Raimund mull ei ole ühele naisterahwale midagi lubada; ma pean niikaua ootama, künni Sa minu tulewiku parema järje peale sead." Pärisherra silm wiiwis uurides nooremehe peal, kes oma iseseisusete olekut ilmaski nii kibedaste ei tunnud, kui sell silmapilgul. „Seda ma arwasin. Ma tahan Sinu tulewiku nõnda seadida, et Sull Põhja ei ole minu üle nuriseda,  isegi mõista selle tingimise all, kui Sinu ärawalitud  Sinu wäärt on." „Ma loodan, et Sull midagi minu walimise wastu ütelda ei ole," hüüdis Paul waimustusega. „Mis mutt tema enese kohta ütelda on, siis —" „Siis on tema päris ingel!" õiendas Raimund. „Armukene on niikaua ingel, künni ta oma peiut Petab. Ükspuhas, ma ei taha Sinu õnne tee peal mitte takistuseks olla ja Sinul on õigus: niikaua, kui Sa weel oma jalge peal ei ole, ei wõi Sa iial Ühe naesterahwale kätt ja südant pakkuda; ma tahan Sind aitada. Tulewal aastal saab Buchdorfi rentniku  kontrahi aeg täis ja siis saad Sina selle mõisa. Kui maa-elu Sulle ikka armsaks jäeb, siis jäeb see mõisa oma praegustes piirides Sinu omaks. Sissetulek  on nii suur küllalt, et Sa seal elada wõid ja tema tulewast omaniku ei saa ükski neiu kosja tee peal tagasi saatma." Paul arwas, et ta mitte õieti ei kuulnud. Buchdorfi ta küll ei tunnud, aga niipalju teadis ta juba, et kõik Werdenfels'! mõisad suured ja hea korra peal oliwad. See mõisa oli üks eht rüütli eluase ja sellest würstlikust kingitusest ei pidanud Raimnnd ise ühtegi lugu. „Sa tahad Buchdorfi mulle kinkida?" küsis Paul rõõmulikus ehmatuses, „ta peab minu omadus olema. Oh Raimund, kudas wõin ma Sind —" „Ei ühtegi tänu!" ütles Werdenfels sinna wahele. „Sa tead, et ma seda ei armasta. Sina oled minu pärija ja saad nüüd ühe jau minu omadusest  oma kätte; Sull ei ole mitte mu surma tarwis ootada; aga nüüd küll!" Paul tundis selles asjas onut wäga heaste ja sellepärast ei tohtinud ta nüüd ühte sõna enam rääkida, aga temal oli, nagu oleks tänusõnadega, mis südame Põhjast tema keele peale tüngisiwad, ühe korraga ka tänutundmus ära wõetud; sest ta nägi, et see mitte Werdenfels'! meele järele ei olnud, kes ikka täie käega hea tegusi wälja jagas ja ennast siis tänust hoolimata külmalt ära pööris. Ka see pahandas noort armastajat wäga, et Raimund mitte sedagi ei küsinud, kuis tema mõrsja nime on, kas ta Itaallane, ehk Sakslane oli. Ta oli kuulnud, et see walimine mõistlik ja seisuse wääriline oli ja sellest oli temale küll. „Sa lasksid minu Arnoldi enese juurde kutsuda," ütles Paul pika waitolemise järele. „Ta ootab praegu wäljaS, eeskojas." „AH soo, õigus!" ütles pärisherra. „Lase teda sisse tulla!" Paul wõttis ukse lahti ja Arnold astus iseenese tundmusega ja rääkimata uudishimuga sugukonna eestseisjale  ligemale, kelle ees ta sügawalt kummardades seisma jäi. Werdenfels silmitses teda peast jaluni külmalt ja osawõtmatalt. „Herra von Werdenfels on Teid, kui üht truut teenijat kirjeldanud," alustas ta. „See rõõmustab mind, et Teie ka temale truu ja usaldaw olete." See kõlas Arnoldi kõrwuS wäga ilus ja mõistlik ja see mees, kes wagusi oma leentooli peal istus, ei näitanud sugugi nõnda kardetaw ja kaela murdja, kui temast räägiti. Arnold oli selle wastuwõtmisega wäga rahul ja ütles pühalikult: „Ma olen jõuudu mööda seda püha kohut täita püüdnud, mida sureja baroni proua minu peale pani, kui ta noort herrat minu hoole alla andis." „Teie olete oma herrat ülikooli peale ja ka Itaaliasse saatnud?" „Ja, ka Itaaliasse!" kinnitas Arnold, kes oma suure ettewaatuse üle kiitust lootis saawat. Werdenfels'Ll ei olnud ühtegi lusti wanu asju weel kord ette wõtta; ta ütles lühidalt. „Herra von Werdenfels mõistab Teie truuuseft lugu pidada. Temal on selletarwis näitusi küllalt ja ka mina kiidan niisugust head läbisaamist herra ja teenri wahel." Arnold waatas hõiskawa Pilguga oma noore käskja peale, kes koguni wait oli; wahest sellepärast, et ta rääkida ei julgenud. See wõitu kuulutaw pilk tunnistas Paulile selgest: „Pane tähele! Nüüd saan mina Sulle näitama, kuis temaga peab ümber käidama,"  ja siis kõhetas wana teener kord ja hakkas peale. „Armuline herra!" Mis siis?" küsis Werdenfels. Paul hoidis ennast üsna wagusi, ta nägi, et onu „Mis siis?" kiitlejat Arnoldi omas ettewõtmises kõikuma oli pannud. „Armuline herra!" alustas ta weel kord. „Ma olen ette wõtnud see tähendab, mull oli see alandlik  nõuu —" „Noo, rääkige ometi!" ütles Raimund wõeralt, kui Arnold tõistkorda seisma jäi. Arnold waatas kaebliku Pilguga Pauli otsa, kui paluks ta temalt abi, kui ta aga nägi, et Paul kõigist wäest oma naeru püüdis tagasi hoida, wõttis ta oma kogu julgust kokku ja alustas uueste. „Ma tahtsin armulise herrale oma sügawat kahjatsemist üles tunnistada, et Teie üksilduses elate ja Kaugemale ei jõuudnud ta oma jutlusega, sest Raimund tõuusis üles ja waatas tema peale suurte silmadega. See waatamine ei awaldanud mitte wiha, aga Arnold kohkus nii ära, et ta, kes teab kuhu, oleks jooksnud. „Teie arwasite?' küsis Raimund rahulikult aga selle uhkusega, mis temal ja tema sugul nii omane oli. Arnoldi julgus kadus täitsa ära. „Ei midagi, ei mitte midagi!" kogeldas ta. „Ma tahtsin ennegi ütelda, et FelsenecN elu minul maga meele järele on nõndasama ka minu noorel herral et meie mõlemad —" „Siis on hea!" ütles Raimund sinna wahele. „See rõõmustab mind, et herra von Werdenfels'ile, mu loss meele järele on. Eneste arwamisi selle üle, wõite mu teenritele jutustada." Üks käe liigutus näitas, et ta nüüd minna wõib. Ta kummardas pärisherra ees tolm korda sügawalt ja läks siis minema. Esite eestuas tuli talle alles meelde, et pärisherra temale ühtegi kurja ei olnud teinud, aga ta oli roana teenrile paari minuti sees õpetanud, mis see omal elu ajal ei olnud õpinud, tingimata auustamist oma käjkja wastu. Paul oli kõigest wäest püüdnud tõsine olla, aga wana teenri hale tagasi minek wõitluse paltsilt oli nii naljakas, et ta suure healega naerma hakkas. Werdenfels ütles: „Sa oled oma teenrit ära hellitanud,  Paul." „Tema on minu wanemate pärandus," wabandus noormees. „Tema wiis ja kombe ei ole mulle igakord  mitte meele järele, aga ta on mind lapsena kätte peal kannud ja selle peale on tema nii uhke, et mull wõimata on, teda auupakkumisele sundida. Mull on sellest wäga kahju, et ta ka Sinu wastu—" Raimund keelis teda edasi rääkimast. „läta seda! Mina mõistan oma alamaid nende piirides hoida ja seda pead ka Sina õpima, kui Sa Buchdorfi omanik oled." Nende sõnadega tõuusis ta üles ja astus kirjutuslaua  juurest eemale. Pime oli juba kätte tulnud;  tuba walgustas ahjus põlew tuli natuke. Pärisherra astus ahju ette ja wiskas mõned puualut weel sisse, mille järele tuli suure käraga uut toitu wastu wõttis. „Ma lasksin Sind juba warem kutsuda, aga Sa olla wälja sõitnud, rvastati minule. Olid Sa jahi peal?" „Ei olnud mitte," wastas Paul ahju ligidale astudes. „Ma käisin eneste sugukonna lossi waatamas." „AH Sa olid Wcrdenfels'is? On ta Su meele järele?" „Ta on wäga mu meele järele! Üht ilusamat ehitust ja elukohta ei ole ma weel kvhegil näinud. Kahju, et ta kõige oma iluga tühi seisab." „Sa ei ole ilmaski seal elanud?" „Ei ilmaski!" „Meie arwamised lähewad mitmesse harusse. Ma pean Werdenfels'i palju paremaks ja ilusamaks elukohaks, kui Felsenecki ja isegi siis, kui ma mägede üksildust ka nii wäga armastaksin, kui Sina, lähatsin ma igal aastal mõneks kuuks sinna." Raimund ei wastanud midagi. Ta laskis ennast ahju najale ja waatas üksisilmi tule leekidesse, mis nagu ussid wihaselt ümber puu tükide keerutasiwad. Seesugune leekide mäng poolpimedas ruumis näis wäga tontlik wälja. „Wäljawaate aidade üle on wäga ilus," rääkis Paul edasi. „Nõndasama ka küla. Tähelepanemise wäärt on, et majad mitte nii ükstõise ligidal ei seisa, nagu töistes külades. Werdenfels'is on sellepoolest parem ja ilusam elu järg. Kastellan jutustas, et see küla kord olla ära põlenud ja siis jälle uueste ehitatud saanud." „Ja, ta põles täitsa ära," ütles Raimud, kes weel ikka tulemängu pealt waatas. „Ma mäletan seda weel wäha," ütles Paul, kes poisina sellest õnnetusest kuulnud oli. „See oli üks hirmus õnnetus. Waesed inimesed on selleläbi kõigist ilma jäenud ja kui ma mitte ei eksi, siis on seal ka inimesi surma saanud." „Enam kui üks - kolm inimest on tules surma saanud." „See on hirmus!" hüüdis Paul, kes sellest aru ei saanud, kuis ühe niisuguse õnnetuse üle seesuguse osawõtmatausega ja rahuga rääMa wõidakje. Pärisherra  sõnad kölasiwad tõeste külmalt ja ilma inimeseliku  tundmuseta; liigutamata seisis ta oma koha peal ja waatas tule ärarikknwat tööd wahetpidamata pealt. Noorel mehel tuli ette, kui ei oleks onu pale ilmaski nii kange, nii surnu karwaline olnud, kui sell silma  Pilgul, kus tule leegid tema näu peale paistsiwad. (Järg jäeb tulema.) Wastutaja: J. Kõrw.