Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahwale. „Saarlasc" toimetus ja wäljaandmine. Kurcsaares, kaubauulitsaõ .V- 10 „Saarlane". maksab: Saaremaal aastas I. rbl. 30 kop., postiga saadetud 2 rbl. Saaremaal pooles aastas 1 rbl. kop., postiga saadetud 1 rbl. 23 kop. i Tuleb wälja iga esmaspciõwal. Kuulutuse rea ehk selle ruum mak- sab 2 kop. M 27. Esmaspääw 8. Julil 1885. 11. aastakäik. Terwis ja haigus. Kõikidel' kellele Looja arm elu siin loon'd. Neile ka õnneks ja rõõmuks Ta termist on toon'd. Liitujaid põrmud! kes elate looduse sees, Olgu t'e taewa all, maa pääl, ehk maa all, wõi mees; Tõeliku tunnistust saate ka eneste käest: Rõömulik tcgcwus tuleb kõik terwisc mäest. Looduses liikujail tuleb sits närtsitam põud. Eluta elu kui maheneb tormise jõud. Põua a'al kolletab lilledest haljendaw nurm; Haiguse wõimul meil' tuleb ka ajalik surm. Haigus on looduse wäljal üks kihwtine taim; Otsi tal' wastasi sa haritud-mõistlikum maim. Mis on termis ? Wähc on neid õnnetumaid inimesi, kes mitte ei ole tunnud, mis termis on. Termis on immese i hule üks hea tundmus  ja kasulik omadus. Inimene on ajalikult õnnelik kui tal ilm ja mõistus terme on, aga taieste õnnelik ajalikult ja igaweste on see, kelle juures ka meel laulu sõnade soow : „Et terme ihu sees Mull oleks puhas hing ja õigus südames" täidetud saab. Termis on Jumala armu andidest ülem wara siin ajalikus kadumas elus. Õnnis Lutherus nimetab termist neljandamas palwes meie iga pääwaseks leiwaks ja kes wõib selle juures teisite mõtelda ehk ütelda et ta mitte kõige magusem paluke ei ole Z Termis on meile elu, mis aga mitte meite oma ei ole; (Room, r. 14, 7. 8., sellepärast pean meie teda kalliks pidama hoidma. Ükski mõistlik inimene ei wõta termist kõige maailma wara, ilu ja auu masta ära wahetada. Ei sureliku suu jõua terwise  tähtjast, rammu ja tegewust üles tunnistada, ega kellegi kirjaniku käsi kirjeldades  seda awaldada. Suures elamuses ja usinuses liigutab end ajalik elu ja tegewus terwise wõimul. Uhkus kõrgistab omas rammus, ahnus möllab wüsimata ajalikus toimetuses, haridus  õngitseb ilmotsata tarkuse meres ja noorus  rõõmustab ja suurustab ennast omast ilust; sest wägewate mäge mus, rikaste rikkus, tarkade tarkus ja ilusate ilu on terwise süle lapsed. Oh kes mõistab taewa  Taati küllalt selle kalli ande terwise eest tänada! Meie Saare rahwa juures on termis enam kõnes kui teos wäga suure aun sees. Auustatud lugejad täädwad isegi ilma et ma seda pitkemalt arutama hakkan -- kuidas meie rahwa kõnes sõna „termis" pruugitud saab. Kodunt minnes, koju tulles; kokku saades, koost lahkudes; juttu alustades, juttu lõppetades; teretuses, tänus ja kiituses olgu sõnalikult ehk kirjalikult  on „palju tuhat kord tuhat terwisi ; olge tuhandeks terme j. n. e." esimene ja miimane. Ehk küll termis kõne käänudes meie rahwa juures wäga suure auu sees on, siiski ei luba rahwa seisus ja iga pääwane tegewus teda mitte kalliks pidada. Külmal ajal kerge riietega palamast küllma ehk lülimast palawasse wahetus; raske töö, kehwa toit ja korratumad elatis majad, kõik need on terwise kõige hirmsamad  waenlased, aga ka meie rahwa kõige Jututuba. .Meil oli wählke majakene mabrikust natuke eemal; wabriku härra oli seda minu mehele ja mule elamise tarwis annud,  sest et ta mu mehest lugu pidas. Seeparast wõisimc seda wöeraft naesterabwast  ka ilma keelmata oma juure iviia ja sääl panime teda moodi päale. Ma «otsin teda riidest ara, mu mees jooksis tobtri ja ämma eide juure. Wiimanc oli raske kätte saada, sest ta ei elanud mitte wabrikus, maid ühes kaunis kaugel olemas külaS. Todicr oli juhtumise korral wabrikus.  stst siin. oli üks tõõmccs enesele kabju Teinud. Tohtriga ühes tuli mu mees koju, saal oli juba köigc raskem möödas ja baige, ilus naeste raowas oli Ne WNarZapie ilmale toonud. Ma ütlesin tohtrile, et ta tasa pidi olema, ic st baige magada - pea aga andis tohter meile teist Tunnistust: tema olla omast raskest «aeue.st xääõictud ja magada igamest und !" ?" karjatas wöcras «ms hingeabssMscS  ja bcitis haige moodi ette põlwek malm. stlrnud, däriü! Wasuaõ kaige. .Sä.l seisime nüüs ila» nõu» tcma ümber ja ei täädnud mitte, mis teha ehk tegemata jätta. Härra tohtril oli ses asjas kõige enam mõistust ja ta andis meile nõu, mitte seda asja ilmutada ega awalikuks teha. Meie pidime tema ilusad riidedja asjad ärapõletama ja körwale saatma ja pidime inimestele ütlema, et surnud nacsteratnvas olla meie üks maene sugulane. Õpetajaga tahtis ta ise matmise ja lapse riftmise pärast rääkida lühidelt õölda: ta tegi meile ühelt poolt nii palju hirmu ja teiselt poolt rääkis ta nii mõistlikult ja tal nähti ka õigus olewat, nõnda, et meie wiimati taieste tema nõu järele tegime. „Kas pole siis," küsis wöeras hädase häälega —> keegi selle järele pärinud, kust see õnnetu päralt oli?" „Seda wöib küll tohter ta ehk on weel elus, sest ta oli noor ja tugew mees teinud olla, aga kõik ilma asjata, sest kuskil seitungis ei ole teda taga otsitud. See «netu, surnud sai kui meie sugulane maha maetud ja laps tema nime pääle ~Olgaks" ristitud. Et Olga tema nimi oli, arwasime meie sellest, et nagu eespool öõldud, meie tema tasust ühe peenikese rättiku päält see nime leitsime." „Olga on minu laps, minu Wtar!" hüüdis wöeras ägedalt ja kiskus toa ukse lahti. „Olga, Olga, kus sa sled?" Siin, härra met5m......" Kaugemaale ei saanud ta enam ütelda, sääl tõstis wöeras teda tugema küttega üles ja surus woolawa silma pisaratega oma rinna wastu ja ütles: „Laps, laps ma olen ju sinu isa! küsi siin mana ema käest, ta saab seda sule seletama."  Esite ei täädnud mähiks tema paitamise kohta midagi ütelda. Ta muljus teda tubliste. „Waua ema, on see siis tõsi?" küsis mähite minnaks ja hoidis lugemaste wõera wastu. „Ma pean temast suurt lugu!" Haige naesterahwas, ehk nimetud wanacma,  kes aga õiguse poolest mitte see ei olnud, nuttis misammuti. Oma jutustust löppetas ta, kui ta ütles, tema olla see wähikse, wacse lapse oma Mures pidanud ja üles kaswatanud ja olla pärast oma mehe surma Olgaga siia tulnud, kus ta omale siin seda majakest pärimise läbi omaduseks saanud olla. Muidu olla ta kõik Olga ema asjad ära ämitanud, ainult seda sõrmust olla ta Olgale ema mälestuseks annud. olgu tänu! et teie seda tegite,"  ütles Olga isa, ikka weel oma leitud,  armast last põlwe pääl pidades. „Uga nüüd pead sa minuga, see on sinu isaga, mõisa tulema, kas kuuled, wähikc! „ Mõisa?"