Saarlane WW Ulkiildiiie Dlltikii ajaleht maa- ja liaaa rihmalt. UM X- 3S. Esmaspäew 39. Septembril 1886. 111. aastakäik. inuksab Saarciuaal aaStas . . . . 1 rb. Zv kp. Saaremaal povleS aastas t „ „ PoZtiga saadetud aastas . S „ „ pooles aastas . . . . 1 „ ZS „ --S-- Tuleb igal csmaspäewal wälja. Kuresaares, kaubauulits. Nr. IV Jaani kihelkonda, Saaremaal. Kuulutuse rida ehk selle ruum maksab 2 kop. Õige tunneb oma lojukse hinge waewa.*) AuuStatud suguwcnnad! Sügisene aeg on jälle tullcmas, kus pitkcmad õhtud aega lubawad üks teise wahcl mõnda asja enam läbi rääkida ja mõtelda. Kõige enam, kui nüüd oma igapäise elu pääle tagasi waatamc, peame häbiga tunnistama  : ilma süüta loomade õhkamine kaebab meie ja meie laste kurja ja armetuma meele pääle. Kui palju saab wacstc keeletuma loomadele meie rumala ja kurja meele läbi waciva ja ülekohut tehtud? Süda läheb haledaks selle pääle mõteldes, km suureks patuks see Jumala ees, häbi ning tooruse märgiks inimeste ees on. Iga haritud ja selgema meelega inimine näitab armu ja halastust oma looma wastu, mis suur Jumal talle ja neile kõigile kasuks on loonud. Aga rumaluse paelus vlcw inimene on kui meeletu: ta tunneb rõõmu sest, kui wacne keeletu loom tema kätte all walus wingerdab. Lugemata on loomade hulk, keda suur Looja oma armu läbi meile kasuks, rõõmuks ja ülespidamiseks  on loonud; aga selle eest peame ka nende paUe halastama, nendega armulikult ümberkäima, mitte aga oma kurjuse ja wiha lahutamiseks piinama. Kes loomast ilma asjata piinab ja maemab, see rikub ja riisub suure Jumala loomuse tööd, mida tema iial nuhtlcmata ci jäta. Jnimine on niisamuti Looja kätte töö, nagu kõige mahemad putnkadgi, keda sa maa pääl näed roommvad; sellepärast peab tema, kui selle ilma kaaskodanik elama. Inimene, keda suur Jumal oma näo järele on loonud ja targa mõistusega  ehitanud, peab kui kunnim'zs loomade üle armu ja heldusega walitscma, aga, mitte kui kiskja metsaline neid piinama. Arwad sa, et Jumal hea meelega selle pääle waatab? Selle samma mõõduga, mis sa wacse keeletuma loomale oled mõõtnud, mõõdab ka suur Jumal sulle su tegusid mõõda kätte, ehk ta küll oort näp i pihta ei löö. Tema kiwid jahmata,oad pitmlt, aga peenikeste.  Iseäranis tulewad nüüd ' jälle, nagu iga sügisegi, laadad, kus igaüks mähcgi haritud iniminc iga nurga päält wacste lõhnade piinamist mõib näha. Kõige hullemad on need hukka läinud noored mehed, kes joobnud peaga manu hobuse kondikest wahetawad, et säal juures oma purjus pead weel soemaks kütta. Hale jo põlastaw on näha, kuidas wacne loom, kes juba oma liha luude päält on ära orjanud, kellegi niisuguse Vahetaja parisnikule naha raha ees saab ära müüdud, kes teda nüüd kuhugile aja teibasse kinni seob ja kõige ta manuse ja tuimuse ajab. Joobnust peast saab waene loom peast kuuni jaluni piitsaga nii tuliseks peksetud, et kui nüüd uus peremees temaga kaubale läheb, siis on loom nii erk ja pire, et ivana peremees wacwalt meel uskuda wõib, et see tema endine tuimhobune on. Juhtub mõni targem nuhtluse paikas keelma, et see patt olla, siis ou maotus kohe: „Mul on oma loom!" Tohoo sõge! KuS ou su haritud ristiinimese meel? Eks sa ka mitte Looja oma ci ole? Kas Jumal sinuga nõnda teeb, km sina oma loomadega  ? Sina ise ja sinu loom, , mõlemad, olete Looja omad, mõlcmitele teeb temKLtMH, aga sina oma loomale mitte! Nõnda sammu on mõisa sulased kalgid ja armetumad  waeste tööloomade wastu: ülearu kihutamisega  saab mindud, wahest ka ülemeelselt suur üle looma rammu käidaw koorm pääle pandud, kus loom puuduliste riistadega, nagu mõisates tööloomadel sagedaste on, oma kaela ja turja meriseks  öörub, kas surgu ehk elagu, halastust ega armu ei tunne niisugused looma wastu elades. On ju suurem osa mõisa sulaseid niisugused inimesed,  kes kellegi wasta halastust ei tunne, meel wähcm ühe keeletuma looma wastu. Ka on netd toore kombetega talu peremehi küllalt wcel teiste huikas leida, kellel oma looma üle halet meelt el ole. Juhtub niisugune kuhugil teereisis käima, siis peab waene hobuse loomake päewade kaupa rakkes seisma: on ta kord kodus ette rakkendud. Ms saab ta tagasi koju jõudes päästetud; nii kaua peab waene hobuse loomake jänu ja nälga kannatama, kuna wõerad loomad kõrtsi uste ees kodust pandud söögi-kraami soutumaks  ära koristawad. Iseäranis tehakse sellega loomadele suurt piina, kui nendega rautama käiakse, kus nad libe jäe pääl hambad kurku kukuwad ehk rihmatud teede paa! tsrmvate kiwi nukade otsas waludkewad. Tänu Jumale, meil on ka juba hea hulk selgema haruga ja soema südamega inimesi, kes Jututuba. Ülestunnistus surma kvoodi pikal (Järg.) Mina laksin sellest mvlest wälja, mis wissist mine hukkas ei ole. et nõuda kui loomade pahuruö  ia!:'ak>z sa maitseks tehtud ivöib saada, ka kursus vikannse ara kamud ja LrahukaLud saak, kui aga rarai! ja sündsad nõu ja M tema masku lestak'e. ning tarwitakse. Et miMtsd n'.Zrgi.e jcr.da ei nõua mulle tce, mida rirae-ralillns  llnsaregn traõmiga ähwardades jc uule.- dad.S täid mine õige olewai. ilrastristunstnstd lastmad kurs.ueo umbrohtu suureks kas-.rada za lasteraa teda alles stis malm niita kui aa juda allie-rn rirstmas au. Mr.:u libalabanc riaau all auajaaeo juura elles rauda ning icda llrallämstada. Istenestst  rn mõiSia. et ina omas en.-mõaaee, üksrällll.s  nende turja tegijate pääle mZateiiee, kellel kuriarZ ame-iks ja «ulunud wüstis staan.ud on, ega mille nende kurja tegude nr,üle. mida üks naba nllnae.ll.lk stluniiab, ning mida ukSgi magi neaarrllll treida ei jõua. Iseäranis langes minu stlln ellimgnsae turja legijate pillile, kes erra ligimist  rr «randust mine rahule ei jätta ning kelledest  linnas suur hulk neist kõige nalmramaaest  liida nn. Mina arwcsin. ea nad omad rabad llrd uuchajätaksimod, kui ma »cid mi ksw?aM  et nende hivuNi kwrjsst Sõst tais saal- ning neile lusti selle tarbis vuudM. Aga iza secs umned pea ära, et see SA hirmu» rsSke töö on. Sest scllc tarwis ci ole mitte ükspäinis palju kannatust ja julgust, waewa ja aega ning raha, maid ka suurt inimese tundmist maja: ühe sõnaga üttelda, see oli tee, täis waewa ja talitust. JulgcSrc astusin mina kurjatöö kõige pühamatesse paikadesse, heitsin kõige suuremate kurjategijatega ühte liiki, wiskastn raha lugemata wülja, ruS tarwis oli, talitust kõrwale saata, ma ei hoolinud hädast ja suurtest kuludest ja tormasin ivahepidamata  oma kõrge cttcscatud mürgile. Pea jõudis  aga asi cscciincscst ootmata kurwalc otsale. Kad. aasta parast oli minu suur warmidns peaaegu  tükkis otsas, ja sellega olin ma omast kõige t-zgcwamast toest omas ettewõttcs ilma. Ikka enam tundsin ma ära, et üks üksik inimene,  kui tal ka kõige surelikudo -võimus ja kindlus  oleks, ci wõi mitte ühe rahwa kurjuse ja paha kombele laeniv waigistada. Ehk ma küll mitme SanelM korda minemise Ae rõõmustada mõistu. siiSgi oli minu xttcwstte ülepea üks nõder katsi. Ja wümane lõpp oli see, ci kõik maailm mind päris narriks pidas za ct ma wacseks jäin. Esiteks olin ma meel- ärahcitmiscs,  aga pea wõitis nooruse julgekindcl meel ja äratas minu sees uuesti tcgewnsc wöimu. Rutusti k«sWiM ma omad üle jäänud Wgrsnduse  raasukesed kokku ja reisisin Põhja-Amerika. Ms jõudM Põhja Amerika. abita ja «acsem kui kõige Wlleisam rändaja. Otsata WseiWprelc läks mulle minnaks korda Reujsrke!«v«s ühe suure maa omaniku juures wäga wõikse palga ccst üht halba teenistust leida. SiiSgi teenisin ms seega kõige wahcmast oma iga päewaft leia». Ilma asjata otsisin ma sell ajal üht kohta, kus ma oma tarkust ja osawust oleksin wõinud pruukida.  Nädalad ja kuud läksiwad mõõda, ilma et minu seisukohale paremist oleks olnud ja ma olin sääl juures meel õnnelik, sest mul ei olnud tarwis nälga kannatada. Poole aasta pärast, kui ma ühel päewal oma peremehe maja ees uulitsat pühkisin, kuulsin ma oma nime nimctawat. Enne kui ma aega sain ümber pöörda olin ma juba ühe noore mehe kätte wahel, kus ma teda esiteks naha sain ja tundsin omaks suureks rõõmuks Juhan King olcwat, keda ma kahe aasta eest Londonis oma järel andmata maemtsuste ja rohke raha abi läbi kurja tegijate seltsist väästsin. Ma leidsin teda see kord wäga kahjuliku ja paha seltsi seast ja minu wacw ja töö tema kallal ci olnud mitte ilma asjata. Tema sai ühe mõnusa ja hea koha ühes clukinnituse seltsi toimetuses ja kui ma Londonist ära reisisin, siis jätsin ma teda ses kindlas lootuses Jumalaga, et ta mine ci pidanud oma praegusest ametist lahtuma. Seda suurem oli minu imeks panemine, kui ma teda nüüd oma ees ilusas reisiülikomms nägin-. Ta rääkis lühidelt, ct see toimetus, kuS ta tänini oli ametis olnud, olla järsku pankrottiks jäänud ja seega ära lõpenud. Ilma asjata olla ta üht teist ametid otsinud. Kartuse pärast, aga,et ta häda ja puuduse läbi Wc hukatuse tee päälc ci satuks, olla ta rutu nõuks wõtnud Inglis maalt Amerikamaalc Wiladelsia linna, kus tal üks õde ühe wõcraSle maja omanikule olla mehele saanud, ara reisida. Suure imeks panemisega kuulis ts minu praegust elu lugu minu oma suust, sest