keele asemel leiame meie aga ka weel tummade juures, kelle keele-organid wigaStud on. Tihti ksneleme aga ka meie liikmetega ja wäljastpidi  kombega, ilma et meie tummad oleksime ehk palawa lõuna all elaksime, tihti laseme, kui äritud oleme, kõnekeelega  ühes ka kätt ja jalga üheS ligi rääkida, wihas tõmbab silmanägu meil ennast kortsu, lühidelt wõime öelda, meil on ka wäljastpidi kombe-keel, kes enamiste awalikust südamest tuleb ja ilmsaladuseta ennast awaldab,  küna kõne-keel tihti meite pärismõtteid ja tundmist  kõnelemise juur.eS peidab. Walelikud ja tigedad inimesed ei waata iialgi selle filmi, kellega nad räägiwad,  waid waatawad maha, et nende silmadest nende saladust mitte äranäha ja arusaada ei wõikS, et nad tõifiti mõtlewad kui nende kõne on. Ka loomadel on oma kombe-keel: suled ja karmad  tõusewad neil püSti, kõrwad lasewad nad lonti j. n. e. Ka igal rahwal on oma iseäraline kombekeel,  nõnda nikutab Sakslane ja Eestlane pääd, Itaalia maa meeS wiskab pääga tagasi, kui ta „jah" ütelda ja oma rahulolemist awaldada tahab. Kõnelegu inimene kuidas tahes, kaS käega ehk suuga, ehk mõlematega ühel korral, ikka on tall mõte ja tahtmine oma ligimestele midagi teadustada) seda teaduStamist nimetame meie üleültse keeleks. Inimese  kõne-keelt nimetakse kõige tähtsamaks ehk ka ainsaks märgiks, mis inimese ja looma wahel vahet ja inimest inimeseks teeb. Selle üteluse tõendamiseks peame fiin äraseletama ja waStust andma küsimise peale: mis on keel? Seal k«S inimene looma piirest wäljaastub, seal on keele sündimise paik. Küsimise peale: mis wahe on looma ja inimese wahel, wõime meie waStata: inimesel on mõistust ja aru ehk.inimene räägib, inimene räägib, sest et tall mõistust on, loomal aga puudub mõistus ja seepärast ei räägi ta ka mitte. Inimene räägib, sest et ta mõtleb, loom aga ei räägi mitte, sest et ta ei mõtle, see on wahe looma ja inimese wahel. Rääkimine on waljuste mõtlemine ja Mõtlemine sisemine rääkimine, kõnelemine on mõtede avaldamine. Sest näeme meie, et keel inimest inimeseks teeb ja et meie iseäralikult mitte loomade keelest waid ükfi loomade  healitsemisest rääkida wõime. Keelega avaldame  meie siis waljuste omi mõtteid ligimestele: nii leiame meie sagedaste inimesi, keS oma elava oleku ja loomu pärast kõiki üksikuid mõtteid ilmtahtmata sõnadega  kohe avaldavad. Wäga teravalt nimetab Kreeklane keelt aga ka mõistust ei ole ta muud viisi nimetada teadnud, kui ka sõnaga , sest näerye meie, miS vahet Kreeklased kõnelemise ja mõtlemise ehk keele ja mõistuse wahel tegid; looma nimetas Kreeklane s. 0. ilma mõistuseta. (« sõnaS «-X0705 on nõnda nimetud a privatium ja tähendab sedasama, mis meil „ilma" ehk Saksa keeles „ohne", „un", unvernünftig, ilmkeeleta, - Hebrea keeles tähendab kõnelemine (awar) mõtlemist kui sisemist rääkimist ja rääkimist kui waljumõtlemist. Saksakeele s?na „stumm" on esmalt „stumpffinnig"  s. o. tõntsimõtlejat tähendanud) jah tõeste kui köidetud ja kammitsas on kurdi ja tumma waim, niikaua kui ligimese armaStuS talle mitte appi ei tõtta ja teda rääkima ei õpeta. Nõnda on keele organid inimese waimu teenistuses;  sest tunnist saadik, kuS laps esimest sõnu ma-ma, ma-ma, pa-pa, pa-pa kogeldab, kaSwab pitkamisi ta keel ja sellega ühes ka ta waim, kaSwab aga ümberpöördnd  tema waim, fiiS kaswab ka ta keel, mõlemad üheS kooS kaswawad, Spetawad ja hariwad teine teist waStastikku. Ülewal nimetasin mina, et inimese ja looma keel ühe wanadune on; niikaugele kui meie ajaloo teadmised  ulatawad, teame meie, et inimesed juba rääkisid ja loomad healitsefid. Ka kõige harimata rahwaSte juures leiame meie täielikku keelt, kusagil ei ole meie keelt leidnud, mis alles esialguseS kaSwamiseS ja juurdumises  oleks olnud. Kui Zumal algmiseS taewast ja maad, nõnda seletab meile piibel, kõiksugu loomi põllu peal ja lindufi  taewa all loonud oli, wiiS ta neid inimese juure, et näha saaks, kuidaS inimene neid nimetaks, sest kuidas inimene kõiki loomi nimetas, nõnda pidi neid ka nimetatama,  inimene andis ka iga loomale ise nime. Sest tähendusest näeme meie, et esimesed inimesed on rääkida mõistnud. Ka ei ole selle tähenduse järele mitte Jumal, waid inimene kõik loomust nimega nimetanud,  iga ühele ise nime annud. Siin juureS peame meie küsima, kaS esimestel inimestel ehk ka kõnelemine keeleorgauidega üheS suhu juba loodud oli? Oli see nõnda, mispärast peab siis sündinud laps alleS rääkima õppima, mispärast et ole tall ka kõnelemine keeleorganidega üheS sündimise juures juba loojast kohe antud, mispärast peab laps aegamööda oma ema abil alles rääkima õppima, kaS Jumal meil ehk enam nii armuline ei ole, kui esimeStel  inimestel, wõi rääkis Jumal estmeSte inimestele  ehk stnu ette ja SpetaS neid nii rääkima? Nende küstmiste peale katsume lühidelt wastata: keel on inimese  läbi ja nimelt estmeSte inimeste läbi loodud; kohe peale selle kui Jumal esimest inimesi oli loonud, kui käsi, kes neid lõi, alles nende peal oli, neid waimus ja ihus juhatas, on sedamaid keel loodud inimestest, Jumala läbi ja abiga loodud saanud, mitte aga ühe hoobiga, waid ta edenes ja kaswiS jõudsaSte inimese loomu seeS. Inimene on oma keele järel inimene; et ta aga keelt luua wõis, pidi ta juba inimene olema, s. o. tall pidi mõistust olema, ja seda oli Jumal tall. kohe juba kinkinud. Nii kui esimene puu maailmas oma seemneterast enda ümber poetas, nõnda on ka esimene inimese ema keele seemet oma esimese sündinud lapse waimusse külmanud, ja esimene laps on juba oma ema kutse-healt kuulnud. Sündimises awaldab laps oma keeleorganidega niisamasuguseid ilmäramääramata healesi kui loom, millega ta ilmtahtmata oma sööma ja jooma isu awaldab. Kuude ja aastate musi ei oska laps rääkida,  kuna ta pikkamööda teiste järelaimamise ja järeltegewg  kujude läbi omi liikmeid seks pruukima õpib, milleks nad loojast loodud ja seatud on, ta õpib oma keeleorganidega rääkima. Inimese keel wõib üksi alalise kuulmise, kuuldud sõnade omastamisega harjutuse teel laStele ja laste laStele pärandatud saada. Laps ei wõi siis iseenesest mitte uut keelt luua, waid peab järelaimamisega endale seda keelt omastama  ja rääkima õppima, mis mitu tuhat aastat juba mana on; paneme sündinud lapse ühte kohta, kus ta inimese kõnewiit ja keelt ei kuule, siis jäeb ta tummaks, ehk küll kõik keeleorganid tall terwed on. Sündinud kurt jäeb ka tummaks, sest et ta oma ligimeste ksnewiit ja keelt ei kuule, mis ta endale omastada wõiks. Kui Roomlased RomuluS ja RemuS selle hundi juure oleks jäenud, keS neid imetas, fiis ei oleks nad seal iialgi mitte Ladina keelt kõnelema, küll aga huntidega  huluma õppinud. Missugust keelt laps kõnelema  õpib, tuleb sest, missuguste inimestega tall kõige eSmalt ja kõige enam tegemist on, nende keelt õpib ta ka kõnelema. EnamiSte saab aga laps oma kõige kallimat vaimulikku wara eluS kõige esmalt ka sellesama  loomuse käest, kelle sülest ja imetawast rinnast tema ihu elu on saanud, seepärast räägime meie ka isamaast, aga emakeelest. Meie leiame ajaloos, et ka kõige harimataw rahwas  juba rääkida on oSkanud, meie teame, et kahe aastane laps juba igapidi omi mõtteid sõnadega õieti avaldada oskab) seda tähelepannes peame meie selle kalli ande sügawa vaimu üle järelmõtlema hakkama, meie saame aga pea aru, et meie mõtted kui mere lained seks liig lühikesed on, meie peame imeliku üle imetelema ja tunnistama: meie ei saa sest mitte aru, ega ei wõi sest mitte aru saada, see läheb üle meie mõistuse. See Jumala anne on nii suur, et keegi inimene oma tarkuse abi ja nõuga teda wäljamõtelda ei jõua. Paneme meie kõnelemist ja mõistust kõrwu, fiis tuleb meile ette, Fagu oleks inimese mõistus trükitud noodid, inimese keel aga nende nootide järele mängitavad  klaveri tastid, nootide trükkija olgu Jumal, kes neid inimesele sündimise juures kinkinud on, nootide  järele mängija aga inimene. Mõistust ja keelt võiksime meie harmooniaks nimetada ja keelt waimumuufikaks.  Keel on rahvale nii sügawaste südamesse istutud, nagu iga rahva iseloomus, ja on nii tarvilik,  nagu õhk elu alalhoidmiseks; , saagu keel omast pärismaast wõeraste maadesse viidud, siiski jäeb tema ikka oma pärismaS omaduseks ja ei või sest mitte lahutud saada. Rahva keel ei lase ennast mitte iga ühe tahtmise järele vormida ehk muuta, ta on rahva külge niisama  kasvanud, nagu rahva iseloomus, ja ei lase, nagu iseloomusgi, teisa mitte enda üle valitseda. Iga rahva keel jäeb omas loomuses sekssamaks ja ei muuda ennast mitte; igal keelel on omad seadused,  neil seadustel on rahva iseloomus põhjuseks. Tahab aga keegi üht rahvast tema keeles köita, fiis on see suure rumaluse ja ülemeelelise oleku tunnistus.  Igal rahwal, igal inimesel peab priiust olema, selleS keeleS omi mStteid awaldada, mis tall kõige armsam  on, s. o. tema emakeeles. Tahaks keegi emakeele rääkimist ärakeelda, fiiS oleks see kõige suurema ja kallima wara riisumine. Emakeele rääkimise õiguS on nii sügawaSte inimese  ja rahwa waimu fisse istutud, et tema suuremat teutust ei tunne, kui oma emakeele ja selle kõnelemise teutust; keegi laituS ei ärita teda nii kangeste, kui ta emakeele laitus. Ka wõikfime meie oma ligimese emakeele auuStamist  esimese hariduse märgiks ja tunnistuseks pidada. Ühel rahwal tema keelt kautada ja rääkimast ära keelda, üht teist wõerast keelt talle wägist pealetungid» ja rääkima sundida tahta, on pea niisama wõimatu, kui sellesama rahwa ihuwärwi muuta, ehk inimese kaSwu pitkust ettekirjutada tahta. Rahwa keel on rahwaga nii kokku kaSwanud, et iialgi wõimalik ei ole neid üksteisest lahutada, kus aga siiski seda teha tahetakse, seal on ka waStupanemine loomulik, sest iga inimese süda peab sündmusele waStu panema, mis kõige kallima inimese omaduse pihta käib, mis inimest just inimeseks, looma ja inimese wahel wahet teeb. Keel ou rahwuse märk, keele kautamine on ühtlast  ka rahwuse kautamine. Nõnda kui üksiku inimese keel waimu awaldamine, rääkija mõistus on, nii oy üksiku rahwa keel selle rahwa waimuawaldamine, temaS wõime meie tema rahwa loomust tundma õppida, rahwa keelest wõime meie palju selle rahwa üle õppida, kelle omadus ta on. Keel on rahwa waimu peegel, temast näeme meie selgeste, mis ta tahab, kuhu poole ta mõtted on, mis ta igatseb ja soowib, mis ta kõige enam armastab ja wihkab, ühe sõnaga, rahwa keelest õpime meie rahwa seestpidist elu tundma. Nagu rahwal, on ka Kelel oma ajalugu, tema annab meile teadust selle üle, kuidas rahwaS hariduses on edafi jõudnud, sest rahwa haridusega üheS käib ka rahwa keelehariduS, rahwa keele-ajaluost wõime meie ka rahwa hariduse lugu tundma õppidas Keel on rahwa mõttede avaldamine, kõige wanem ajalugu ja elu. Seepärast on ka ajaloo kirjutajatel ja rahvaste uurijatel rahwaste keel uurimise juures väga suureks abiks olnud. Leiame meie näituseks ühe rahwa keeles mõne tuhanbe aasta eest sõna „ader", fiis teame sest, et see sõna sell ajal selle rahwa juures  juba tuttaw ja ader juba pruugitav oli, see annab meile aga jälle tunnistust, et see rahwaS sell ajal juba põldu kündis ja põlluharija rahwaS oli ning ühe kõrgema kultuura astme psal seifis, sest põlluharimine on ikka kõrgema kultuura astme tunnistus. Tuleb keeles sõna „p,üss" ette, fiis teame jälle missuguste riistadega rahwas ennast vaenlaste eest kaitses ja sõda pidas. Rahwas Peab oma keelt kui oma kõige pühamat ja kallimat wanemate vara auustama ja igaweSte oma järeltulejatele jälle pärandama. Et rahwa keel ka rahwa tundmist, mõtlemisi ja eluviisist eneses avaldab, fiis muudab kõik, mis rahwa keelt muudab, ka rahvast; kõik mis keelt wõera elementiga  segab, takistab ja keelele kahju saadab, on ka tema rahvale kahjulik, sest waimulikumat ja suuremat  seestpidist elu-elementi rghwal ei ole kui tema keel. Tahab rahwas oma iseloomu ja viisi järeltulewa põlvele pärandada, fiiS on tema ülem kohus selle eest muret kanda, et tema keel mitte hukatud ja riisutud ei saaks. Rahwa keele hukkamine ja rikkumine võib aga mitmel wiisil sündida; seeläbi, et wõerad rahwad tema maale tulewad, maad arawsidawad ja seal elama hakkavad,  ta sünnib ka seeläbi, et rahwas ise enese ja sellega ka keele eest hoolt ei kanna; on rahwaS harimata, fiis on seda ka ta sisemise elu peegel, ta keel. Kõige kõlvatum keele rikkumine ja rahwal kõige kahjulikum on aga wõera rahwa keele sõnu enese keelesse meelega  wõtmine, kui rahwas oma keele sõnade asemel wõera keele sõnu meelega pruukima hakkab, oma keelt põlgab ja unustab. Kui mõni rahwaS nii rumal ja õnnetu on, et ta wõerast keelt ka weelgi oma ülemaks ja õpetud keeleks  teeb, oma lapsi esimese kooli pingi peal juba wõeras keeles õpetada ja harida laseb, siis ei tea ta wiimati, kus ta eluvaim leida, kuhu ta istutud, kuhu ta oma kõige kallimat, suuremat ja pühamat varandust  tallele pannud, milles tema jõud ja tugi istutud on, ta kallis wara, emakeel, on kadunud. See rahwas  wõib siin igal silmapilgul äravõidetud ja töistest rahvastest ärakantud saada. Weel õnnetum lugu on agu. see, et ta waene ise ei aimagi, missugune kallis wara temalt kaduma on läinud. Mina ütlesin, et rahwa keel rahwa peegel, ajalugu,  seestpidise elu awaldamine, waen ja armastus, ühe sõnaga tema täieline elupilt on; on see nõuda,