andeks andaw. Meie wõime mure ja harjutuse  läbi nii kaugele saada, et meie midagi ära ei unuSta; aga erutud meel ja süda teemad siisgi nugasid ja need ei ole mitte pahad inimesed, kes rõõmu pärast hea tegemist ligimise wastu ära unustawad. Kui nüüd teisel päewal täieline teadus tuli ja tohter Juulile Jaani priiks laskmist teada andis, siis oli tema süda kuhjaga rõõmu täis. Ta oli teiste käest üht tööd oma hooleks wõtnud, nüüd ci käinud ta mitte enam raske südame ja norgus peaga mööda küla tänawat, nagu mööda läinud päiwil, maid üles tõstetud peaga; nüüd ei olnud kedagi enam, kes ühele ehk teisele oleks tema püüle sõrmega näidates, midagi körwa sisse sosistanud; ei olnud ka kedagi, kes tema lahket teretust ei oleks waStu wõtnud; ka need kurjad keele kandjad, kes tubliste Jaani üle oliwad rapinud julgesiwad temale õnne soowida, kinnitades: „Meie ei suutnud esiotsa seda ka mitte uskuda, et see sugune tubli mees pidi süüdlane olema ja ilmsüütus peab ju ikka oma õigust leidma," j. n. e. Trcieri õue pääl oli iseäranis  waikne asi; pääle sulase, kes säält ära tuli ja jutustas, et Treier olla teda teenistusest  lahti lasknud, ei olnud MI terwel homikul mitte üht hinge näha sisse ehk wälja käiwat. Mis Ml see põhjus oli, sellest teadsiwad naised külaS kohe jutustada: „See ei kesta mitte kaua, see tuleb pea wälja," ütlesiwad ucmad teine teisele sosistades. Juuli oli juba mitu tundi kodust ära olnud, kui Willem kodu ukse taga koputamist kuulis. Wanaema oli käskinud teda ukse riimi lükata ja ei kellegi eest lahti teha. Nii tegi tema ka. Tema nägi läbi akna üht kerjajat, kes, kuidas wanaema arwaS suur ja tugew küllalt oli enesele leiba teenima ja kes paremine teeks, kui ta ennast kellegi juure sulaseks annaks, kui et ta uksi kaudu kerjab. „Ma olen üks waene laewamees ilma teenistuseta," rääkis ta läbi akna poisi maStu, andke mulle ka midagi!" „Meie oleme ise waesed," wastas Willem „ja ema on wälja pesema läinud, et seega raha teenida ja meile leiba oSta; teie peate ühe maja weel edasi minema." Uudis himulikult astus kerjaja akna juure ja waatas sisse. „Siin ei näita mitte nii suur waesus olewat," ütles ta; „kes elab siin majas?" „Minu isa nimi on Jaen ja ema nimi Juuli, neid pole kumbagi kodu ja wanacma  on kambris haige," wastas wäikc. „Jaen ja Juuli? Ja-kuidas weel?" „Enam ei tea ma mitte, aga ma ütlen weel teile korra, meil ei ole täna muud kui kuiwa leiba; esiteks siis kui ema koju tuleb, wõime muud osta" „Hea küll, wäike poiss, ma ei taha sind enam piinata," ütles wõeraS ja läks edasi. Õhta eel koputati jälk ukse külge; see kord tegi Willem ukse lahti, sest ta arwas ema olewat. Sääl seisis jälle seesamma kerjaja. Willem tähendas; et ta olla temale juba homiku ütelnud, et .tal midagi anda ei olla ja tahtis ust r»tu kinni panna. See mees tungis aga ukse wahelt läbi tuppa ja ütles : „Sul ei ole tarwis karta, ma ei tee sulle Sääl juures wõtis ta mitu paberi sisse mässitud leiwa tüki wälja ja pani neid wiie kümne kopikaga laua pääle. „So, anna need oma emale; ma olen neid auusal rviisil tema tarwis kerjanud," ütles ta ja astus seest wälja. Kohmetanud nägudega waatfiwad Willem ja wanaema teine teise otsa ja siis tema andide pääle. Ka Juuli, kes kohe selle pääle sisse astus, ei teadnud mitte, mis ta sest luost arwama pidi ja kas seda leiba ja raha wastu wõtta wõib. „Need on küll ühed iseäranis juhtused, näitab, nagu ei tahaks ja ei tahaks meile rahu tulla. Mä pean teile paraku ka teada andma, et meie praegu tulnud sõnumite  järele mitte ei tohi loota, et isa pea koju tulema saab." Kurb waikus walitses nende sõnade järele toakeses ja mõlemad naisterahwad istusiwad kurwalt enese ette maha waadates. Miniaks  tõusis Juuli üles ja toimetas õhtused asjad. Aeg oli juba üsna hiline, kui tema ja wanaema hakasiwad woodisse minema. Sääl tuli temale korraga meele, et ta jälle oma kohust lossi juures ära unustanud oli. „Ema," ütles ta järsku, „ma olen jälle loSfi aknad ja suure maja aia poolse ukse lahti unustanud. Ma pean weel senna minema " Wanaema tahtis seda ta käest maha ajada; aga Juuli ei jätnud mitte järele, waid pani ennast riide ja läks. Waewalt oli ta lossi aida jõudnud, kui ta omaks suureks ehmatuseks nägi, et lossi keldris tule walgus paistis. Rutu jooksis ta koju ja jutustas seda wanaemale, mis ta näinud oli. „Mina ei tohi wargaid oma saagiga mitte laska ära jooksta, muidu on minu hea nimi ka kadunud; rahwas saaks arwama, et mina seda ise teinud olen, sest mõtmed on minu kaitsmise all. Kui see ka minu elu maksab, aga mina tahan-salaja lossi ukse juure minna ja sellel senniks riiwi taha lükata, künni mulle abi tuleb. (Järg tuleb). selle päüle, kuidas ia nõrgemale ta palge näu ära rikkuda saaks. Paari nädala eest oli paar päewa järistikku niisuguseid lõhutud palgetega wiletsaid näha, kes kohtu ees oma -vaenlaste püälc kaebasiivad.  Olgu nüüd wahe kõrtsis tülitsejate -vahel teine, aga juhtus ka, ei paar auusat käsi-töönikku (teine kingisscp S. ja teine potissep L.) ühe wõera kallale läksid, teda oma kodusse wiisid ja nii armetumalt pcksiwad, et waewalt noore mehe nägu meel tunda mõis. Asi läks muidugi kohtu alla, kuS süüalused oma teenitud palka saamad. Jah, peaks igaüks noormees ennast ise niisuguste harimata  kombele juures parandama ja ettcwaatliknm oma ligemise wastu olema ning teda mitte kui üheks loomaks arwama, siis, kui ta jõud teisest üle käib! -- Sellepärast, olge mõistlikud armsad Kuresaare ja kõige Saaremaa noored mehed. Meie linna laadad algasiwad 10. Juulil ja tüürisid nii kui igal aastal 12 päeiva. Kauplus oli sell aastal kõigil üsna kurblik: Suurem osa wõeraid kaupmehi pidiwad oma reisi rahale meel omast taskust juure maksma. Oleks see laat kuu hiljem olewad, siis oleks maa inimestel rohkcm aega linna tulla olewad; sest niisugusel kibedal heina töö ajal ei ole kuidagi wõimalik, ühel talu inimesel aega niitma tulla! Kihelkonnalt. Minema nädali, 10. Juulist, algas Kihelkonna rahwal rukki leikuse aeg. Mere ääre rahwaS saiwad omad sell nädalal enamist kõik napra, kuna metsalistes maades see töö pitkalemine  wiibib. Praegu teemad alatised wihma sajud põllumehele muret; kui tähed ilmad sadude wahel juhtuwad, siis ei tea ta, kumba ennem peab koristama, kas heina loogu mõi -vilja põllult. Igal pool kuulukse rukki siin muldisest palju wacsem olewat. Minul, nende ridade kirjutajal, juhtus see õnn olema, umbes õsumise ajal Attla ja Austla küla rukki põldusid naha, ja see nähtus oli küll seda wäärt, et sellest maksab mõni reakene „Saarlasele" kirjutada: Attla ja Austla küla rukki põllud sünniksiwad küll ennem kiwi wäljadeks kui põldudeks nimetada, sest sääl ei näe silmaga mitte kõige wähemat mulla kibemetki, ka mitte põldu kündes, muud kui wäikesed pae kiwi tükkid on sääl mitme tolli sügawuselt mulla asemel. Kui siis niisuguse wcrsta pitkuse ja poole wcrsta laiuse kiwi wälja pääl lokkawad milja näed kaswawad,  siis peab seda küll imestama ja küsima, kuidas on see ivõimalik? kus rohigi aia ääres põllu peenral ei kaswa, sääl kaswab wili! Muidugi mõista, merest kaugel ei wõiks küll mitte niisugused kiwi rõunad mingisugust kaswada; aga meri oma niiskusega teeb wist, et säälne rahwas oma igapäcwast  leiba, kui küll wacwalt, ikka meel niisuguse kiwise maa päält wõiwad saada. Nemad külwawad  oma põldudesse kahekordse seemne, see on: nii suure põllu pääle, kus mullalisc maale üks wak seemet kulwataksc külwawad nemad kaks wakka, sest et kiwinc maa poole seemnel kautab. Wäga ilus on ühe suure milja põllu pääle iseäranis siis waadata, kui õsujad wäljaS on. Pääle paar sada inimest töötawad põllul, ühed leikamad wilja maha, teised seuwad wihkudessc, mõned kannawad parinaid kokku ja panemad nappadesse.  See on nii ilus ja kaunis pilt, mida ma ikka jälle soowiks waadata, ja seda pilti looduses  kaunistawad meel meri oma loksujate laenetega  ja lindudega, tuul oma kohinaga. Ma ütlen sulle, kes sa joonestaja wõi minugi pärast ka luuletaja oled ja loodusest ilusaid piltisi (kohti) otsid, ma ütlen sulle, tule leikuse ajal Attla ehk Austla külasse, sääl näed pilti ilusa. Üks õsuja. 11. Juulil tuli kahe mastiga laew nimega Polli, Kihelkonnal, Pappisaarc ääre randa, täiesti wigastatult. Nimetatud laew wedas Pappisaarest Tallinnasse Rottermann'i konturilc puid, kolm reisi olid tal õnnelikult korda läinud, neljat korda minnes oli ta tormi käeS nii migasck» saanud, et kõik laewa ruum mett täis jooksnud. Kaema meestel olnud elu lootus kadunud, ometi toonud tuul neid Pappisaare ääre tagasi, kust laewamehed kõik ilma wigata maale pääsnud. Oleks Pollil mitte puu laadungit sees olnud, poleks meestest ühtegi hingega tagasi saanud, sest see laew oli wäga wana ja mäda. Mullu sui AuguSti-kuuS laskis üks Tallinna kontürist herra Rottermann siin Kihelkonnal Rotsiküla  Pappisaare metsas omale üht suurt laewa -ehitada. Laewa alumine keel on 120 jalga pitk. Laew ise on nüüd malmis ja, kuda kuulda, saab ta see nädala 20. Julil Pappisaarest puude laadungiga  Tallinnasse minema, kaptein G. Tühiku juhatusel. Niisugust laewa pole wist. snne Saaremaa  randades meel tehtud, kui see ülemal nimetatud  laew on. Ta on tõesti tublist, tugemast ja ilusast tehtud; et ta seda on tunnistawad kõik laewa tundjad mehed. Meie Kihelkonnalased waatame  üsna uhkusega selle laewa pääle. Ta ehitus puud saiwad Kihelkonna metsadest wõetud, töö mehed oliwad Kihelkonna mehed, ka meistex ja töö üle waatajagi oliwad Kihelkonnalased. Ja mis wcel see kõige torem tük selle juures on: nii rutulise ajaga sai nii suur ehitus malmis tehtud. Mujal ehitatakse nii suuri laewu aastaid kaks ja kolm, meie laewa ehitus tarwitas kõigeks 10 kuud aega. Muidugi tuli see sellest, et hulgani sääl kallal tööl olime, ja ikka tuhlid töömehed, sest pitkaldascd ja laisad, need saadeti kohe säält minema. Päewa palgad pole sääl paremad ühtid, knd ikka Saaremaa päewa palgad on. Meie küll oleksime Tallinna päewa palka soowinud, oli jo ometi Tallinna könturi töö; aga kus inimene ilmas oma tahtmist saab, peab sellega rahul olema, mis kätte antakse. Oleme siiski ikka jõudnud ka oma elu tingimised täita, et küll kõrtsi käpikuteks meil raha üle ei jäänud, ja neid ei olnudki meil