Kartlikud tunnid. Saksakeele jutu järele J. Jaanus. 11. Kahwatult tõusis kuu metsadega katetud mägede tagant üles ja walas hõbeda läikelist Mälgust üle imeliku ilusa orgude, kui Arnold oma minestusest üles ärkas. Jmestates waatas ta oma ümber, siis aga ärkas talle jälle kõik juhtunud lugu meele, ja üks needmise sõna libises üle tema huulte, kui ta ennast käsist ja jalust seutud tundis. Ta tahtis usinaste üles tõusta . . . aga tema pea wajus jätte tagasi ja üks ehmatuse  karjumine kõlas läbi waikse öö. Alles nüüd aimas ta, et ta mitte üksnes kätest ja jalgest köidetud, waid ka weel roobete peale seutud oli, seeläbi ei pidanud ta hirmsast surmast, mida nad talle palgaks anda tahtsiwad, mitte peasma. „Wiletsad!" tõukas Arnold tulise wihaga suust. „Ära lükatud olete teie Jumalast ilma peal! Teie nuhtlus saab teile tulema, muidu ei peaks õiget kohtumõistjat ülemal pool tähti olemagi!" Ta püüdis nüüd oma sidemeid katkestada ehk ennast mähemalt ometi ühest neist ihu sisse lõikawaist kütketest wabastada ... aga asjata. Wästnult langes ta tagasi. „Kus wõiksiwad nad olla, need kurjategijad?"  pomises ta, kuna ta omg silmi igale poole ümberkäia laskis. „On nad põgenenud? . . . Weel mitte ... ei, ei . . . nad saamad endid tiheda põõsastikku ära peitnud olema ja juure tormama, kui ma abi järele hüüan, ning mulle otsa tegema. Oh, ma tunnen seda Schaum'i ja tema nõidlikku seltsimeest Golle! Nad ei kohku ühegi kurja teu pealt tagasi. . . Ja mis olen mina neile paha teinud? . . . Mina olen nende Marguse tööd üles annud, ja sellepärast on nad mind siia kinni sidunud!" Arnold tõmbas käed rusikasse ja rääkis edasi: „KaS see mitte minu kohus ei olnud! Kas see mind koormanud ei oleks, kui ma seda awaldamata oleks jätnud?" Ta takistas äkitselt omas jutus . . . kerged sammud krabistasiwad kiwise metsa maa peal ja ehmatates  waatas ta igasse külge ümber. „Kas nad kurjategijad nüüd tagasi pöörma peaks?" mõtles ta. „Ehk peab see... ei, ma ei wõi mitte uskuda, et minu peastmine ligineb. Kes peaks weel nii hilja tunnil siia tulema? ... Ja ometi Mõib see metsaülem olla, kes Meel metsas ümber käib!" Natuke aega kuulatas ta ... ja kui kardetav) ei ilmunud, hüüdis ta, lootusest täidetud, üks, kaks, kolm kord appi. Aga kõik jäi mait... ei tulnud ükski. Kahin, mis ta kuulnud, pidi ühest mööda ruttajast elajast tulnud olema. Tema lootus kadus ja üks äraneelja ahastus tõusis temas kange wäega üles. Ta katsus jälle oma käsi sidemetest peasta; ta tõmbas, siples, rabeles . . . aga kõik oli ilmaaegu. „ Kõige wägewam Jumal, pean ma tõeste niisugusel  koledal wiisil oma elu kantama!?" hädaldas Arnold, „nii wara omadest lahkuma, keda ma nii otsatult armastan?" Kella löögid kajasiwad sell silmapilgul läbi öö. Arnold wärises . . . See oli elektri signaal Wartenbergi jaamast tulema sõidu-wagonite rongist. Ainult wähe aega wältaS see weel, siis oleks rong juure jõuudnud ja teda purustanud. See mõte tegi teda peaaegu meeletuks, ja hiiglase  jõuuga katsus ta ennast wabastada. . . Asjata! Köied lõikasiwad ikka sügawamale tema ihn sisse, ta tundis, kuida tema liikmed kangest köitmisest paistetafiwad,  ja wäsinult seisis ta maas, ilma et ennast weel oleks waewanud. Tema waenlased mõistsiwad kunsti, kuida sõlmest panna, kuida sidemeid katkematuks teha. Kõwaste ja helisedes kõlas Arnoldi appi hüüdmine  natukese aja pärast jälle läbi waikse metsa, aga abi ei ilmunud, midagi ei liikunud. Ainult kaugelt kostaw konnade krooksumine ja üksiku hädalise hüüde läbi äratatud öölindude tiiwa kahin segas öö waikust. Midagi peastjat ei ligenenud! . . . „OH Jumal, ära lase minu naist mitte meelt ära heita!" hüüdis ta, nimetamata walust waewatult, ja kurwalt silmitses ta ilma ühegi troostita, öö sisse. Kõik lootus peastmise peale oli otsas; ainult imetegu wõis seda weel täita. . . Üks kaugelt kostaw mürin kohutas teda; ta uskus, et see eemalt tulew rong on/ ja metslik, üdist läbi lõikaw kisa awas ennast tema rinnust. Uueste katsus ta oma sidemeid purustada . . . kuid asjata. Walu rööwis temalt peaaegu kõik tundmise, tema püüdmised jäiwad nõrgemaks ja lõppesiwad ainult weel jõuetus katsmistes. Häda ja meele ära heitmine litsufiwad õnnetuma tõusewas rinnus, kes oma näu sinna poole pöörnud oli, kust rong tulema pidi. Ta kuulatas ja wahtis. Minut minuti järele läks mööda, aga rong ei liginenud. ... „Walmis!" hüüdsiwad wahid oma teenija häältega,  kell sai kolmat kord helistud, lokomotiwe löikaw wile helises ja reisijate wagoni rong tormas turtsudes ja ähkides Wartenbergi jaamast, kus ta täna harjumata  kaua oli kinni peetud saanud. Usinaste wirbeldasiwad  rattad, ja edasi mühas rong, wahiputkadest mööda, kõwaste müristates ühest sillast üle ja siis ilusa maakohasse. Imeliku usinusega oliwad endid ida poolt üles tõuswad paksud pilwed kergitanud; tuule tiiwuft kantud tuliwad nad ligemale ja oliwad peagi terwe taewa üle katnud. Wälk walgustas pimedat taewast ja raksudes käis kohutaw mürin tema järel. Warssi woolas wihma kui ua warreft ja lõi krabisedes wastu kinniseid wagoni aknaid. Möllawaid elementisid tähele panemata kihutas rong oma teed edasi, aidadest ja wahimaja kestest mööda; wälkus talle ometi wiimsest ühtepuhku walgus wastu, mis rongi nagu ukutas: sõida aga edasi, kõik on korras! Siiski laskis ettewaatlik masina juhataja üht kaugele kõlawat wilet läbi pimeda, ainult wälgust walgustatud  öö heliseda, mis teewahtist ja wagonis teeniwaid konduktorist tähele panekule sundis. Takistamata lendas rong oma inimese koormaga kui tuule tiiwuft kantud, oma eesmärgile ligemale. Juba jõuudis ta metsa ligi, ja mõne minuti pärast oleks ta seal olnud, kui üks äkiline tõukamine rongi tema magusast unest äratas ja teda esiteks ette, siis taha poole wiskas. Kõlaw hädakisa kostis kõikuwast wagonitest ja ligemal silmapilgul oliwad kõik aknad maha kistud. Torm hulus ja peksis mahawalawat wihma lahtisesse wagonitesse. „Meie oleme kadunud . . . meie oleme kadMld!" kõlas hädaldates ja kaebades naesterahwa kahwatanud huuledest, kuna mehed wärisewa kätega wagoni uksest lahti teha püüdsiwad. „Tagasi! . . . Jumala pärast tagasi!" karjus suure hirmuga üks kaassõitja konduktor. Sell silmapilgul  käis nii kange tõukamine, et peaaegu terwe rong purustud oleks saanud. „Kiskuge uksed maha! wälja! wätja! enne kui hilja on!" karjusiwad metslikult ja meele ära heitlikult  wagonis istujad surma hädas, ja jälle katsusiwad  nad uksest awada. „Kui teil elu armas on, siis jäege wagusi istuma! Häda ei ole nii suur, kui teie usute!" karjus kahwatanud konduktor reisijatele, ja lähemal silmapilgul kargas wahwa mees töise wagonisse, ning laskis hädasignali waljuste heliseda. Ehmatult jooksiwad reisijad helisewa wile juure kokku ja waatsiwad uuriwa Pilguga wälja pimeda, troostita öö sisse. Warssi lindasiwad tukid sätendades wälja . . . aeglasemalt weeresiwad rattad . . . weel üks nõks, ja rong seisis. Mõne silmapilguga oliwad wiimsed wagoni uksed eest ärakistud ja kirudes kargasiwad mehed wälja, kuna naesed ja lapsed hädaldates ja karjudes nende järele tuliwad. Ronga karwa must öö kattis ümberkaudist  paika ja wihma woolas kui ua warrest maha. Segadus oli üsna suur. Masina juhatajad käisiwad kuni tee tammini ja kui nad enam midagi ei näinud, mis uut hädaohtu oleks wõinud tuua, palustwad nad reisijaid jälle wagonisse  istuda. Need oliwad wähe waigistatud ja täitsiwad  wiimaks, ehk küll wärisedes, käsku. Kaelani märjad, istusiwad nad wagusi oma asemetel ja ootafiwad  edasi sõitu. Enamiste kõikidel oli endine rõõmus meel jälle tagasi tulnud ja mõnigi kena jutustus lühendas ootajate aega. Masina juhatajad oliwad ligema wahi-majakesest Wartenbergi jaama seda lugu teada andnud. Waewalt 20 minutit oliwad mööda läinud,, kui kaugelt üks tuule kahin masina liginemist kuulutas, mis töömehi õnnetuse paiga juure tõi, ja mõni silmapilk hiljem jõuudis ta sinna. (Järg jäeb tulema.) Toitudest. Pärnu Põllumeeste Seltsis peetud kõne. N. Sõrd stuä. meü. I. Üksikute toitude tähtsust wälja uurimist kallal on õpetud mehed ammust ajast palju waewa näinud. Kõige pealt oliwad nad sunnitud, munawalge ollust kõige tähtsamateks toitu ollusteks pidada, sest et kõik ihu wedelad, kõik ihu koed neist kokkuseatud on, nimelt meri, musklid, närwid, ja et nähti, et inimesed ja loomad munawalgest rikka söögi mõjuduse all rohkem tööd teha wõiwad, kui nende toitude söömise juures, kelles wähe munawalget on: liha teeb inimest tugewamaks  kui leib, kaer teeb hobust tulisemaks kui hein. Nende teaduste põhja peal tehti otsuseks, et munawalge kehad koede ehituseks ja wana ärapruugitud  olluste uuendamiseks teeniwad, kunas rasw, tärklise  jahu ja suhkur ihu soojust sünnitawad. Suurem jagu iga päew söödud munawalgest ei saa mitte kindlaks  abinõuude olluseks muudetud, waid jäeb neist läbiwoolawa wedelate sisse ja saab koede rakukeste töö läbi ruttu lahutud. Munawalge on siis ihus kahel näul: esiteks kui abinõuu koede päris kindel olluS, ja töiseks kui abinõuudeft läbiwoolawa wedelate ollus. Esimesel näul saab ta tasa ja wäiksel hulgal lahutud ja wõttab söögis wankuja munawalge hulga järel üksi aegapidi juure wõi maha; kui woolaw munawalge  aga leiab ta igal pool koede seeS oma lahutuse jauks tingimisi, wõttab söögi munawalge hulga kaswamise  juures kohe juure, ja munawalge puuduse juures niisama ruttu maha. Täiskaswanud inimese ihus saab enamiste niisama palju lämmastikust rikka ollustest lahutud, kui ta söögis üles wõttab, nii et ka abinõude munawalge hulk enamiste sessamuseks jäeb. Kaswab munawalge hulk söögi sees, siis wõttab ka munawalge lahutus ihus juure, ja ükfi üks jagu sest suuremast hulgast saab abinõudesse kindlaks olluseks  maha pantud. Sest ei wõi aga mitte arwata, et kõik söödud munawalge ihule kasu saatnud ei ole, ja et ilmasjata on, rohkem munawalget üleswõtta, kui just elul ülespidamiseks tarwis läheb, waid rohkema munawalge üleswõtmise läbi saab, kunas ta woolawat munawalget rohkendab ja lahutusi tugewamalt ja ruttem sündida laseb, ihu jõud suurendud ja temale wõimalikuks tehtud, suurt tööd teha. Wäheneb munawalge  hulk söögi sees äkkitselt, siis kautawad abinõud hakkatuseks oma munawalget, aga warsti sünniwad lahutused tasem ja ihu püüab oma munawalget alalhoida.  Waub aga munawalge hulk söögis määratud piiri alla, ja ei ole ihus enam küllalt woolawat munawalget, siis saab abinõuude munawalge lahutud, ihu läheb ikka nõrgemaks, kuni wiimaks nälja surm elule otsa teeb. Kui ihu mitte täitsa nälgas olla ei lasta, waid temale üksi munawalget ei anta ja süsinikust rikkaid toitust edasi antakse, siis sattub ihu, kui ka hiljem, seesama olekusse, kui päris nälja juures, sest abinõuude munawalge saab ka nüüd lahutud, ja abinõuud jäewad wiimati munawalgest nii waeseks, et nad enam oma kohust täita ei wõi, ja siis ei wõi ka elu enam edasi tüürida. Munawalge kehade tähtsus inimese söögi sees on siis järgmine: nad on esiteks  abinõude ehituseks ja alalhoidmiseks ja ei wõi keegi muu toit nende aset täita, töiseks seab ennast nende hulga järel lahutuse sunduste suurus koede sees, kunas nad ihu wedelatesse lähwad, ja mõjuwad seeläbi ihu kokkuseadmise kui tegewuse wõimu peale, ja kolmandaks edendawad nemad raswa sündimist koede seeS, kunas üks jagu üleswõetud munawalge ollustest mitmesuguste lahutuste läbi raswaks muudetud  saab, niisama kui mesilaste ihus õie tolmu munawalgest waha sünnib. Ehk küll munawalge ollused meie toitmisele wäga tähtsad on, ei wõi meie siiski üksi nendest elada, toit, kelles toitwaid ollust ei ole, waid munawalget üksi, nagu liha, kelles raswa ei ole, ei sünnita meile mitte õiget toitu. Süsiniku hulk, mida täiskaswanud terwe inimene keskmise töö juures päewas ihust wälja saadab,  on kõige wähem 250 grammi, lämmastiku hulk natuke rohkem kui 18 grammi. (1 gramm naela, 1 kilogramm 1000 gramm.) Et lihas 3 °/o lämmastiku ja 12 °/o süsiniku on, siis tarwitab  inimene, et mõlemaid tarwilisel hulgal üles wõtta, lämmastiku jauks 500 grammi liha päewas, süsiniku jauks aga rohkem kui 2000 grammi. Meil tuleks warsti jälestus peale, kui meie päewas 2 kilogrammi  puhast liha sööma peaksime, ja niisugune toitmise  wiis ei ole ka selle poolest kiiduwäärt, et meie tarwiliku süsiniku saamise pärast täieste üleliialt munawalget  üleswõtaksime, ja liha üks neist kõige kallimatest  toitudest on. Nagu meie pärastpool näha saame, wõime meie töiste odawa toitude juure lisamise läbi wäga heasti ennast toita. Toidu olluste kohus, kelles lämmastiku ei ole, on lihtsam kui munawalge kohus. Rasw ja tärklise jahu ei wõi lämmastikust rikka abinõuude sünnitamiseks  olla, sest et nad milgi kombel munawalgekS „S a k a l a" 1883.