meel siin tormise mere pääl! Teil juba jõudnud L-.KW sadamasse sääl. Meie mailmaS  weel mitmes wacwas, Teie jo sääl pühas õnsas taewas. Hingage muldas rahulist iwaksed, Lootuse pääle teid pandud haudase: Ootke, küll inglid hauasse hüüdwad.  Usklikud kõik rõõmuga siis tõuswad."  See pühalik kombe on nii liigutaw ja maimu ülendame et surnu aia püha, kui see on mööda läinud, nagu hiilgaw täht selja tagant üle õla tagasi waates meel maimule filmi pistab ja töisel aastal niisama  sugusel kujul ootsa maimu silmade ees ikka lõrgemale kerkib, kuuni jälle jõuab. Et see küll üks nii armas lugu on, ometi mitte arulane, et sest oleks tarmiS aea lehe toimetajale täätust anda ja rahwa ette kanda, sest, et see lugu iga koguduse juures niisama ka sünnib. Aga ühte asja tahtsin ma täätada, mis meie armas Õpetaja  miimatscl surnu aea pühal lõpetuse kõnes kogudusele üht tähtsat asja meele tuletades ette pani oli see: Kui armas asi see oleks, kui kogudus sedasama paika, kus meie nii haa meelega kokku tuleme ja koos oleme, oma kõige armsamaks kodu paikas mõtaksid pidada ja seda, kui meie kõikide kodust paika ühel iseäralise kombel mõtaksid ehitada, et see mälja näitaks, kui uks ilus roosi aid, kus kõige sugust lilled öitsmad ja maguit baisu mälja löhnawad ja ilusaste teie armsa omaksite une woodit katwad. r.-.raü (Ales Õpetaja) annan ma teile baäd nõu reid paludes ja meele tuletades-. Ke11,.! üks jõudu on, ostke oma armsa omaküre haudadele ilusad kiwid ehk kimi risnd määlcsruseks ja hauale ehteks pääle, kes ei jõua kiwi muretseda, see lasku hauda rohelise muru kargega katta, lasku seda kuimal ajal kasta et haljendama hakab: kui armas asi see oleks, ja kui hää meelega teie iga üks oma armsate lahkunute hauale tuleksite, kui palju armsamaks  see muidugi akmas koht teile see läbi meel palju suuremal möödul saaks: seega tunnistaksite ka üles, et waimu hariduse  seeme teie sees juurt wõtmas on ja wilja kandmist awaldab. Sarnatse ja palju  armsate sõnadega kõneles meie armas Õpetaja wäga lahkel toonil kogudusele surnu aia ehitamisest, mida wäga liigutan? osawõtmisega  wastu wõeti, ja mitmed kuulsin pärast üks töisega rääkides seda hääd nõu kiitawad ja töutasid selle järele teha. - —Et meie muud hääd oma armsa lahkunutele enam ei wöi teha, siis ehitagu nende hauda ilusaks, ja see saab siis üheks armsaks wiisiks jääma, et meie järele tulijad meie haudadega niisammuti jälle teemad. Paljugi on juba iseenesest  seda teinud, aga suurem hulk ei ole meel sugugi selle pääle mõtlcnud. Kas sest peaks siis juba küll olema, kui meie siin ilmas suure waewalise töötegemisega, nääklemisega  ja nurisemisega ennast waewalt ihu poolest toita jõuame? Ei ole. Meie peame ka isamaalt, armastuse ja mälestuse  töösid püüdma teha. Jumal ei ole mitte üksi wilja tera maa seest lasknud üles tõusta, waid Ta on kõik sugu roosisid ja lillesid mitmed karwa maa seest ette toonud,  looduse iluks ja Looja auuks. Kõik loodus räägib oma Loojast meile suured asjad üles ja tõstab Tema auu kõrgeks; Kui meie aga seda looduse kõnet mõistaksime tähele panna. Aga, üht weel hoopis iseäralist kõnet jutustawad meile need roosid ja lilled, mis meie armsa omaksete haudade pääl õistwad ja Mid ilusaste katwad." Kui mõni meie lehe lugejatest leiab seda nõu andmist õige olewat ja wõtab selle järele teha, siis on see meile suureks rõõmuks, ja meie ei oleks seda mitte ilma asjata ilmutanud. Kaarma kihelkonnast. Kaks tule kabju ühel pääwal. Tule kahju sõnumid lähemad õige sagedaks. Minema numriga awaldasimc Karja kihelkonnast, kus kaks talu kohta seda kannatanud. Täna peame jälle kahte awaldama, mis 13. Augustil sündinud on. Nimetud pääwal onLadjala  maldas homiku wara koidu hakatuses ei tea, mis läbi. Kolju puumaa elumaja põlema läinud ja ära põlenud. Ses maja olnud üsna uus, mis waewalt malmis saanud,sest  et meel mitte aasta selle ajani täis ei öölda olewat kui sellesama peremehe  maja ära põles, mis asemele selle kewadel uus ehidati ja nüüd jällegi ära põles. Wäga kurb lugu. Mis läbi see nõnda tulnud ei tea kirja saatja öölda ja kui suur see kahju ja kas maja tule kassase kinnitud, ei ole meile täätutud. Sellesama! pääwal pärast lõunat kellu 4 ajal läinud Kaarma Uemoisa erbel põlema Töö rahwas olnud kõik kaugel põllul tööl, seega olnud tulel hõlpus asi wõimust wõtta. Kui rahwas wäljalt mõisa jõudnud, siis olnud maja juba nõnda tule wõimuse all, et midagi enam keegi parata ei wõinud. Kui maja põlema läinud, siis olnud tuul loode poolt ja suits langenud karjaaia, aitade ja töllahoowi pääle, oleks tuul nõnda jäänud, siis oleks neid majasid wäga raske olnud alal hoida; aga tule suureks minemisega pöörnud tuul hoomiku poole, seega olid töised majad päästetud. Eks see olnud Jumala arm? Majaga ühes on aidemehe ja kutsri kahju kõige suuremaks tõusnud, sest nende riidet ja muu elamise kraam, kui ka selge raha warandus olla kõik ära põlenud, mis 236 rubla pääle arwatud, kus seas kutsri 60 rbl. selget raha olnud. 14. suisel riided, tööristad, toidu kraam ja muu elamise asjad arwatakse päül 260 rbl. olewat. Ulefelle on mõisa härra kahju, mis majaga Kui nüüd Hermanni reis kindlaks oli teinud, dakkas rrcua Forstmar nutma ja :acd"'". staikaast! ei olnud talle mitte iraaen anda. naid ülies palju rohkem: .. tl lckstd sa oma maimust rohkem prukinud.  Heemarri r.ii'uaustcn lollist plaanidest  ja möimatuKiest lootustest ära wiia ja temaski lelle paale waatanud, et Hermann  niistmrst malclikkusi raamatuid ei loe. noid aa.re-r ara kooli raamatutes õppinud ai.ta. lliz .i pruugiks ta ennast kcma.st miim iao noa oa. Aga sa oled minu o2õT7"isoa '.rasku kcinud ja Hermann iellüõ m.i-.u sttja naga mind- petnud. Rüüd kanna :: eana aianac milja." Proua Famainari wiimane lootus oli meel Hamranni acistc mõtete püäle põõrda. Ta kaos nmaaa ma aa bellasti ja armulikul:  nunna aaa ilma asjata. Lik ta ometi raõmns. n'a nalju mainime alt pääseda ja ladina ja gr.cka keelest igawesti prii olla; inn na.aaa :a nagi ennast oma soowide eesmcrgü ;c stucxürast Mi ta ka ema sõnadele  rammaks. Rnntn lcudaümüd paamad «Sõda ja ära rairmne näin liecr.es. Rohkem Mma ristnid jaanid nonz margi hoove eest seisja ma naa. tr: neis kamdriocs, kus õvvetumad raaram st.s isouftwcd. Wal» AvWis iga südame tn-ae. Aa Hermanil oli lahkumme raske, m iseäranis emast, ta pidi NN oma jõudu karku warma, ct mitte arg ja nõder wälja ci näeks. Nõnda katsus tema, ehk ta omal küll troosti tarwis oli, armastajad ema südant lootustega täita, kui ta tall neist rikkustest ette rääkis, mis ta Ameerikas  lühikese aeaga korjama saab. „Ob, mo poeg," wastas proua Forstmar „ons siis rikkust tarwis inimesi õnnelikuks teha? Mis aitab see mulle, kui sa. wõeral maal mammona järele ajad ja mina ennast siin fiinu pärast kurwasta ja waewa. Ah, kui hea oleks see, kui meie üks töise juure jääda wöiksime! Kes teab," lisas ta nuuksuma  häälega juure, „kas ma sind iialgi weel näha saan? „Aga ema," wastas Herinann, „üks paar aastad lähemad ja ruttu mõõda." „Ja siiski on nad pikkad küll, ühte südant murda!" Waikselt nuttes pööris armastaja ema ennast nende sõnadega järge ja nüüd hakkas mana Forstmar ise: „Jumalaga jätmiseks on mull sulle mähe ütelda, sest kõik oleks jo kordamine sellest, mis ma juba ütlenud olen. Ma soowin sull kõigest südamest, et so soowimised ja ette wöttmised korda lähcksiwad ja et minule ülekohus jääks. Kui aga asi teisiti on, siis tule oma armastajate wancmate majasse tagasi , kus armastajad südamed sulle waötu tuksuwad. Jumal «mstagu sind ja Tema tahtmine olgu, ci me' üksteist  siin maapääl weel nüämc. Hermann ei wõinud mitte wastust anda, sest ta süda oli wäga täis. Wagusa waluga kiskus ta ennast oma wanemate käte wahelt lahtisa ruttas minema,sinnamõera maa poole, mis talle nüüd kodu maaks pidi olema. Kurwastuspoja järele wiSkas proua Forstmari  marsi haige moodi pääle ja abikaas pidi kõik oma kõne andi kokku wötma tema trõõstimiseks, sest ükski arst ei wöinud temale aidata. „Usu mind," ütles Forstmar wahel haigele,  „meie saama Hermanni mitte wäga kaua aea pärast jälle näha. Warsi saab tema oma petliku himmu ära tundma ja oma haigusest paranema, mida marem see sünnib, seda parem temale ja meile. Sellepärast  wõta julgust ja wöida sa need walud ära, ehk muidu saamad nad sind ära wöitma./ Niisuguste pääle tungimate sõnade eest ei wöinud proua Forstmar oma körwa mitte kinni panna ja nõnda tõusis ta oma haige moodi päält ülesse ja hakkas oma maja asju talitama. Muidugi tuli sagedasti  tundsid ette, kus ta Hermanni pääle mõteldes, uuesti kahetlema hakkas, aga ometi sai ta uuesti jõidu, neid ära wõita. Ta lootis Jumala pääle ja kes seda teeb, seda ei jäta Tema ka ilmaski maha. (Järg jääb tulcma.)