Tallinna Sõber 14. S-ItSm-» aaStaMk. Zallinnas 5. Mikuu pääwal 1885. Aleiildke aealeht Eestir«hivale «aal ja liaaadts. Tuleb ükskord nädalis walja. Maksab »altu«a« Sindf,r»'i plriatr trüNmaja,: a»»ta« » rubla, 40 kop.— pool-aa«ta« I rubla M kap. Koju «hk postiga saadetud: aaatal » rubla pool.aastas 1 rubla 70 kop. Auukutused maksawaõ iga rea ehk selle aseme pealt s kop. Tellimised wöetakfe wa«ta» Lwds»r»'i päriate trüktmajas. - ?cterS,.rgis: A. K. Seelandt, K 54. - Tartu, - saalima»,t. - Uakweres: Kuijs. - Maides: A. Seideloera. Kaplakus: H. Aollverg. Lihulas: A. I!ültuer'i voodis. Mljandis: s. z. Aarow i raamatupood. - Aarwas: W. Möder. - Mõrus: Mraua Mielrole. - Maikas: M. Iludolst. Auuresaares: HY. Lauge.- Maak: kuida is-ärams kuulutakse. WaStaja redaktor W. F. Eichhorn. Elab Baltiskis, - kirjad kiiiwad Balti,ki (Baltischport La-MomS-llox?».) Register! Orjus ja pärispõlw. Omalt maalt. Tallinnast: Auutähtede ja auunimcde saajan. Politsei asjust Uued Hatenrihtrid. Liiwimaa raudtee Röäw.mõrisuka tegu. Kahtlane tulekahju. „Olewilu" kmwaSluS. rõõm ja „toimetatud'' jutustus. -- Ilmad. BmtiSkist: Mcremeeste-kooli õppijale eksam Rakverest: Pahatend. Narmast: Koledad surmad. Tartust: Rõöw-mõrtsuka nuhtlus. Wälja. — Wchand, maakonnast: Koolmeistri matused. Riiast: Suur tulekahju. Düua jõgi lahti. Peter' burgist : Keisrikojast. Asghauistani lüli. Neewa jõgi ja meri lahti minemas. Moslwast: Tulekahju. Wõera^aalt - Austria-Ungrumaalt. Inglismaa l. - Jutu leht - Emand Gunther. Kiriku tea. Orjus ja pärispõlw. Kõne, peetud Balttskt klubeS 16. Jõulukuu pääwal 1884, kirikliku waeste-hoolekandmise heaks. I. OrjuS ja päriSpvlw ehk ihu omandus, need on need kaks wttfi, mille järel üks inimene rohkem ehk wähem teise inimese omanduseks sai. Waatame meie inimeste peale Biibli juhatust mööda, kui loomuste peale ühesuguste ihulik», waimliku ja hingeliku  jõududega ja õiguStega, kuida efimene inimese-paar Looja käest wälja läkS ja oma ihulikku, waimlikka ja hingelikka  omadust ühise mõjuga oma järeltulijatele päranduseks jättis, ehk waatame inimeste peale Materialistlaste ilmavpetust  mööda, kui tundmuseta looduse-rammude loomuste peale, fiiS seisab see ühe, inimese wägiwaldne wöimus teise üle, efiteks ikka kui Üks mõistatus meie ees, mida meie üleS arwata ei suuda, kui meie seisuste sigimist ainult  looduslikult poolt ära seletada tahame. Kuida sai ükS inimene nii rusuwat wõimust oma kaasinimese peale, kellel ometigi temaga ühesugused ihulikud ja waimlikud jõud oliwad? Meie peame paremaks, inimeSte-sugu edenemist ja eksitusi  püha-kirja juhatamist mööda arutada. Ühel poolel et ole meil himu MaterialistlaSte koikuwaid õpetusi siin arutama hakata, millest ikka üks teist ksrwale lükkab ja millest juba Jean Paul ütleS, et kõik paksud raamatud mis selle üle kirjutatud on, kokku rohkem ei kaaln, kui esimene leht efimefeS Mosese raamatus. Teiselt poolelt on meil siin inimestega kui waimliku loomustega tegemist, kelle üle Materialistlaste uurimised meile seletust anda ei Wõi, sest nende asi on ainult mõistuseta materia oma mõistuseta  rammudega, mille wöimaltkust korraldamisest iialgi mõistusega waimlikku loomust sigida ei wõi. Ütleb ometigi  juba üks wastawaidlemata fysika opetuö, et ainult kohaline kohalist sigitada woib ja ettetulleS sigitama peab. ,Oma pale-higi sees pead sina oma leiba sööma", see oli püha-kirja järel see needusenäuline  õnniStuS, äga oli ka estmene käsk, millega Looja esimest inimesi inimese-sugn lavsede aiast wälja laskis, kni waba-tahtmise esimesed järjed ennast neile ilmutanud ja nende kohta mõjunud oliwad. Seda lahti saanud waba-tahtmist pidiwad nemad nüüd edaspidi ka karedamas mailmaS tarwitama, omaks õnnistuseks, kui nemad ennast waba-tahtlikult ja rõõmuga Looja sõna ,stna pead" alla heitsiwad; omaks õnnetuseks, kui nemad oma waba-tahtmist Jumaliku eluplaani rikkumiseks wõõriti tarwitasiwad. Tähelepanemise wäärt on, et püha-kiri kusag l sügawamalt  et seleta mis »hea" ja mis ,kuri" ja mis nende kasnlikud ja kahjulikud mõjukused on, waid ikka tingimata pead" ja ,sina ei pea mitte" ütleb, k»S inimestele önne-teed juhatakse. Ka wabaduse tähtsam seaduõ, UuS TeStament, ütleb tingimata: pead Jumalat armastama üle kõigi, ja oma ligemist kui iseenna st". Sõna sees ,sina pead", on kohuS ära tähendatud, ja kohuse äratundmine  ja rõömuS täitmine on waimliku wabaduse kõige tähtsam tingimine ehk alus. Sedawtist tuleb seda ära mõista, mikS püha kiri oma õpetust enamist ikka sundmuseteel  annab. Ka logita järel woib selgeks teha, et waimlikku  wabadust ainult selle läbi alleS hoida woib, kui kohust waba-tahtlikult täidetakse; aga selleks arutamiseks et ole meil fiin aega. Kus aga watmlik wabaduS ära kaduS, kuS inimene wälise wsimuga peab oma kohuse täitmisele sunnitud saama, seal on umbwabadus juba tema sees ja Väline, ihulik wabadus, ei saa tema poolt enam mõjuwat kaltsust; ihulikul wabadusel ei ole seal ka enam täit õigust. ,Sina pead oma pale-higi seeS oma leiba sööma", s. o. sina pead tööd tegema, see oli siiõ esimene  käsk. Selle käsu mitte-täitmine, pooliti ehk hooletu täitmine wöis ja pidi esimest asjalikku häda inimese peale tooma. Kahte wiifi wõime meie selle käsu mitte-täitmist arwata: Kui wägiwalda nõdrema wasta, kes seda nõdremat oma eest tööd tegema sundis, ehk kui lihtlast hooletust, kes oma elutarwituste muretsemist maha jättis. Naske on aga arwata, et üks inimene juba esialgus  teisest nõdrem oli, meie peame juba arwama, et tema wast oma enese hooletuse läbi nõdremaks jäi. Hooletus  pidi hooletumat agarama ja hoolsama alla alandama.  Sellest sigis efimene wahe inimese ja inimese wahel, ja sellest sigisiwad aega mööda seisuslikud Vaheseinad.  Nii wähesed ka estmeSte inimeõte tarwitused oliwad, nii kergest need ennast seal õnnistatud maal täita laskflmad,  kus arwu järel inimeste sugu kätki seifis, fiiS on aga ka seal kuiwi aegu ja on korralist wihma-aegu, mis peale peab ette muretsetud saama, kui aeglist häda ei pea tulema. See ettemuretsemine, tagawara kogumine selle aea peale, kuS looduses toitu leida ei olnud, oli inimese efimene töö. Oli tema selles hooletu, ei suutnud tema waba-tahtlikul söna-kuulamisel oma looduslikku laiskusehimu  rikkal aeal maha rõhuda ja waeseks aeaks tagawara koguda, siis pidi tema wiimasel aeal selle juures abi otsima,  kes käsku: „Oma pale-higi sees pead sina oma leiba sööma", kuulanud oli. Kes aga teiste abi peale loodab, keS ülepea teiste abi otsib, see annab ennast nende teiste wõimuse alla, annab ennast nmbwabaduse sisse ja see on wiimaks nende teiste hea tahtmise asi, kui kaugelt nemad seda oma wöimust tarwitada tahawad, hädalist oma alla sundida ja rohkem ehk wähem orjastada. Hooletu  järelandmine laiskuse meelitama tuju wasta, oli ka esimene wastapauemine estmese käsu ,sina pead" wasta, ja see waStapauemiue Loojast seatud elukorra wasta, wiis hooletumat oma kaaslooma wõimnse alla, kas selle läbi, et tema oma wabadust otsekohe elutarwituste wasta ära kauples, ehk ka selle läbi, et korraliselt toidetud tugew inimene näljast nõrgendatud inimest oma teenistuse alla sundis. Pärast, kui teenistus juba harjunud wiisiks saanud oli, kaswlS ka wägiwald harjunud wiistks. Üks sugukond ühendas ennast teise waSta. sõbast sai peetud ja sõeawangid  saiwad orjaks tehlud, mitte ainult wöitjate enese teenistuseks,  waid wiimaks ka müümiseks teistele. See oli orjuse hakatus suurel mõedul, mis läbi wöitjad rahwad wiimaks ise tegemast tööst ära wõerdufiwad ja töö nende filma eeS koguni põlgtuse alla langeS, kust pitka peale aga wõitjatele mitte õnnistust ei tulnud,' waid looduslikku järge mööda häwitust, sest nüüd oliwad nemad Looja esimesest  käsust: ,Sina pead tööd tegema", ära taganenud. Orjuse jälgi woime meie kõige rahwaSte juures leida, nii kaugele, kui aealou teotused ulatawad. Selle juures on tähele panna, et orjus nende wanaaegsete rahwaste juureS, kelle keskis elawa Jumala tundmine, kaS wanematest  lastele ehk ka otsekohese ilmutamise läbi, oli alleS hoitud, iialgi nii waljukS ei läinud, kuida see täielise orjuse  tundemärk on, kuida meie seda aga kõige wanaaegsete rahwaSte juures leiame, kes küll ilmalikkus tarkuses kau- gemale jõudnud, elawa Jumala tundmist aga ära unustanud  oliwad, kelle seadused sitS ka mitte Jumala käskude  peale põhjustatud ei olnud, kes siis ka esimest käsku: pSina pead tööd tegema", mitte ei tunnud. Jsraeli rahwa esiisadel oliwad omad orjad, aga nende käest ei olnud nende inimese-õigused mitte ärn rööwitud, neid ei peetud mitte alamateks loomadeks, waid kodakondlastekS,  kellega nende peremees mitte ainult ühel laual ei söönud, waid ka ühest waagnast, ja kelle kätte tähtsamaid perekonna tallitust usaldati. Abraham pani oma sulast E!ieser'it koguni oma poja wöörmündriks: „Ja mina tahan sind panna wanduma Jehowa, taewa Jumala ja maa Jumala juures, et sina minu pojale naest ei wöta Kanaani rahwa tütrekest, kelle seas mina elan".  Sulasele  oli sedawiift wõimus pärija üle antud, temale ettetähendatud  korda mööda naest wötta. Mosese seadus kinnitas orjust, määras seda aga suguwendade  kohta ainult seitsme aasta peale. Seitsmemal aastal pidiwad Jsraeli sugust orjad tingimiseta ja kingitustega  lahti lastud saama. Wöeraid tohiti küll jäädawaks  teenistuseks osta, aga ka need oliwad seaduslikult wägiwaldse waljuse eest kaitsetud, pidiwad näituseks ühe wäljalöödud silma ehk ühe wäljalöödud hamma eest mädaks  laStud saama. Et wõtdetud rahwaste keskist orjuStatud  söeawangide hulk mitte liiga suureks ei kaswakS, selle eest oli ühe seaduse läbi hoolt kantud, mida meie omast seisupaigast küll liig-waljuks nimetama peame, miS aga selle eest muretses, et Jsraeliitlased mitte ei pidanud tegemast tööst wõerutatud saama, mis wasta neil karmil aegadel ehk pehmemat nõuu leida ei olnud. Käsk ,Sina pead tööd tegema", ei maksnud Jsraeliillaste juureS mitte ainult sulaste ja pere kohta, waid ka peremeeste kohta. KöikiS Biiblis ei leia meie ühtigi, millest arwata wõiks, et tegewat tööd kuidagi halmaks ja teutlikuks oleks peetud, mis mitte waba mehe kohaline ei oleks. Weel pärast oma walitfuse hakatust kündis Jsraeli esimene Kuningas oma põldu ise, ja seadustes pühade rahu üle, on ikka ka ,ümmardajad" ja »wõrrad" nimetud. Sulased ja ümmardajad oliwad aga ostetud orjad sel pehmemal wiisil, knida see esiisadest aegust päritud oli. Teine kuju oli orjusel nende wanaaegsete rahwaste juures, kes küll kunstis ja teaduses eemale jõudnud, keda aga piiha-kiri siiski „Paganateks" nimetab. Wana-Greektastel  oliwad õiguseta orjad ja iseäranis walju ja teutliku  seisuse all oliwad nende riigiorjad Helotlafed Spartanlaste juures, keda aeguti ennast täis joomo sunniti,  et noored kodanikud sellest joobnuse halbust tundma öpikfiwad, Wana-klasstka rahwad oliwad ksigeist töödest ainult nendanimetatttd ,seiise-waba-kunSt!" määranud, mis ainult elu-kenastnse eest hoolt kandsiwad ja unda ainult waba mehe kohaliseks peeti, kuna kõik tegew koo elutarwituste  saatmiseks, orjade hooleks jäätud ja orjade peale pandud oli. Jumala esimene käsk: »Oma pale-higi sees pead sina oma leiba sööma", oli neil rahwaslel ära kadunud  ja Greeka ka Rooma kodanikkude kõrgest kiidetud „ühetasane õigus" oli sügawamas tähenduses orjastatud kaasinimeste peale põhjustatud, mis põhjus niisama ülekohtune  kui kõikuw on. Oma orjade higis sönvad nemad oma leiba; nemad ise kaunislasiwad ainult mängides oma enese elu. See elu k turustus, see ühetasane õigus ja fee wöimus ei wöinud jäävamad olla, sest need ei olnud mitte oma enese töö-higiga üleS peetud, kurda Looja efimene käik seda. pärib. Ka kena kunst oli üks õis ilma ise-oma juureta, mis maha pidi langema, nii pea kui ennast üks