Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XVII. „Anna oli minewal tõisipäewal metsawahi juures! Kuis tuli ta selle peale, finna sõita? Ta ei ole ju weel ilmaski seal olnud?" See oli Gregor Vilmut, keS Lillit nõnda eksamineeris.  Ta oli praegu Werdenfels'ift tulnud ja noort neiut saalis eest leidnud. Nõnda kui meie teame, oli Lilli Vilmut'i wastu wäga sõjahimuline, nii pea kui wiimane tema ligidal ei olnud, oli ta aga kvhegil näha, siis oli suurustus ja wahwus ühe korraga kadunud. Ka täna oli ta wäga tõsine ja mõistlik, ja selle üle wäga imestanud, et Gregor Anna wälja sõidu üle nõnda kurjustas. Ta oli tooli pealt püsti karganud, kui ta seda päewa teada sai, millal Anna metsawahi juurde oli sõitnud. „Anna oli juba ammugi lubanud Emma Hofer'i wanematele külasse minna," wastas Lilli. „Ta rääkis sellest mitu korda, et ta ükskord finna minna tahab." „Ja see külakäik oli hädaline, et ta nüüd, kesk talwe ajal sinna pidi sõitma. Mikspärast ei wõtnud ta mitte Sind ligi? Muidu olid Sa ikka temaga ligi." „Ta sõitis Emma Hofer'iga ja meie saanis on üksi kahel inimesel ruumi. Anna tuli ju järgmisel päewal jälle tagasi." Vilmut tõuusis üles ja astus akna juurde. „Ta oli sellsamal päewal Felseneck'is!" ütles ta iseeneses. „Nad on jälle tõinetõist näinud ja tõinetõisega  rääkinud ma tean seda!" Lilli tahtis Anna wabanduseks weel midagi ütelda, seal aStus see ise uksest' sisse. Ta teretas pappi wäga külmalt, kes ennast ümber pöõris ja temale wastu läks. Oli näha, et nende wana usaldus  tõinetõise wastu otsa lõpnud oli, ka Gregor teretas  Annat nõndasama külmalt. „Ma tahtsin teada saada, kudas Rosenberg'! müümisega lugu on," alustas ta. „Freistng ütles mulle eila, et ta Sulle üht ostjat niimetanud on. Sa wõtad teda wastu?" „Ei mitte," wastaS Anna rahulikult. „Ma kirjutasin Freising'ile, et ma temale oma mõisat ei müü." „Ei müü! Mikspärast?" „Et ta mulle seda hinda ei maksa, mis ma tahan. Sa tead ju, miks ma seda müüa tahan ja mis tarwis see raha saab pruugitud." „Olgu küll, sellegipärast oleksid Sa seda ära müüa wõinud. Lilli, jäta meid üksi, mull on Sinu õele midagi ütelda!" Anna oli wahe ajal tooli peal aset wõtnud. Ta oli kahwatum kui muidu, ta muidu elawad silmad oliwad wäsinud ja punased, kui oleksiwad nad wiimasel  ajal palju pisaraid walanud, aga ka Vilmut oli ennast palju muutnud. Ta kogu keha olek ei awaldanud mitte ennist raudset rahu, mida ükski juhtumine ega nähtawus eksitada §L wõinud, ta oli rahutu ja murelik ta film ei waatanud mitte ennise terawusega noore proua peale. „Ma soowiksin, et Sa mõisa nüüd ära müüd," ütles Vilmut juttu otsa jälle üleS wõttes. „Kes teab, kas nii pea jälle ostjat leida on. See wiimane wõlg peab küll terwelt ära maksetud saama, aga pakutud hind katab suurema osa ja puuduwat jagu saaksin mina juurde muretsema." „Sina, Gregor?" küsis Anna imestamisega. „Sinul ei ole see mitte wõimalik, Sa oled sellel õnnetumal talwel wäga palju waeste ja wiletsate eest ära kulutanud." „üks puhaS! Ma wõiu puuduwat summat lainata; müü oma mõisa ära!" Wiimased sõnad ei kõlanud mitte, kui nõuu andmine, waid kui käskmine, mille täitmist oodetakse. Anna tõstis silmad pikalt üles ja küsis wastuse asemel: „On see Sull nii wastu meelt, kui ma Rosenbergi  jäen?" Vilmut kehitas Slafid. „Ma tahan Sind hea nõuuga aitada ja Sulle ühte kindlat kohta muretseda. Ma arwan, see peaks Sinu oma asi olema, aga Sull ei näita ühtegi ruttu olewat." „Ma ei taha midagi mõtlemata teha. Freifing andis mulle nõuu, weel ootada, et see mõis palju rohkem wäärt on, kui tema eest praegu pakutakse, ja kui keegi teda ei peaks ostma, siis jäeb ta wõlgu uskujale. Mull on termiiniks weel terwe aasta aega." „Ja niikaua tahad Sa Werdenfels'i ligidusse jäeda?" „Sa teed mull nüüd ühekorraga selgeks, et Sull minu nõuu enam tarwis ei ole," ütles Vilmut. „Ka seda imelikku külakäiku metsawahi juurde, oled Sa ilma minu teadmata ette wõtnud, ja ma ei saa wist mitte teada, mikspärast see sündis." „Ei mitte, Gregor, see ei puudu sugugi Sinusse." „Aga Werdmfels'i parisherrasse küll, kes sellsamal  päewal Fe!seneck'i sõitis. Olgu peale, ma saan juba aru, mis Sind sinna ajas. Aga ühe töise asja üle anna mulle aru. On see tõsi, et baron Werdenfels, keda Sa tagasi lükkasid, Sinule igal nädalal kirjutab?" „Ka seda oled Sa teada saanud?" küsis Anna. ,/Isegi mõista, et see nõnda on, sest mis ei saa Sina teada! Selle kirjawahetuse juures oled Sa eksiteel. Paul Werdenfels ei ole mulle mitte ühte sõna kirjutanud, ta kirjutas üksi Lillile." „Lillile?" kordas Vilmut kohkudes, kui oleks see wõimata, et keegi seda waewa ette wõtaks ja noore neiule kirjutaks. „Sina tead seda, ja lased seda sündida?" „Ma olen talle seda selle tingimise all lubanud, et ta mulle kõik Pauli kirjad näitab, ja seda on ta teinud. Mina," fiin hakkas Anna heal õrnalt kärisema, „ma tahan seda jälle heaks teha, et ma tema nooruse rõõmu ja lootust ära rikkunud olen. See on temale suurt walu teinud, ma tean seda, aga ma usun, et ta mu õega jälle õnnelikuks saab." ,5Sa loodad seda! Noh, edasi edasi!" „Weel ei ole ta oma armastust üles tunnistanud, aga tema kirjadest näen ma, et ta sellest walust paraneb, mis mina temale tegin. Ta armastab Lillit ja Lilli teda nõndasama, ilma et nad ise seda teawad. Nad saamad, ja nad peawad tõinetõise omaks saama; seda tärkawat armastust ei wõi, ega taha ma mitte ära rikkuda." „Need on ju aruldased uudised!" ütles Vilmut pilkawalt. „Ja seda oled Sa kõik ilma minu teadmata  ja lubata sündida lasknud? Kas Sa ei tea, et ma Lilli käemees olen, ja et ma oma luba niisugusele  ühendusele mitte ei anna?" „Ja mikspärast?" küsis Anna ülestõustes. „Wahest sellepärast, et Paulil ka pärisherra nimi on? Läheb Sinu wiha nii kaugele?" „Et ka see Paul üks Werdenfels on, ja et ma mitte ei salli, et üks minu kaitseuikudest selle sugukonna  liikmeks saab, kes omas uhkuses ja kõrkuses mitte preestritgi ei auusta. Paul ei ole sugugi parem, kui Raimund. Sa oled ju ise kuulnud, kui ta mulle oma tulewiku plaanist Buchdorfi kohta awaldas. Arwad Sa, et ma seda sündida lasen, et Lilli ühe niisugusele mehele oma kätt annab?" „Tahad Sa siis ka teda oma kangusele ohwerdada,  nagu Sa mind ükskord ohwerdasid?" hüüdis Anna. „Sind?" küsis Gregor külmalt. „Kui oleksid Sa ennast mõnikord ohwerdada lasknud! Kui oleks Sind keegi muu Werdenfels'ist lahutanud, kui üksi tema süü. See üksi wangistas Sinu tahtmist ja wangistab seda weel nüüdki. Mulle oleksid Sa tema kõrwal igal ajal kangekaelust näitanud." „Wõib olla! Aga sellest sidemest, mis mind fidus, on Lilli lahti, ja kui Paul Werdenfels tõeste tema kätt peaks paluma, siis panen ma täie usaldusega nende käed kokku, ehk ta küll Sinu waenlane on. Ta on üks tubli ja eeskujulik noormees. Sinu käemehe wolil on ka omad piirid; ma ütlen Sulle, wõit jäeb meie kätte, kui ma noore paari poole hoian, ja seda tahan ma ka teha." „See tähendab, Sa tahad mulle ka sõda kuulutada.  Ma teadsin seda juba ette ära, kui ma kuulsin, et Werdenfels jälle siin on. Sellest tunnist saadik oled Sa koguni ümber muudetud ja ligistad ennast jälle pärisherrale. Arwad Sa, et see mull teadmata on, mis Sind metsawahi juurde ajas? Sa teadsid, et siin tema elu kallale kiputakse ja see kartus ajas Sind teda noomima, paluma, et ta enese elu hoiaks. Aga näitab, et Su palwe asjata on olnud, sest Werdenfels  on alles omas lossis ja tahab nüüd rahwale näitada, mis üks Werdenfels wõib." „Ja, see oli asjata," ütles noor proua uhkelt. „ Raimund on julgem, kui mina. Ta jäeb Werdenfels'!  ja saab Teie kõikide wastu wõitlema." Vilmut naeris pilkawalt ja metslikult. „Sa pead teda wist küll üheks kangelaseks? Oli üks aeg, kus Werdenfels'! nimi Sinu ligiduses keegi nimetada ei tohtinud, ilma et Sa seal juures ärakahwatanud ei oleks. See on ennast nüüd koguni muutnud, see nime on Sulle wäga armsaks saanud ja kui Sa oma õe ja Pauli käed kokku paned, siis leiawad endid ehk weel töised käed!" Anna waatas maha, ja mõtles selle peale, kuidas  ta Viimasel kokkutrehwamisel Raimund'i käe tagasi lükkanud oli, ning pikalt ütles ta: „Ei mitte, see on wõimata!" Gregor astus Anna ette, ja wõttis tema käe oma peusse ja pigistas naesterahwa õrna sõrme nõnda tugewaste,  kui tahaks ta neid puruks pigistada. Ta Vaatas  uuriwa Pilguga Anna otsa ja ta heal kõlas wäga tume ja kare, kui ei saaks ta enam hingada. „Seda loodan ma! Sa ei tohi ilmaski selle Werdenfels'i omaks saada! Seda olen ma juba ammugi ütelnud ja ütlen weel nüüdgi. Tema süü on weel lepitamata ja langeb Sinu peale, kui Sa temale oma kätt julged  anda; teie satute mõlemad hukatusse! Sinu käemehel,  Sinu õpetajal ei ole ühtegi Võimust enam Sinu üle, siis kuule weel preestri sõna, kes Sulle ütleb: Sa ei pea mitte selle mehe omaks saama!" „Mu järelmõtlemata sõnakuulmise aeg on juba möödas, Gregor! Sinu preestri sõna ega VõimuS ei puudu minusse, kui ma aga ise oma minewikku üle wõitu saan. Ma ei wõi mitte, ja Raimund teab, et ma mitte ei Või, sellepärast jäeb ta minust kaugele. Ja kui ma iseenese õnne eest Võidelda ei Võinud, siis teen ma seda Lilli õnne eest. Katsud Sa seda õnne rikkuda, siis leiad Sa mind Lilli kõrwalt. Ta ei pea mitte õnnetumaks saama, nagu mina ja Raimund Sinu läbi!" Nende sõnadega astus ta tuast wälja ja jättis Gregor'i üksi. Kuna Vilmut ja Anna Lilli tulewiku pärast tülitsesiwad, oli see ise suwemajas weikse Tooniga mängimas.  Ta oli ajalehtedest enesele imeliku suure kübara teinud ja linnusuledega äraehitanud. Omas käes hoidis  ta üht heina reha ja komandeeris sellega weikest soldatit Toonit, kes komandost selgeste aru sai ja jalapealt  noore komandeerija rõõmuks ära täitis. Muidu mängisiwad nad ikka wäljas, aias, agm et tänane ilm wäga küNn oli, läksiwad nad suwemaja saali. Suwemaja juurest wiis üks tee alla Buchdorfi, mida mööda Paul tihti oma mõisa peale sõitis; ta oli küll palju waesem ja auklisem, kui suur postitee, aga ta oli palju õigem. Kui Lilli parajaste soldatit mängis, weeres üks weike jahiwanger, kus seeS Paul ja Arnold istufiwad, suwemaja poole. Juba eemale kuulis esimene Lilli lahket ja heledat naeru kõla; kui Paul maja ette oli jõudnud, wiskas ta ohjad Arnoldi kätte ja ütles: „Hoia hobused natuke aega kinni. Ma lähen sisse naesterahwaid teretama ja tulen jälle kohe tagasi." Nende sõnadega astus ta wankrist wälja ja läks majasse. Noor neiu punastas ära, kui ta noort baronit nägi sisse astuwat. „Andge andeks, kui ma eksitan," ütles Paul kogeldades. „Ma sõitsin siit mööda seal kuulsin ma Teie lahket naeru ja tulin waatama, kuis Teie käsi käib, mu neiu." „Ma tänan," ütles Lilli kohmetanult. „Mu käsi käib praegu wäga heaste ma mängisin Tooniga soldatit!" „Ärge pahandage, et ma Teid tahtmata eksitasin. Ma juhtusin mööda sõitma, kuulsin Teie healt ja tahtsin Teid kord näha." Lilli nägu läks weel punasemaks. Pauli wiimased  kirjad awaldasiwad selgeste, et kirjutaja iseäraliku soojusega oma trööstija peale mõtles, ja see segas teda nõnda, et ei teadnud, mis ta tegema ehk rääkima pidi. Nüüd palus weike Tooni, et wõeras herra ka ligi mängiks ja pakkus temale üht keppi püssiks, nagu tall omal üks õlal oli. Neiu Litti saada nõnda hea olema ja komandeerima. See aitas. Neiu Lilli kogus ennast jälle, ta teadis wäga heaste, kuis Vilmut teda mõnikord tuast wälja saatis, sellepärast ütles ta Toonile: „Mine wälja! Mull on selle wõera herrale midagi ütelda!" Tooni täitis käsku, ehk küll paha meelega; ta astus wälja ja marsis ukse ees edast ja tagasi. Lilli hoidis reha weel ikka omas käes, kui ei tohiks ta seda käest ära panna, seal astus Paul tema ligi, wõttis reha õrnalt tema käest ja seadis seda nurka. „Pange reha ommeti kõrwale," palus ta. „Teie olete nii täielikult sõjamundris, et ma ennast Teile ligistada ei julge ja ommeti on mull Teile nõnda palju ütelda. Ma oleksin ammu Rosenberg'! tulnud, aga ma ei julgenud. Ma ei teadnud mitte, kas proua von Hertenstein seda sallib, ehk mitte, ja Teie, Lilli oleks mu tulemine Teie meele järele olnud?" „S a k a l a" 40. IBBS.