Lilli ei waStanud midagi, aga ta pilk andis Pauli küsimise peale wastust, mida see ka mõistis, sest ta astus Lilli ette, kuna ta suurema waimustusega edasi rääkis: „Ma olen wiirttasel ajal wäga sagedaste Teile kirjutanud, ja Teile kõik oma südame pealt ütelnud. Teie peate teadma, mis mull Teilt paluda on kas tahate Teie mu palwet kuulda?- Noore neiu silmis läikis üks suur pisar, kui ta tasa, Waewalt kuuldama healega wastaS: „Mis wõin mina Teile anda? Teie olete ju minu õde armastanud!" „Ja ma olen teda armastanud!" ütleS Paul tõsiselt. „Ma olen teda kõigest südamest armastanud, aga see armastus oli ilma lootuseta. Nüüd alles tunnen ma, kui kaugel ta minust oli, ja kui ligidal, kui armaS mulle üks töine on. Kas wõite mulle andeks anda, Lilli, et ma Teid mitte esimesel silmapilgul  ei armastanud, kui ma Teid tundma sain? Oma terwet täit südant toon ma nüüd Teile. Kas usute mind, kui ma Teile ütlen: Lilli, mu weike Lilli, ma armastan Sind ilma otsata!" See oli tõeste südame kõne, ja selle eest taganesiwad  noore neiu südamest kahtlus ja umbusaldus, õrna naeratusega wastas ta: „Ja, ma armastan ka Sind, Paul," ja langes nooremehe rinnale. Ta tõmmaS teda tormiselt oma rinna waStu, paberist kübar kukkus kahinal maha, ja wäljaS ukse kõrwal seisis weike Tooni ning waatas suuril silmil õnneliku paari peale. See asi näitas temal wäga imelik olewat. Wana Arnold ootas paha meelega wätjal. Ta oleks hea meelega kohegilt nurga takka salaja sisse waatanud, aga ta ei wõinud rahutumaid loomi mitte üksi jätta. Wiimaks tuli tal hea nõuu meelde, ta laskis hobused mõni samm edasi tulla ja pidas nad, nagu kogemata suwemaja akna kohas kinni, siis astus ta wankrist wälja ja lükkaS mõned oksad, aga jälle, nagu kogemata kõrwale, mis wankri külge oliwad puutunud, ning wahtiS siis Uudishimuliselt aknast sisse. Ta teadis juba ette ära, mis ta seal nägema saab, armulist prouat sohwa peal, noort baronit tema kõrwal, naeSterahwa käele auupaklikult suud andes. Aga mis ta nägi, oli koguni wõeras. Proua von Hertenstein'i ei vlnudgi tuas, kesk tuba seisis herra Paul ja hoidis üht noort neiut kaenlas ja mõlemad andsiwad tõinetõisele suure armastusega  suud, nõnda et Arnoldil west silmi tuli. Nüüd kukkus kübar neiu peast maha ja Arnold nägi Lillit Pauli rinna najal olewat see oli temale liig, ohjad kukkufiwad ta käest maha ja ta ise langes jõuuetumalt wankri najale. Tüki aja järele tuli Paul tagasi. Ta tahtis oma mõrsjaga kohe Anna juurde minna, aga Lilli protesteeris selle wastu kõwaste, et Gregor sellsamal silmapilgul Anna juures oli. Paul ei tahtnud täna papiga ka mitte kokku saada, ja sellepärast wõtsiwad nad nõuukS, et Lilli esite üksi oma õega räägib ja töisel päewal lubaS Paul ka sinna tulla ja kõiki kosja kombid täieste ära täita. „Sa oled wisi kaua ootanud?" küsis Paul wankrisse istudes. „Ja, wäga kaua!" ütles Arnold ühel healel, mis mitte head ei kuulutanud, aga noormees ei pannud seda mitte tähele, waid laskis hobusid tuhat nelja edasi jooksta. Arnold oli niikaua üsna wagusi, kui nad weel äraandmise paiga ligidal oliwad, pealegi oleks waene tee tema jutluse mõnule ja mõjumisele kahju teinud, sellepärast ei rääkinud ta enne sõnagi, enne kui wanger suure tee peale pööris; siin ajaS ta ennast sirgeks ja ütles pühalikult: „Herra Paul mull on Teie eest hirm." „Mis Sull on?" ütles Paul, ennast puki peal ümber pöördes. „Mull on hirm!" kordas Arnold terawaste. „Seda ei oleks ma Teist mitte mõtelnud, niisugust tempu ei ole ju Teie Itaalia maal ka mitte teinud, kui siin, ja seda ei oleks herra Bernardo ka mitte teinud!" See oli wana teenija juures üks suur alandamise märk, kui ta ühte inimest sandimakS pidaS, kui Bernardot,  ja sellepärast küsis Paul pisut murelikult: „Aga miS Sull on?" „Teie küsite weel?" hüüdis Arnold. „Teie olete proua von Hertenstein'iga kihlatud ja peate tema õega sala koosolekuid. Teie annate weikese neiule suud ja see laseb seda tõrkumata sündida see on hirmus!" Paul naeris seda kuuldes suure rõõmu tujus ei pannud ta Arnoldi pp^tks. „AH Sa oled jälle salaja "mis meie tegime?" hüüdis ta. „Mull M kültzkW) etie, Ui-? kui oleks keegi läbi akna sisse wahtinud, aga ma ei pannud seda tähelegi, meil oli midagi paremat teha." See pahandas Arnoldi hirmsaste, ilma aja wiitmata hakkas ta arwatud kurja töõ üle jutlust pidama. Omas waimustawas kõnes tõStis ta Bernardot  taewani ja lükkas Pauli alla põrgusse. Paul, kellel see suurt nalja tegi, kuulatas pühalikult pealt, ja kui wana teenija kord hinge tõmmas, sai ta sõna enese kätte. „ Arnold, kõigist sellest, mis Sa seal räägid, ei ole mitte ükS sõna tõsi. Ma ei ole proua von Hertenstein'iga iialgi kihlatud olnud, ja mis tema õesse puudub, siis oled Sa nõnda hea ja tutwustad ennast temaga Home Rosenbergis ja pead oma kõige sügawamat auupakkumist tema wastu üles näitama, sest tema saab Sinu tulewane, armuline proua olema." „See weike oma paberist kübaraga!" hüüdis Arnold, kes ehmatuse pärast puki pealt maha kukkuma  pidi. „Neiu Lilli Vilmut on minu mõrsja!" kinnitas Paul tähtsalt. „Ära näita ennast mitte nõnda, kui oleksid Sa pilwedest maha tõugatud! Kas Sull ühtegi õnne soowi oma noore herra jauks ei ole?" Arnoldil läks hulk aega, enne kui ta ennast jälle koguda wõis, siis pani ta sõrmed risti ja ütles walulitult: „Siis saab Buchdorsis üks õige elu olema! Nüüd pean ma ka weel noort, armulist prouat kaswatama  hakkama ja mull on Teiega üksi juba küllalt tegemist, herra Paul!" Pärisherra oli sõna pidanud. Ta kannatus oli tõepoolest otsas ja küla rahwas õppis oma mõisa herra waljust estmest korda tundma. Kõigest noomimisest hoolimata rikuti losst aiades öödel ühte ja töist kallist puud ehk põesast, sellkorral oliwad kurjategejad Raimundi  käsu peale kinni wõetud saanud; nad ootastwad kartusega eneste nuhtlust. Selle üle ehmatas rahwas ära, siis pidastwad nad nõuu, et nad kõik ühel meelel losstherra wastu hakata tahtsiwad. Jumalateenistus oli kirikus lõpetatud ja kõik inimesed  juba ära läinud, ükfi papp istus weel pihtitoolis  ja kuulis ühte pihtimist pealt. See wõis üks wäga raske asi olla, mis Pihtija südant waewas, sest ta oli põlwili maas ja laskis oma halli peat wäga sügawasse wajuda ja kuulatas nüüd hinge kinni pidades,  mis papp rääkis. „Teie olete wangipõlwe ära teeninud, Eckfried! Mis pärisherra Teile jätnud on, seda peakstn mina Teie peale panema ja Teilt pärima, et Teie eneste kurja tööd terwe küla rahwa ees ülestunnistate." Eckfried kohkus ära, ta küsis kogeldades: „Kõrgestauustatud,  Teie tahaksite —" „Ei mitte," ütles Vilmut sinna wahele. „Ma ei taha seda mitte, et ühe wana ja auusa sugukonna nime sell wiisil häbistatud saab, ja ma ei taha ka seda mitte, et see asi ilmaliku kohtu kätte läheb, mis pihtimises mulle usaldatud on. Aga suurt nuhtlust olete Teie ära teeninud." „Ma ei ole oma kurja nõuu mitte täita saanud," ütles Eckfried murelikult. „Ta ei saanud ühtegi kahju noor baron tuli sinna wahele ma ütlesin seda Teile." „ Tahtmine on niisama kuri, kui tegu. Kas Teie ei kippunud mitte pärisherra elu kallale? Wastage, ja ehk ei?" „Ma arwasin, et see mitte patt ei ole et ta üks Werdenfels on!" ümises ta wiimaks. „Teie olete ise sagedaste ütelnud, kõrgeftauustatud, et ta ajalikult ja igaweste ära neetud on, ja Teie peate seda ometi teadma." „Tahate Teie eneste süüdi minu peale lükata?" küsis Vilmut terawalt. „Tahate Teie selle inimese üle kohut mõista, keda mina ära nean? See kõik on üksnes minu asi, aga kogu küla näitab selles aSjas koguni eksiteel olewat. Mull on weel tõisa sarnast kurje tööd ette toodud, mida ma mitte trahwimata ei wõinud jätta, aga nüüd on mull Teiega üksi tegemist." Wanake ei julgenud midagi wastata, ta pea wajus kahetsewalt rinna peale. Ta ei saanud omast süüst mitte selgeste aru, ta wiha pärisherra wastu ei olnud mitte wähenenud, aga et papp tema ettewõtmist kurjaks  sõimas, siis pidi ta tõeste kuri olema, ja ta painutas  ennast sõnakuulelikult pappi wägewa wõimuse alla, kes nüüd edafi rääkis: „Teie peate patukahetsemist, mis ma Teie Peale panen, punktilt pidama." „Ja, kõrgeftauustatud." „Ja peale selle toote Teie eneste tütrepoja minu juurde." Eckfried'i näus awaldas ennast rääkimata kartus, kui ta küfis: „Tooni?" „Ja. See noor lops ei tohi mitte kauem oma mana-isa juures olla, kes mõrtsukaks tahtis saada. Teie peate tõinetõisest lahkuma." „Kas Toonist? Minu weiksest poisist? Ja mis mis tahate Teie temast?" (Järg jäeb tulema.) Eesti mäel. Mu õnnis isa wõttis Kord käe ksrwa mind Ning wiis mind mäe otsa, Seal tõstis üles' mind. „Poeg, waata alla orgu! „Ja waata sinna ka, „Kus taewa sõrwal metsad „Juft jutul pilmega! „Waat' rohelised wäljad, „Kui laened liiguroad „Ja wiljapuude oksad, „Kui tiiwad kiiguwad!" Ma, poisikene, waatfin, Et wäsis weike silm, Ja isa sülest nähes Kül oli ilus ilm. Siis pööris isa ümber Ning näitas lõunele, Ja pooris jälle ümber Ning näitas põhjale: „Poeg, waata, see on minu „Ja sinu isamaa! „See ilus maa on meie, „On meie Eestimaa! „Kui kaswad, poeg, siis püüa, „Et pühaks piad see maa! „Sest ta on hea ja ilus, ~Kui Eeden i1ma1a...." Neid isa sõnu tahan Ma pühaks pidada; Truuks jäen ma sulle ikka, Mu armas Eestimaa. Sa oled oma ilu Mull' surun'd südame; Su hinge õhk on puhund Mu were soontesse. Su usk on kalju kindel, Su arm on kulda wäärt, Su lootus tõstab tiiwu, Sull' laulan tuhat kord. ä. L Luuletus. Luuletus on wägew walu. Üksi selle südamest, Kellel' kurbtust toonud elu, Leiad õiget luuletust. Üli suured luuletused Waikiwad kui walu tee, Nad, kui murtud mõlgutused, Sõudwad läbi südame. x Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kalja Part: (Pahandates). No, seda oli weel tarwis! See puudus weel! Ptü! Nalja Mart: Tere Part! Mis sull wiga on? Mis sa pahandad? Kalja Part: Mis ma pahandan? Süda päris walutab sees. Mõtle, meie ninamees, kelle eest ma tnlde ja wette oleksin läinud, on meid häbematalt petnud.  See teeb haiget! Nalja Mart: KudaS ta teid siis pettis? Kalja Pärt: Noh, tema kiitis ikka meile ette, tema olla tõsine Eestlane, mis tema teeb on üksi õige, töised on kõik tuisulased, tormajad j. n. e. Meie uskusime töist kõik, waat see on ainus auus Eestlane, kes üksi rahwakasu taga nõuuab, ja nüüd korraga —? Nalja Mart: Mis nüüd korraga? Kalja Pärt: Nüüd korraga tuleb wälja tema on päris Mustlane ei Eestlane ühti! Nalja Mart: Kas tõsi, Pärt? Aga mis sa selle üle siis nii kurwastad? Rüüd m'e saame omite aru, kust see tuleb, et ta Mustlase wiisi sajatab ja sõimab. Kalja Pärt: Tõsi jah; Tema wanaisa olnud päris - puhastwerd Mustlane. Aga miks ma ei peaks kurwastama? Kes tema jutu nüüd enam usub. Meie oleme oma parteidega lameeritud! Kõik maailm naerab  meid wälja, et Mustlase oma ninameheks tegime ja tema pilli puhusime! Palja Mart: No, ära meelt ära heida. Ega ta su jutu järele päris Mustlane ka ei ole, Isa poolt küll, aga ema poolt Eestlane. Wastutaja: J. Kõrw.