„Teie olete ju peastmiseS ise ka abiks olnud, kõrgestauuStatud," ütleS Raimund tõsiselt. Meie oleme tõinetõise kõrwal kolm tundi kolme inimese elu pärast surmaga wõidelnud, ja oleme ise, kui ühe imeteu läbi tema käest peasenud ma mõtlen, meie ei tee endise waenlusega enam midagi tegemist." Ta firntaS oma käe wälja, aga kui Vilmut  seda wastu wõttis, hüüdis Anna kohkudeS: „Gregor, mis Sull on? Sinu käed on ju wertsed!" Maske töö pärast!" waStaSGregor külmalt. „Raimund, praegu antakse külast teada, et west juba igal pool heidab," ütles Paul juurde aStudes. „Meil ei ole enam midagi karta." Mägede peal läks õhk selgemaks, udu kadus ära ja praegu waatas Maimude mägi alla orgu, selle õnnetuse peale, mida ta toonud oli. Ta oli ükskord tormi saatnud, mis tuld Werden felS'i külas majast majasse kandis ja kogu küla tuha hunikuks tegi, ka nüüd oli ta tormi ja sellega õnnetust saatnud. Aga nüüd oli küla kaiMud, aga WerdenfelS'i herra põllud ja heinamaad tema asemel wee ohwriks saanud. Ja selles uputuses kuStus ja kadus hirmus wanne, mille all pärisherra nii hirmsaSte oli kannatanud. Külast kõlas pühalikult kella heal. Hommikust  saadik oliwad nad abikutsudes kõlanud, nüüd, kus nad abi oliwad saanud, maanitsesiwad  nad rahwast tänupalwele. Kõik Werdenfels'i talunikud nägiwad, kudas nende kardetud ja ära wannutud pärisherra  ennast põlwede peale laskis, kudaS tema järele Anna ja Paul oma mõrsjaga sedasama tegiwad; kõikide südameid täitis pühalik tundmus  ja nad langefiwad palwetadeS põlwili, kuna Gregor Vilmut nende keskele astus, omad werised käed ülestõstis ja palwetajaid SnniStaS. Suwe aeg oli kätte jõuudnud, ja ühel ilusal Jaani kuu päewal lehwis lipp Werdenfels'i  loSsi katusel lahke tuule käes; ta ootas oma walitsejate tulekut. Raimundi ja Anna laulatus sündis waiksel wiisil, nad elasiwad esimesed nädalad Felseneckis, aga täna oodati neid sealt tagasi. Loss oli kõikipidi wäga ilusaste  ära ehitatud ja kogu küla rahwas ootas tee suuS pikkisilmi oma pärisherrat ja tema noort abikaasat. Pauli imestamiseks oli ka kohtunõuunik Freiflng sinna tulnud; ta mõtles ühte ja töist, aga tema ilmumist ei wõinud ta mitte seletada. Noh, ta oli seal ja tahtis oma auupakkumist pärisherrale ülestunniStada ja seni ajani rääkis ta neiu Hofer'iga, aga wäga waimustawalt. Freifing'i külakäigud Rosenbergis läksiwad tema õnnetusest saadik lume sees ikka sagedamaks  ja tema tülitsemised kadufiwad aegamööda koguni ära, nõnda et nende arwamised ikka ühte läkfiwad. Emma nägi wiimaks ära, mis see kõik tähendas ja tal ei näitanud nüüd kohtunõuuniku wastu midagi olewat ja uus elu lootus tõuusis Freisingi südames. Ta sõitis oma wraki ja lillekimbuga kolmat korda kosilasena Rosenbergi. „Nüüd ehk ilmaski!" pomises ta, kui ta wärawast sisse aStus aga lossi aednik teatas temale, et neiu Hofer silmapilgul Werdenfelsi loSsis olla. Waene kosilane seifis kui alwatnd ühe koha peal; wiimaks tegi ta südame kõwaks ja sõitis Werdenfels'i. Nõnda kui ülemal tähendasime, oli loss täna wäga ilusas ehtes, lossi ümber õitsestwad mitmesugused ilusad lilled ja roosid, kuna kogu ümbrus, aiad ja würstlikud puiestikud kõrbena wälja nägiwad. Weel kurwemat waatust pakkus madalik, kus mitu jalga paksu muda ja kõntsu seest suured kalju tükid ja puu pakud wälja paistsiwad. Endine rikas ja iluS Werdenfels'i maa oli ennast ühe tunniga kõrbeks muutnud; aastad läksiwad mööda, kui ta jälle wilja ja rohtu hakkas kandma. Seda kenam nägi küla oma rohurikkade heinamaade ja wiljarikkade põlludega wälja ja tänases pühalikus ehtes oli ta kakskord nõnda iluS, kui enne. Hoowmeister waataS kord teenrite hulga peale, kaS kõik korras on ja astus siis Arnoldi juure, kes praegu lossist tuli. „Nüüd on kõik walmis," ütles ta. Poole tunni aja sees wõiwad nad juba siin olla, nende wastuwõtmine külaS wiidab muidugi natuke aega." „Ja, see saab suurel wiisil olema," wastas Arnold tähtsusega. Müüd ei tea nad, mis nad tegema peawad; nad tõstakfiwad teda taewasse ja mis kurja tegiwad nad enne tema wastu." „Ja, Werdenfels'i talunikudel on kõwad pead, aga pärisherra saab nende kangekaelust murdma." > „Seda usun ma ka. Armuline herra onu on selle poolest imestamise wäärt, et ta oma Pilguga inimesi kartma paneb. Seda ei ole sugugi tarwis, et ta oma suu lahti teeb." „Noh, oma tegudega on ta ka näitnud, mis ta wõib. Seda kardetawat sõitu, mida ta papi Vilmuti seltsis ette wõttis, ei julge keegi järele teha. Isegi noor baron jäi kalda peale." „See on ju loomulik," ütles Arnold pühalikult. „ Sugukonna eestseisjal on igal pool eesõigus. Meie oleme noorem sugu, meie jäeme tagasi isegi häda ajal." „Kuis on siis pulmadega lugu?" küsis hoowmeister, kes tänases püha rõõmus wäga uudishimuline oli. „Nad on alles aasta pärast." „Tulewal kewadel. Noored inimesed peavad  enne mõistlikumaks sgMa; armuline onu on seda ka ära tunnud, ja laseb waheajal Buchdorfi  walitsejate maja uueste ehitada. Herra Paul peab weel midagi õppima, ja weike ma tahtsin ütelda meie tulevane armuline proua saab künni sinna maale weel natuke kaSwama. Usute Teie, et ta weel kasvab?" „Ja muidugi usun ma seda ja Teie jäete Buchdorsi?" Arnold waataS imestades küsija peale; ta ei wõinud mitte aru saada, kudas hoowmeister nõnda rumalaste küsida wõis. „ Isegi mõista! Mis peawad nad ilma minuta tegema! Peale selle olen ma õntsa baroni prouale surma woodi peal lubanud —" „Ja, seda tean ma, seda olete Teie mulle juba mitu korda jutustanud," ütles hoowmeister  sinna wahele, aga Arnold oleks siiski edasi jutustanud, kui „noorem sugu" mitte nende juurde poleks astunud. „Meie saame pärisherrat ja ta prouat wankri juureS teretama. Teie jaete siia teenrite  hulga ette; Sina jaed ka siia, Arnold." Hoowmeister tegi, kuidas teda kästi, ja Arnold tegi, mis teda mitte ei kästud teha, ta astus Pauli ja Lilli järele, kui need edasi läkstwad. „Mina jäen Teie ligidusse, herra Paul. Siin on minu koht ja peale selle on see palju mõistlikum." „Kas tahate Teie ikka wastu rääkida, Arnold?" ütles Lilli kannatumalt. „Kas olete Teie roostkimpu mu õe tuppa weikese sohwalaua  peale pannud, nagu ma Teid käskisin?" „Baroni proua elutuppa ja, armuline neiu roosid panin ma kirjutuslaua peale." „Uga ma käsksin neid sohwa laua peale panna! Mikspärast ei teinud Teie seda mitte?" „Et nad kirjuwslaua peale paremine pasfiwad,  palju paremine." „Seda mina ei taha!" hüüdis Lilli jalaga tampides. „ Arnold, Sa paned roosid silmapilk weikese  sohwalaua peale, nagu mu mõrsja käseb!" ütles Paul waljuste. „Kirjutuslaua peale passiwad nad paremine,"  tõendas Arnold kõikumata rahuga. Mad on seal just armulise herra pildi ees, armuline baroni proua leiab selle wäga õige olewat ja armuline herra onu mõtleb nõndasama,  ja armuline neiu ei taha ommeti —" „Jumala pärast ei mitte!" hüüdis Lilli kärsitumalt. „Pange need roosid minu pärast laua alla, aga jätke omad Põhjused ja „armulised" nimed." Ta läks Pauliga ära ja Arnold jäi wõitjaks.  Kaastundlikult waatas ta nende järele, kelledel niisugune imelik wiis oli, temale käskufi  anda. „Paul," ütles Lilli pool pahaselt ja pool naerdes. „Toona tülitsesime meie selle üle, kes tulewikkus Buchdorfis saab walitsema, meil ei ole selle üle sugugi tarwis waielda, Sinu Arnold saab see olema." „Ja, temaga ei wõi midagi teha," ütles Paul naerdes. „Ta peaks paar kuud Raimundi  käes olema, siis saaks temast sönakuulja teenija. Tule Lilli, sealt wõime meie teed kaugele näha. Feldberg'i juhatamise all saamad  suurtükid lahti lastud, niipea kui wanger lossi ridaspuiestikku pöörab." „Kunni sinnamaani on meil weel aega, ja mull enne seda weel midagi teha. Onu kohtunõuunikul oliwad täna pühapäewa riided seljas, temal on täna siin wäga tähtis asi eeõ. Ma tean, mis ta wrak ja lillekimp tähendawad." „Mis Sa arwad? Mind pani Freisingi ilmumine tõepoolest imestama. Ta ei ole meiega mitte nõnda tuttaw —" „Ei, aga ta tahaks mõnega wäga tutwaks saada, ja seda wõib ju temale andeks anda, ta ei ole ju muud leidnud, kui üksi suurt auustamist ja see wõib ommeti hirmus olla. Tänase lillekimbu sees on ükst näälikesed, aga mitmewärwilised need on neiu Hofer'ile wäga meele järele. Ma tahan teada, mis ta neiule ommeti ütleb. Läheb see kosjakäik jälle nurja, siis wõtan ma teda kaastundmise pärast omale abikaasaks; sest kuue korwiga ei wõi ta enam elada!" Paul oli wäga oma mõrsja inimliku nõuu wastu, ta tahtis lossi ees sissesõitjate wastuwõtmiseks  walmis olla, aga Lilli ei annud järele, ta pidi oma tahtmist saama. Ta oli näinud, kuidas kohtunõuunik neiu Hofer'iga ühte suwemajasse oliwad läinud, mis töine pool lossi oli. Nimetatud suwemaja oli wäga kõrges, nõnda et maast keegi ei wõinud läbi aknate sisse waatada ja uks, mis enne ikka lahti seisis, oli nüüd lukkus. Noor neiu läks ümber maja ja nägi seal ühte kartsast, mis wist lipu üleswiimise tarwis sinna oli toodud ja pärast sinna unustatud. Lilli oli selle üle wäga rõõmus ja ei hoolinud sellest, mis Paul rääkis.  Ta ronis silmapilk üles, kuuni akna kõrguseni,  kus ta otsata uudishimuliselt sisse wahtis. „Nad on tõeste sees," ütles ta tasa. „Nad on kolmekesi sohwa peal, kohtunõuunik lillekimp ja neiu Hofer. Kahju, et aknad wäga kõrges on, ma wõin küll näha, aga mitte midagi kuulda." „Aga see on ommeti sala kuulamine," ütles Paul. „Kui nad Sind seest naewad, ehk kui mõni teenijatest siia juhtub, mis pearoad  nad siis mõtlema!" „Ole wait, Paul, ja hoia kartsast kiuni!" käskis noor neiu. «Teenijate hulk on tõinepool  küljes ja seest ei näe mind keegi, sest kaswud on wäga paksud. Nagu ma ütlesin, ei wõi ma midagi kuulda, aga näha seda puremine.  Onu kohtunõuunik on praegu wäga kurwa uäuline, ta jutustab wist wiiest korwist kui ta siin mitte kuuendamat ei saa; Emma näitab koguni anupaklik olewat aga ei, ta naeratab Jumalale tänu, nüüd läheb asi heaste." „Lilli, ma palun Sind, tule alla!" palus Paul. „Kui meid siin keegi näeb see ei ole meist tõeste mitte ilus." „Ära eksita mind mitte ja hoia kartsast kinni, et ta mitte maha ei lange," oli Lilli käre wastus. „Nüüd mõtab ta lillekimbu katte, onu kohtunõuunik hakkab ikka lilledega peale. Annale ütles ta sell korral: roosid roosile! Ja nüüd ütleb ta tõeste: näälikesed  näälikesele!" Freising wõis midagi sellesarnast ütelnud olla, sest neiu Hofer punastas ära ja lõi silmad maha, kuna ta waimustaMalt edasi rääkis: „Ilmaski ei saa ma seda tundi ara unustama,  kus ma nikastanud jalaga lume sees istusin. Teie peastsite minu aktid —" „See ei ole ju rääkimise wäärt." „Miks mitte) ilma Teie abita oleksiwad nad selle täitmata maimude mäe ohmrikS saanud." „Usute Teie siis maimude mäe sisse, herra kohtunõuunik?" küsis Emma tähtsalt. Freising waataS kartliku pilguga aknast wälja „Malge hirmutust peale". Oli, nagu tuletaks ta temale ta tsutust meelde, mis ta sell korral lubas. Aga siiski ei uskunud ta tema sisse. „Ma arwan, et maimude magi mulle üht õnne näitas, mida ma enne ei tunnud. Emma, tohin ma sellesi ujust kinni pidada?" Neiu Hvfer hoidis lillekimpu käes ja waatas punaste palgedega selle peale, kuna kohtunõuunik temale oma südame igatsemist awaldas ja mõne minuti pärast hoidis ta neiut enese rinna najal. Ta oli omast meelest,  kui uueste sündinud, kui ta ammu igatsetud  weikest, lühikest Ja sai! Seal paukusiwad suurtükid. Pärisherra wanger pidi juba näha olema. Seda kuuldes kohkus neiu Hofer nõnda ära, et ta minestuses maha pidi langema, kui Freising teda mitte enese najal poleks hoidnud. „Puhka natuke, Emma!" ütles ta pühaliku  õrnusega. Sellsamal ajal tuli Arnold lossi nurga tagant wälja ja otsis Pauli ja tema mõrsjat, kes järsku ära kadunud oliwad. „Herra Paul, wanger tuleb! Herra Paul, kus Teie ommeti olete?" Ta jäi järsku wait ja tõstis mõlemad käed imestades taewa poole. Kartsa peal oli neiu Lilli ja wahtis suwemaja aknast sisse, kuna herra Paul all seisis ja suure hoolega kartsast kinni hoidis. Mõlemad ei kuulnud Arnold'i hüüdmisest midagi. Sell silmapilgul tcretasiwad suurtükid. Lilli ehmatas ära ja kargas ühe hüppamisega ülewelt alla, Pausi kaenlasse, kes teda teenija suureks pahanduseks künni ette lossi treppini kandis. Noorel neiul ei olnud enam aega, oma kleiti korrale seadida, kui juba wanger ridaspuiestikku pööris. „Ja need lapsed tahawad abielusse heita!" ütles Arnold walulikult. „Ja seal küsib weel hoowmeister, kas ma Buchdorfi jäen! Uks mõistlik inimene peab ommeti seal olema ja parraku olen mina see ainuke!" Waewalt oli Arnold oma jutuga walmis, seal tormasiwad Freising ja neiu Hofer, käsi käes ja ära seletatud nägudega temast mööda. See ajas Arnv!d'i rööpede seest koguni wälja. „Ma usun, kogu Werdenfels on täna peast nõder!" õhkas ta. Werdenfels'i wõeti tema noore abikaasaga külas suure rõõmu hõiskamisega wastu. Seal peeti kõnest, tänati ja soowiti õnne. Suurem jagu külarahwast, iseäranis „noorem sugu" saatis teda künni lossini, kus Rainer'i poeg, keda lossi kaswude majas kord kinni wõetud oli, nii sagedaste ja waljuste „ta elagu" kisendas, et ta näust siniseks läks. Kui nad lossi oliwad jõuudnud, kus suurtüki paugud neid wastu wõtsiwad, tormas Lilli oma õe kaela; ta ei kartnud kaela murdmist  mitte, kui õemees ta ümbert kinni hakkas. Peale õnnesoowide ja kõnede tänas pärisherra  wastuwõtjaid ja läks siis Annaga lossi, kuna Paul ja Lilli nende järele astusiwad. See oli mõni tund hiljem. Ülewal balkoui  peal seisis Anna von Werdenfels üksi ja waatas mägede poole, kus ta esimesed abielu päewad õnnelikult mööda saatis, kus ta ammu igatsetud õnne ükskord kätte sai. Hochdorsi papp oli neid lossikirikus laulatanud,  sest Gregor Vilmut oli sell korral pealinnas olnud. Ta oli nüüdset Werdenfels'i  baroni prouat alles täna näinud, kus ta küla rahwa ees teda ja tema abikaasat lühidalt oli teretanud. Pikemad õnnesoowid ja suuremad kõned jättis ta kogukonna ja Rainer'i hooleks. Ta ise rääkis wäga weidi ja kui wanger külast wälja sõitis, läkS ta koju. Nüüd aga tuli ta uueste ja astus noore proua juurde, kes tema wastu astus. „Sina, Gregor? Ma arwasin, et ma Sind täna enam näha ei saa." „Ma tulin Sind Jumalaga jätma! Ma tahan juba ülehome ära reisida." „Nii äkiste? Sa tahtsid ju alles sügisel oma uue koha peale minna." „Ma olen seda muutnud. Sealne kogudus on ilma preestrita, kuna minu järeltuleja igal silmapilgul siia wõib tulla. Home jätan ma oma kogudust Jumalaga, aga kui Sa ka kirikusse tuled, siiski ei ole mull wõimalik, Sinuga üksi paar sõna rääkida ja sellepärast tulen ma täna! (Lõpp jäeb tulema.) W 4. Sa k a l a. IBL4 Wastutaja: J. Kõrw