sama näituseks olgu, mis meile herra Weizenberg survel Tallinnast kirjutas, kus üks 600 rubla omanik Tallinnas  järele pärinud, millas Jakobson Lindaseltst koosolekust osa saada wõtma, sest tema julgeda oma raha üksi stis stSse maksa, kui seda Jakobson heaks kiita. Nii on lugu ja nii suur on rahrva usaldus Sakala  wäljaandja sisse, mis temale ka kohuseks teeb, igapidi rahwa eest kosta, kus seda tarwis on. Sellepärast  ei saa keegi inimene neist ütelustest aru, mis Eesti Postimees omas lehes awaldab wist ka mitte nende kirjutaja ise kui ta ütleb: „ka see noor Linda ei tohi Jakobsoni ega Sakala laimu alt peaseda ja just sellepärast mitte, et ta oma tööga rahwa kasuks kohe peale hakkas." See ei ole laimdus ka enam üksi, see on jampsija unistamine. Kolmandaks: Tallinna Eesti laulupidu. Ka seda olla Sakala laimanud. Wõib olla, et need inimesed, keS Eesti Postimeest üksi loewad, seda usuwad. Meie lugejad teadwad küllalt, kuidas meie just selle laulupeu  auuks wõidelnud oleme, ja et just meile selle eest tänu tuleb anda, et seda pidu Eesti mehed juhatasiwad  ja selle peuga osawõtjad enam rahul oliwad, kui Tartu laulupeuga. Need on nüüd need näitused, millest Eesti Postimees  wälja arutab, et Sakala wäljaandja rahwa teutuseks  tööd teha ja mida ta nende sõnadega lõpetab: „Oleks Jakobsonil wähegi õiget rahwa ja isamaa armastust  südames, nõuaks ta wähegi oma kasu kõrwal ka rahwa kasu ja auu, rahwa tõe armastuse ja auusa > meele edenemist, siis saaks ta küll palju ennemalt oma sule igaweste tulde wiskama, kui et sell wiisil üht Sakalat  wälja annab, seesugust waimu rahwa sekka puhub, mis rahwale teutuseks ja kahjuks on." - „Seesugune waim" see on see kibe asi, mis Eesti Postimees ja tema sõbrad ei salli. Aga Sakala wäljaandja ei saa oma sulge mitte sugugi „igaweste tulle wiskama," waid saab „seesugust waimu" ikka edasi Eestirahwa seas äratama. Poliitika ringwaatus. maaH lähemad Jirilaste tüliaSjad ikka lirimaal sünnib praegu nii hirmsaid tegusi, et neist terme maailm jälestusega räägib. Seal ei walitse mitte enam hea seaduse kord, maid rusika õigus on seaduse asemel peremeheks saanud.  Meie oleme juba mitu jõledat tegu nimetanud, mis seal wiimasel ajal ära tehti, aga uusi tuleb igas nädalas juure. Esimene mõisnik oli Lord Leitrum, keda ära tapeti, siis langes Lord Mounth-Morris mõrtsukate sala kuulide kätte. Ühtlasi ähwardab JirilaSte  ühendus, et ikka enam mõisnikule wäewalla wasta üles tahab tõusta, ning kui riigiwalitfus nüüd wiimaks ähmardas, selle ühenduse eestwedajaid kohtu alla anda, wastasiwad lirimaalt parlamendi-liikmed selle ähwardamisega, et nad siis kohe, kui nimetatud Jirilaste ühenduse päämehed mangi saaksiwad wõetud ehk kohtu alla antud, nemad üheks iseäraliseks liri parlamendi jauskonnaks kokku saaksiwad heitma, ennast lirimaa kohaliku eestwedajatega ühendama ja sell kombel  Valitsusele täitsa wasta hakkama. Sellepärast teab siis ka Inglismaa Valitsus wäga heaSte, et waljusega lirimaal, nii et igal aastal 50 miljoni rendiraha wõera maale wälja läheb, kus mõisade omanikud kõige suuremas külluses elawad, kuna nende rentnikud mõnes kohas ilma akendeta sawi-onnides waewalist elu pearoad  tundma. Peale selle on need rendikohad osalt wäga weiksed. Seal on 236,000 kohta, kes suuremad  ei ole, kui 1 wakamaast künni 15 wakamaani. Selle weikse lapikese peal peab ennast siis rentnik, waewalises korteris elades, oma perega toitma ja seal juures täitsa mõisniku woli all seisma, kes tema renti ülendada ja alandada wõib, nagu ta tahab ja ka rentniku omast kohast iga tahes ära wõib ajada. See kõikuw olek, kus rentnikud peaaegu nagu linnud taewa all elawad, sünnitab nüüd neid hirmsaid tegusi ilmsile,  millest wnmasel ajal igal silmapilgul kohkudes kuuleme. Mõisnikud ajawad omi rentnikust wälja, et suurendawd renti , maksa ei taha ja ei wõi, need aga ühendawad ennast ühte nõuusse, ähwardawad iga uut rentniku, kes nende kohte suurema rendiga wasta julgemad wõtta, surma alla heita, ja tapawad ka sala seesugust pealetungijaid kui ka neid mõisnika, kes renta ülendawad, ära. See on siis nagu üks sõa-olek, ning Gladstone peab oma terwet waimu-osawust tarwitama,  kui neid asju wabameelelises maimus hea järjele tahab saata. Nii palju on juba selge, et mõisnikud heaga järele ei saa andma ja ei taha ka anda. Nemad on lirimaal enamiste Inglased, kes Jirilasi wihkawad ja neid paljalt oma orjadeks pearoad.  Jirilased ja kõik muud wabameelelised Inglased  ei saa aga ka enam järele andma, mis jo nende suur häda neid sunnib tegema. Kui sellepärast praegune  wabameeleline riigiwalitsus oma riiki hukatuse ja nurjatu rusika õiguse-oleku eest kaitseda tahab, siis peab ta oma wõimuse wäel mõisnikule woli ja õigusi wähendama, nagu seda juba muu Eüroopa maades peaaegu igal pool tehti. Lõppegu asjad seal nagu nad lõpewad, nii palju on aga ikka selge, et Inglismaale  pea rasked seestpidised wõitlemised tulemas on. On nüüd Inglismaal Jirilastega tegemist, siis on oopis tõistsugu seestpidi wõitlemisi.  Siin il ole meie Nihilistlaste sõpradele, keda kommunardlasteks nimetatakse, sellest küll, et igal seisusel  oma ühesugune wabadus ja õigus on, waid nemad soowiwad, et linna töömeeste ja untsakate käes maailma walitsus pidada olema. Gambetta ja praegune  Prantsusemaa walitsus on nende meelest liig wanameelelised. Nemad katsuwad selle walitsusele igapidi  raskusi tee peale ette seada, 'ehk küll seesama walitsus  neid alles hilja aja eest tagasi wangitööst ja põlwest wabaks peastis. Aga walitsus ei tee nende meestega ka mstte nalja, kui nad ülemäära lähemad, ning kui üks seesugune kommunardlane, Felix Pyat on tema nimi, meie Wene Keiserliku Majesteedi mõrtsukate  eest kostma hakkas, andis teda walitsus kohtu kätte ja mõistsid teda 2 aasta peale wangi ja 1000 pranki trahwi maksmise alla. See roojane inimene oli nii julge, et kohtu ees wälja ütles: kuningat wõib igamees ära tappa, ilma et seesugune tegu kurjategu oleks. Kommunardlased, Nihilistlased, Sozialdemokraatlased  ja muud sarnatsed werehimulised on needsinatsed,  kes kõik seda jälle nurja püüawad ajada, mis auusad wabameelelised mehed sadade aastate sees inimeste  kasuks tööd on teinud. Mis nende sopane partei ei ole, seda määriwad ja lõhuwad nad maha, kus tähtjus kadus Saksamaalt oopis ära. Sellewasta aga hakkasiwad Austria Sakslased ikka enam ja enam Saksariigi poole waimustarvalt waatama, sest Saksa laulik ütleb jo: nii kaugele kui Saksakeel kõlab, ulatawad  Sakslaste isamaa piirid. Seesugusel 100 l ei wõinud mitte Austria walitsus magusalt pealt waadata,  et Sakslased Austrias mitte üksi seal oma keele ja eesõiguste walitsust nõudsiwad, kus rahwas Sakslased  on, waid ka neil maadel, kus Sakslased nagu üksikud kirjud lambad walgede seas oliwad. Suurem jagu Austria rahwast on Ungrialased ja Slaawlased. Nimelt Böömia rahwa peal rususiwad raskeste Sakslaste  keele eesõiguse raskused. Nüüd on Böömialastele nende eneste maal see õigus antud, et nende keelel Saksakeelega ühesugune wäärtus on. Selle üle on aga Sakslased ütlemata tigedad, nii et juba riigiwalitsuse  wasta mässama hakkawad. Böömia Sakslased  on Karlsbaadis oma kolmat „partei-päewa" pidanud,  kus nad oma otsuste töise punktis ütlewad: „Partei-päew mõistab uut keeleseadust hukka, mis Böömia  maale antud on, ja annab parlamendi saadikutele tungiwaks ülesandeks, selle seaduse kautamiseks tööd teha. See seadus on igas riigi jaus, kus mitu keelt segamine on, ilmaaegu ja ei ole mitte päewalikust tarwitusest wälja siginenud, ega ka kellegis seaduslikus eeskirjas põhjendatud. Tema' läbi weniwad kõik tallitused  pitkale, ajab walitsuse ja kohtud kalliks ja lõhub riigi ühendust. Tema takistab Saksakeele kasu ja nõudmisi,  teeb Saksarahwa rahwausliku tundmisele haiget ja segab maa rahu" n. n. e. Et see Saksa parteipäew,  kelle sarnatseid ka muial Austrias peeti, omad otsused Wiini ajalehtedes trükkida laskis, ei wõinud riigiwalitsus seesugust oma teutust wagusi pealt waadata,  waid need ajalehed, kus nimetatud partei-päewa otsused sees seisiwad, pandi riigiwalitsuse poolt kinni. Selle läbi on aga Sakslased weel enam kihisema läinud.  Nemad peawad igal pool koosolekuid ja nende nõuu on see, riigiwalitsusele nii palju raskusi tee peale ette seada, kui wõimalik, künni oma tahtmist kätte saamad. Böömialased ei ole aga ka mitte laisad, waid ka nemad peawad partei-päewasi, kus nad riigiwalitsuse  keeleseadust heaks kiidawad ja kõigest jõuust selle eest tööd teemad, et nad oma maa peremeesteks saaksiwad. Ehk küll wiimaste maailma näituste peal oma industrii töödega peaaegu täitsa häbisse langes, siiski on wiimasel ajal Saksamaal juttu olnud, järgmist maailma-näitust Berliinis asutada. Kui aga terwest riigist otsused kokku tuliwad, oli otsus see, et Saksamaa enne iseenese kallal tööd pidada tegema, künni kadunud usaldus tema industrii sünnituste kohta tagasi saaks tulnud olema. Nagu enese troostiks oli pitkalt ja laialt ära seletatud, et praegu mitte maailma-näitusi  enam Larwis ei olla, aga kui seesugust näitust peaks sünnitatama, siis olla Berliin ainus paras koht. Mikspärast just Berliini linn seesuguse näitusele nüüd paras koht on, seda ei ole auusad Sakslased mitte ära seletanud.