tormiline oli. Tema ei pannud sugugi tähele, et loosefe, kui Faldner nende seltsis wiibiS, tema wasta palju tagasihoidlikum oli, kui muidu. Tema arwas, et see üksnes ta ssbra talituse kärsitusest pidi tulema, et see teda lähemail päewil siia ja sinna põllu peale ja heinamaale kaasa kutsus ning temaga päewade kaupa uue plaanide ja ettewõtmiste üle rehkendas ja mõetis. Aga kui ta ühel hommikul ennast weikese haigusega wabandaS, et sellest wastameelseft talitusest peaseda ja oma sõbrale tähendas, et ta ometi kord ka Joosefele midagi pidada ette lugema, oli see ta meelest ometi pisut weider, kui Faldner pool pahaselt hüüdis: „Ei, ta ei pea enam midagi lugema, mitte midagi enam. Mõnest ajast saadik läheb minu majaS muidugi juba kõik risti ja põigiti. Seda oleks mull weel waja, kui ta mull kõik hommiku lugemisega ära wiidakS ja sarnasid armastuse kujusid peaS kannaks, nagu ma tema juures juba mõnda olen märkanud. Lue ise enesele Jumala nimel ette, armaS Fröben, ära pane mulle mitte pahaks ega wõta wihaks, kui ma oma naise mujale töösse panen. Sina lähed pärast pruukosti  aida, loosefe, seal on täna waja keeduwilja koristada, ja pärast oled Sa nõnda hea ja lähed õpetaja  omade jaure; oled neile oma külakäigu ju ammugi  jälle wõlgu." Nende sõnadega wõttis ta oma ratsapiitsa laua pealt ja sammus minema. „MiS see tähendab? MiS temal täna wiga on?" küsis Fröben imekspannes noorelt proualt, kes waewalt  oma silmapisaraid jõuudis tagasi sulguda. „OH ta on ju nagu ikka alati," wastas loosefe,  ilma et silmi oles üleSse tõstnud. „Teie siinolek  on teda weidi ta igapäisest olekust üleSse raputa- Teie näeteta on nüüd jälle nagu alati ta wiiS." „Aga Jumala pärast," hüüdis Fröben pahaselt, „ saatke ometi mõni tüdruk aida!" „Ma ei tohi mitte," ütleS loosefe kindlalt, „ma pean ise järele waatama; see on tema tahtmine." „Ja õpetaja poole minek —" „Pean finna minema, Teie kuulsite jo ise, et ma minema pean; ära sellest räägime, see on juba kord nõnda. Aga Teie, mu sõber," kõneles loosefe edasi, „Teie olete mõnest päewast saadik nagu ümber muudetud; Teie ei ole enam sugugi nõnda lustilik ja usaldaw, nagu enne. Kas Teil siin olek enam sugugi meele järele ei peaks olema? KaS wahest minu meeS, kaS wahest mina Teid oleksin pahandanud?" Fröben oli kimpus; ta pidi praegu Joofesele oma imelikku juhtumist jutustama, aga hirm, et ta seega noore, targa proua eeS häbisse saaks jäema, sundis teda sellest wait jäema. „Teie teate," ütles ta puigeldeS, „et ma wiimaste päewade seeS S. linnast kirju sain. Ja kui ma nüüd mitte kõige paremas tujuS ei peaksin olema, siis on selle juures üksnes tähendatud kipjad süüdlased." loosefe waatas kahkledes  ta otsa. WastuS nende sõnade kohta näitas ta huuledel wiiwiwat, aga just nagu oleks ta nooremehe pilgust usalduse puudust aimanud, mis talle haiget tegi, hoidis ta wastuse tagasi; wait olleS helistas ta kella, käskis toatüdruku omale kübara ja päewawarju tuua ja läks siis, ilma et Fröben'i kaasa oleks kutsunud,  wälja aida, kus käsu järele töösse hakkas. Kui Fröben mõne tunni pärast ka alla aida läks ja loosefe järele küsis, ööldi temale, ta olla kirikherra juure läinud. Ta ruttas tuttawa ringpõesaStikku  ja istus tuksuwa südamega pingi peale maha. Täna oli temal kindel nõuu mitte magama jäeda. „Ma tahaksin ometi näha," mõtles ta iseeneses, „kaS see imeline neiu, kes ühtelugu mu ümber wiiwib, weel kolmat korda peaks ilmuma? Ma heidan pitkali ja teen, nagu magaksin ma, ja nii tõeSte kui ma elan, kui ta jälle ilmub, tahan ma ta kinni püüda ja pidada ning waadata, keS ta õiete on." Ta luges, künni lõuna kätte jõuudis; siis heitis ta pitkali ja pigiStaS silmad kinni. Sagedaste tahtis uni ta üle tõeste wõimust wõtta, aga ootus, rahutus ja kindel tahtmine hoidsiwad ta ikka ergul. Ta wõis juba poole tundi nõnda seisnud olla, kui korraga põesastiku lehed kahisesiwad. Ta ajaS silmad pisut lahti ja nägi, kuda kaks walget käekest oksad laiali lükkasiwad, wist küll selleS mõttes, et uinujat waadata wõiks. Fröben waataS pool wargsil ringpõesastiku ukse poole ning ta süda ähwardas rõõmu pärast lõhkeda, kui ta oma neiu nägi. Jah, tema ise, tõeste tema ise, must mantel ja kübar, rohiline näukatte ülesse tõstetud, suured mustad prillid, mis pealmise osa ilusast näust kinni katstwad. Sl. Ta tuli kikkiwarwul lähemale. Fröben nägi, kuda ta nägu punetama lSi, kui ta temale ligines. Ta waatleS magajat kaua aega; ta ohkas sügawaste ning nähti pisaraid silmist pühkiwat. Siis aSWS ja üsna lähiksele; ta kummardas ennast tema peale, ta hinge õhk, mis ta magusa huulede liginemist kuulutas,  lehkas kui lillelõhn ta näu üle, ta kummardas ennast madalamasse ning nagu koidupuna üle puulatwade,  nõnda tasahiljukeste langesiwad tema huuled Fröben'i suu peale. Seal ei jõudnud ta ennast enam kauem tagasi hoida) ruttu lõi ta oma käe ümber neiu sirge piha ja hirmu karjatusega langes see põlvili maha. Fröben kargas kohkudes maast ülesse, ta armas tema minestuses)  ta tõstis ta ülesse, tõmmas ta rõõmutuhinal oma kõrwale pingi peale, kattis ta huuli palava suu andmistega ning rõhus teda tugewaSte oma rinna wasta; „OH, siis olen ma Sind ometi, ometi jälle leidnud, mu armastatud kullake," hüüdis ta. „Sina ei. ole kellegi petlik mõttekuju, Sa elad, ma hoian Sind oma käte wahel, nagu enne ja olen õnnelik, olen õnnis, sest Sa armastad ju ka mind!" Tema neiu nagu punetas kui tuli, ta ei lausunud sõna, vaid püüdis ennast asjata tema käest lahti wäända. ,M, nüüd ei lase ma Sind enam lahti," ütles Fröben, ja pisarad, õnne pisarad paisusivad talle silmi) „nüüd hoian ma Sind kinni, ja keegi Maailma wägi ei pea Sind enam minult ära riisuma. Ja tule nüüd, maha see kade näukatte, täitsa tahan ma Su ilusat nägu näha) oh, see jume elas ju ikka mu südames, liikus mu unenägudes!" Waene naisterahvas  püüdis viimase jõuuga Fröben'i kätt, mis ennast tema näuwarju järele wälja sirutas, tagasi lükata) ta võitles ihust hingest selle wasta, aga õnnest joobnud noore mehele jäi hõlbsaste võit. Tema hoidis pahema käega wasta sibelewad käekesed kinni, värisedes peastis ta töise käega näukatte lahti ja nägi oma sõbra abikaasa enese ees. „Joosefe" hüüdis ta, nagu sügavasse wristikku alla tõugatud, ning mõtted lindasiwad ta peas nagu ratas ringi. „ Joosese!" Kahvatanud, ehmatusest nagu halvatud, istus see kui surnu ta kõrval, ilma et pisarad mahti olekfiwad  saanud talle silmi tungida, ja haledalt naeratateS  ütles'ta: »Jah, Joosese." „Teie olete mind siis petnud?" küsis Fröben kibedalt, kuna möödaläinud silmapilgu õntsus ja lootus ta silma eest mööda lindas. „OH, seda naljamängu oleksite Teie pidanud tegemata jätma. Aga ometi," kõneles ta edasi, kuna üks mõte nagu välk ta peast läbi lindas; „Jumala pärast, kust saite Teie selle sõrmuse, kust selle rätiku?" Ta punetas uueste ära, jõena jooksivad pisarad üle tema põskede, kui ta oma peakese Fröben'i rinnale ära peitis. „Ei," hüüdis Fröben, „waStust pean ma saama; see on minu sõrmus, see rätik ma vannutan  Teid, kudas saivad need mõlemad Teie kätte, kust saite Teie selle sõrmuse?" „Sinu käest!" sosistas Joosese ja rõhus ennast häbelikult tugevamast? tema rinna najale. Seal langes valguse joon Fröben'i hingesse, mis teda esiteks täitsa pimestas) aga ta tõstis Joosese  pea tasakeste ülesse ja vaatas imestusega ja armastusega  tema otsa. „Sina see oled? Kas ma siis jätte und näen?" hüüdis ta viimaks, kni ta kaua aega teravalt tema otsa oli vaatanud. „Kas Sa ei ütelnud mitte, et Sa minu lõbus neiukene oled? Oh Jumal, mäherdune pimedus kattis ometi mu silmi? Jah, need on ju Sinu kenad põsed, need su lehkavad  huuled, mis mulle täna - esimest korda suud andsiwad!" Joosese paled punetasiwad nagu tuleleegis. Ta vaatas õndsuse ja joovastusega Fröben'i otsa. „Mis oleks minust küll ilma Sinuta saanud, Sa auuväart mees," hüüdis ta- hardaste nuttes. „Ma toon Sulle oma ema õnnistuse, Sina kergitasid ta viimseid päevi, Sina veeretasid mure ja viletsuse koorma tema hinge pealt, mis teda rängaste rõhus. Oh, kuda võisin ma Sind tänada? Mis oleks minust ilma Sinuta saanud! Aga —" kõneles ta silmi mõlemate kätega kinni kattes, „mis on siis minust saanud, ühe töise nacne, Sinu sõbra abikaas!" Fröben nägi, kuda ränk valu tema rinda õõtsutas,  kuda ta õrna sõrmekeste vahelt pisarad nagu hallikad wälja woolasivad. Ta tundis, kui südamelikult  Joosese teda armastas, aga siiski ei võinud ta temale mitte pahaks panna, et ta töise omaks oli saanud. „See on nüüd kord nõnda," ütles ta k' .- walt, kuna ta teda kõvem oma rinna wasta rõhus, nagu ei tahaks ta teda siiski mitte kautada. „See on nüüd kord nõnda; katsume sellega rahul olla ja uSkuda, et see nõnda on pidanud tulema, sest et meie muidu vahest liiga õnnelikud oleksime olnud. Aga praegusel silmapilgul oled Sa minu, mõtle, nagu tuleksid Sa praegu üle Pariisi uulitsate, kus ma Sind ootan: oh tule, hakka mu ümber, nõnda kui sell korral, oh tee seda veel üksainus kord!" Mälestuse mõtete väljal uites hoidis ta Fröben'i kaela ümbert kinni; ta näitas oleviku boopiS unustavat;  selgem ja selgem, lahkem ja lõbusam näitas mineviku kaunis mälestus tema hinges aset võtvat; õnne naeratus lehvis ta huuledel ja palgil. „Ja Sina siis ei tunnud mind nüüd mitte enam?" küsis Fröben otsata armastuse õrnusega ta otsa vaadates. „OH!" vastas Joosese värisedes, „mina olin seekord Sinu jume küll õiete hoolega tähele pannud ja seda kustutamata tähtedega oma südamesse kirjutanud, aga sellegipärast ei oleksin ma Sind iialgi ära tunnud. See võis ka sellest tulla, et ma Sind ikka üksnes öösel mantli sisse mähitud ja tulevalgel nägin, ja kuda võisin ma ka mõtelda, et —. Aga, kui Sa esimesel õhtul siin olles Faldner'ite „head ööd" taga järele hüüdsid, seal oli mu meelest küll, nagu oleks Su heal mulle tuttav, nagu oleksin seda juba kusagil enne kuulnud; aga ma naersin selle aimamise kohta iseenese üle. Pärast poole näitas mull küll mitu kooda, nagu oleksid Sa see, keda ma mõtlesin; aga ikka kahklesin ma selle juures uueste. Jah, aga kui Sa mineva pühapäeval oma Pariisi lugu jutustasid, seal läks korraga Sinu nägu boopis töiseks. Sina näitasid täitsa mineviku mälestuses elavat, ning Sinu esimesi sõnu kuuldes oli mull selge aru käes, et Siua see olid! Aga muidugi, mind ei võinud Sa enam ära tunda, eks ole tõsi, et ma õiete ära olen kahvatanud?" „Joosefe," vastas Fröben; „kus oli ometi mu meel ja mõistus? Kus mu silmad ja kõrvad, et ma Sind ära ei tunnud? Kohe, kui Sind nägin, lindaS rõõmus ehmatus mu südamest läbi, Sina olid ju täitsa selle pildi nägu, mis ma kui Sinu sarnase imelikul kombel olin leidnud ja armastanud; aga vana Don Pedro seletus viis mind eksiteele, ning mina pidasin Sind ainsalt selle tütreks, kelle ema järele mu pilt öeldi maalitud olevat; Sina olid minu teada ainsalt ilusa Laura tütar, kes kõigite ema nägu, ja sagedaste, kui ma Sinu kõrval istusin, uitsivad mu mõtted kaugele Sinu järele!" „OH Jumal!" hüüdis Joosese, „on see siis tõeSte tõsi, on see võiMlik? Wõid Sa mind ikka veel armastada?" „Kas ma seda wõin? Aga kas ma seda siis tohin? Issand Jumal taewaS, Sinu nime on ju proua von Faldner; ütle mulle ometi mu õnnistuse pärast, kuda see kõik nõnda on tulnud? KudaS ei wõinud Sa mind Pariisis mitte ühte kordagi enam oodata?" (Järg jäeb tulema.) J. R. Rezoldt'i teekond 8000 wersta, Tiflifist Eestimaale ja sealt tagasi. Juuni-, Juuli- ja Augusti-kuus 1882. I. Auustatud „ Sakala" lugejad! Wana tuttawa reisi-laulu sõnad ütlewad: „Kes palju käind on mõnda näin'd, sest tehkem kõrwad lahti." Sellepärast palun siis armsaid suguwcndi kõrwad lahti teha ja minu reisi lugu pealt kuulata, mis olen oma silmaga näinud ja kõrwaga kuulnud, ühe kaunis pitka reisi peal, nii kui alanikal leiate. 24. Juunil, mil kõik koolid kinni ja iga üks laste kaswatuja, kellel wähagi wõimalik on, tõttab omast elupaigast, kuS aasta otsa kibeduste inimese sugu waimu põllul tööd oli teinud, mailmasse oma meelt jahutama ja ihu terwit karastama. Nõnda ka mina rändasin ülemal nimetatud päewal, ühe koolmeistride institudi professoriga, Tiflisist raudtee kiirul Poti linna poole, mis musta mere hommiku pool kaldal seisab. Ilm oli ime ilus kena, kui hommiku kell 9 kahe hobuse tõld trepi ette sõitis, mis meid raudtee  waksali peale wiis, kus pool tundi pidime weel ootama, enne kui must ruun norskama hakkas. Reisijaid  oli wäga palju; iga sugu ja iga seisuse rahwast,  kes kõik, mõned lühikese, mõned kauge käänu käänajad olid. Krustnia würstid ja mõisnikud, kui hein-putked wirajad, sirged, pikad ja peened oma ime ilusas Asia riietes; kirshalid (kahe teraga saabli moodi mõegad) kuld kilpide ja tuppedega wõõ külles. Kõik kõrge otsaesise, musta juuste ja silmadega; julge mõrtsuka moodi nägudega mehed. Nende kõrwal peened, õrnad Aasia neiud, kes wäga mahedast oma kooõ reisijatega juttu puhufiwad, et mitte seda lühikest, „ S a k a l a " 56 S«. R 88».