Saarlane UD Klciildiii/ F ika «jaleht «aa- ja linaarahwale. ZW X- 35 Teisipäewal, 30. Augustil 1888. V. aastakiiik. maksab - Ilmub igal kknvcsaares kaubanulitsall Nr.lft. Jaani kihelkonda. Saaremaal. Kuulutu ihk selle ruum Mõned wead meie suures majapidamises.  Suureks majapidamiseks mõtleme ja nimetame  siin seda, kus meie maa seisused: ülemad ja alamad, rikkad ja waesed ühes üleüldises asjatoimetuses kokkupuutuwad ja asjatoimetawad. Ühes perekonna töös ja toimetuses peab ju nii olema, et üks käsfib, teine teeb, üks teeb, teine järele waatab, kas tehtaw töö õige ja korraline on; igaühel  on oma osa muret; igaüks on oma seisu-koha pääl töö tegija ja kohuse täitja. Iga kohus wõib ju kahel wiisil täidetud saada 1) järel mõtlemise najal auusasti, aga 2) mõtlemata korratumalt. Kui üks perewanem oma maja-elamist korratumalt juhib, siis tuleb perekonnal mõnesuguseid asjata raskuseid kannatada. Täna tahame tähele panna, kui palju meie suure perekonna  majapidamise toimetuses mitmed ilma asjata raskuseid saamad kannatama, selle läbi, et perekonna wanemad igakord mitte kaastundlikult ja järele mõtlemisega oma perekondliku talitust ei juhi. Sagedasti tuleb see et walla ametnikud,  kui ka teised liht inimesed õige tühiste asjade pärast kohtu kutsutakse ja nende paari sõna päält, mis neil ütelda on, peawad nad kuida tee pitkus on: kaks tunni kolm päewa ära wiitma. Wahest jälle peawad meie rahmaS sarnast tööd milleks enne ehk pärast aega oleks ruttulisel töö ajal ära tegema; olgu siin näitusi: Kuskilt walla talitaja kutsutakse rukkilõikuse ajal liuna, tema käest küsitakse: Kas N. N, elab teie kogukonnas ? „Ei ela!" wastab talitaja „wõid jälle koju minna !" Selle wastuse „ei ole I" pärast on talitaja  kõige rutulisemal ajal kolm päewa ära wiitnud. Tunneme lähedalt üht meest, keda pääle wiie kümne Versta kauguselt linna kutsuti ja küsiti: „Kas teate,' kus N. N. elab?" Mees wastab: „Pea järele ma ei tea, kodu on mul tema adreS." „ Saatke lähema postiga tema adress siia ja nüüd wõite kodusse minna!" Kuskil kihelkonna kohtu ringkonnas on see mitu korda ette tulnud, et walla ametnikud ja küüdi mehed, keda sadande 100 l on päewa otsa magatsinide juures magatsini ülewaatajat  ootasiwad, aga ei tulnud, kord juhtus sarnane ootamine parajal odra küli ajal. Kord pidiwad mitu waldkonda rahwast rutulise kewadise põllu töö ajal postmaanteed  laiendama, mis kolm päewa aega wiitis. Ja mis meid neid wigadusi äratas awaldama, on see, et nüüd leikuse kuus rukki küli ajal mitmes kohas hobuste näitmine  ära toimetati. Rukki küli on põllumehel  üks neist kiirematest töödest, iseäranis käesolewal aastal, kus märja looduse seadusega  palju wõitlemist on, ja kui nüüd need kiired päewad ja tunnid weel ühelgil wiisil raisatud saawad, see haawab küll walusasti põllumehe tundmist. Siin räägitawad wead wõiksiwad üsna lihtsal wiisil parandatud  saada: 1) küsimised, mis mitte nii hädalised ja põnewad ei ole, nõuetagu wallawalitsuse läbi kirjateel. 2) Tööd ja toimetused, milledega üle liia ruttu ei ole, tehtagu sel ajal kui põllumehel mitte rutulift  tööd ei ole. Aga mis weel: Meie suure perekonna maja elamises on ka wigadusi, mis mitte üksnes meie rahwa ihuliku toimetuse külge ei puutu, maid ka hingeelule kahjuks on. Kirikud on ja olgu kristlastele rahu paigad. On inimene iga-päewasest murest ja tööst koormatud ja tülitatud, siis peaks talle ometegi pühapäew selleks olema, kus ta oma meelt ja maimu ühes oma usu wendade  ja õdedega pühas kojas Jumalasõna kuuldes wõib jahutada ja omad elu-raskused ja mured Selle hooleks anda, kes neid oma pääle on lubanud wõtta. Inimene peab kirikust omale hinge-rahu ja sellega ka ihu-rahu koguma ja korjama, aga ei ole mõnede kehwa elu seisuse järje pääl olewate inimeste juures mitte nii, maid nad leiawad omale kiriku juurest rahu asemel rahu rikkumist. Paljude kallis rahu saab ilmlikude kuulutuste läbi ära riisutud, mida meite kirikute ees, ehk sees kuulda antakse; olgu näituseks: „Kihelkonna kohtu poolest saab N. N. kaupmehe wõlglaStele 5 Palu ja tee tööd. Enamiste igal päewal tuliwad kolm häbeliku last Wunke töö tuppa, kelledest üks wiletsam teisest wälja nägi. Ja Wunke wõttis lahkesti nende terise wastu ja tema abikaas lcikas kohe kolm ühe suurust leiwa tüki, pani wõid pääle ja ihaldama silmadega waatafiwad lapsed juures ja andis nende kätte, mida nad suure isuga ära sõimad. Ja Wunke tütreke tuli ka ligemale, istus wõera laste juure ja waatas päält kuidas see neile hea maitses. Need kolm last oliwad Sumann'i -Prits, Marie ja KuSto. „Jumal halasta!" ütles Wunke abikaas sagedasti, kui lapsed jälle ära oliwad läinud ja sääl juures woolasiwad tal heledad pisarad üle palge, „Jumal halasta! KuSto ja meie tüttar on ühe manused, kui wärSke roosi tutt on meie kollane pea ja Kusto on niikahwatanud ja wäsinud näoga!" ~Jah, Jumal halastagu!" ütles ka Wunke, „sääl ei aitanud üksgi nõu andmine  ega üksgi tõsine sõna ei leidnud maad, seepärast tormab sääl nüüd wiletsus uksist ja akendest sisse." Ja meistri Wunkel oli õigus. Tema juures läks pitkamisi aga kindlal sammul mäest üles, aga Sumann'i juures kiire sammudega mäest alla. KuSto järele oli neil weel M tüdruk sündinud; Sumanni abikaas ei pidanud seda mitte õnnistuseks, maid tundis seega jälle tüki muret juure tulewat, sest ta ei teadnudgi kuidas ta nende kolmega pidi malmis saama, Sumann'i enesega oli lugu aasta aastalt ikka pahemaks läinud. Abikaas oli teda käsi ringutades palunud loosi- ja kaardimängu  maha jätta, et ta mängida neid kõiki kerjajaks; mõistlikud naabrid oliwav sedasamma talle meele tuletanud ja õpetaja oli talle sagedasti südame tunnistuse wastu koputanud, aga kõik ilma asjata! Jumalast ära lahkunud ja kurja kätte annud inimene on kole näha. Hirmus on näha kuidas ta patu wõrku ikka enam ümber mässib. Paksu tolmu all scisiwad tema kingisseppa pink ja tööriistad, wahete wahel wõtis ta nukral meelel ainult mõne mana kinga ehk saapa parandamist ette, sest teist tööd ei antudgi sest ajast enam tema hooleks kui ta oma wiimase malmis tehtud saapa ja kinga tagawara oli ära müünud. Sell oli omale juba ammu teise meistri otsinud ja õpipois oli ka lahti lastud, Sumann'i juures ei olnud ju ei tööd ega raha. Salaja, kuna mees joogi majas istus, õmbles naine kodu mõerastele, et seega mõne kopika teenida ja lastele selle eest leiba osta. Juba ammu aega seisis wiletsus ähwardades ukse ees ja tungis kord korralt ikka ligemale, siisgi istus Sumann rahuliste kaardi laudas ja mõtis kangesti loosimüngust osa. Kui tal ka laste toiduks raha ei olnud, aga looside ostmiseks muretses ta ikka raha. Üht maja asja teise järele oli ta pandiks pannud ja kurwa meelega pidi abikaas seda päält waatama, kuidas ta paremad asjad üks teise järele kadusiwad ja ta oli röömus kui jälle mõne kopika eest omale wanu asju teiste käest osta sai. Mehe ja naise wahel ei olnud mitte lahket sõna enam kuulda. Lapsed teadsiwad waewalt,  et neil isa oli, sest tema ei muretsenud midagi nende eest. Kui wöiduloosi numbrid ilmusiwad, iStuS Sumann põlewall silmil nende kallal, luges ja luges, otsis ja otsis, oli ta wõitnud, siis leegitsesiwad tema silmad, oli ta kaotanud,  siis tõmbas ta omad käed ruusikaSse, käristas paberi puruks ja wiSkaS mandudes waStu maad ja läks uksest wälja uusi loosist otsima. Tal ei olnud sagedasti mitte kopikutgi maksta, aga Jisak oli malmis iga kord mõla pääle andma „wäikse hea teo eest," nagu ta ise seda ütles. Mitmete seltside toimetaja Salomon Lõwi, kelle teenistuses Jisak oli, ei tahtnud mitte niisugust  head mängijat, nagu Sumann oli, ära kaotada. Ja nii kaSwasiwad mõlad ikka kord korralt kõrgemaks, Sumann isegi ei teadnud kui suured nad oliwad. Tema ainukene lootus oli meel wõidu pääle, mida ta ühe korra ometi armas kätte tulewat.