Papi võimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L —n. U. Noor naene waatas ikka weel laenete mängi pealt, minuti aia pärast ütles ta: ..Tunnete Teie seda lossi?" „Ei mitte, ma ei ole oma elu ajal seal olnud, aga kirjeldamise järel peab ta üks pime kaljuhunnik olema, terwest ilmast ära lahutatud, lühidalt, üks päris waimude ja tontide pesa. Niisugune elupaik ei ole mull sugugi meele järele ja ma wahetaksin seda hea meelega pea- linna wastu ära, kui see mull wõimalik oleks." „Teie ei tule siis mitte hea meelega Saksamaale?" „OH, ei mitte, nüüd teen ma seda hea meelega!" ütles Paul waimuötusega. See sõna „nüüd" ei ole mitte raske seletada. Ka heal ja silma waatamine kinnitasiwad selle sõna tähendusi, aga proua von Hertenstein  ei mõistnud seda, ehk ei tahtnud mõista, sest ta wastas külmalt: „See on isegi mõista. Kui meie tee isamaale wiib, siis ärkab ka igatsus selle järele." Nõnda ei mõtelnud Paul oma üteluse juures mitte, aga naesterahwa seletuse wastu ei wõinud ta ka midagi ütelda. Proua von Hertenstein'i wäljandus tegi Paul von Werdenfels'i meele nukraks, nõnda et ta tükiks ajaks wait jäi. Aurulaew oli Jtaaliamaa ranna selja taha jätnud  ja lendas nüüd suure rutuga lageda mere peale. Laewa ümbrust täitis surnu aia waiksus; heleda kuu walguse kõrwal waatastwad tähed kahwatult alla läikima  mee kogu peale. Nii kaugele, kui silm ulatas, ei olnud midagi näha, üksi sealt ülewalt paistis kui üks suur heleda walgusega täht hõbe karwa lainete kohal, aga seegi hakkas lainete rüppe ära kaduma; mõne minuti järele ei olnud temast enam midagi näha. „Seal kaub praegu Venedig meie silmist!" ütles Paul walge tähe poole näitades. „Kes teab, millal ma teda jälle näen!" ~Kas see koht siis Teil nii armas on?" küsis proua von Hertenstein. „Ta on mulle wäga armas! Venedigi linna, kui ka Itaaliamaad nägin ma esimest korda; selle ilusa linnaga kaub üks aasta täis õnne ja päikese paistet." „Ma olin juba ükskord seal aastade eest," ütles noor naene pikalt. „Ia ka sellkorral kadus ta kuu walgusest läikiwate lainete taha ära, nagu täna." Et need sõnad küll rahulikult suust rcälja tuliwad,  siiski kõlasiwad nad raskelt, kui tuleksiwad nad südame Põhjast; ja see mis ilma wahet pidamata kaduwa linna peal wiiwis, awaldas rääkimata südame walu. Waheft oli ka proua von Hertenstein'i elu õnn seal kadunud! Paul von Werdenfels oli wäga rõõmsa loomusega  ja sellepärast ei mõistnud ta noore proua awaldust mitte. „Noh, ta kaub meie silme eest kui üks täht," ütles ta naljatades. „Ma tahan teda õnne kuulutajaks  täheks pidada ja loodan, et see unenägu, mida ma seal nägin, ükskmd tõeks läheb. Igaüks peab oma tähte usaldama!" Ehk Paul neid sõnu küll naljatades rääkis, siiski liigutasiwad nad noore naese südant. Üks iseäralik  hirm pani teda wärisema; rutuga tõmmas ta näu kattet kindlamine üle õlade, kui kaitseks see teda . külma öö tuule eest. Jälle waatas ta nuriwa pilguga  kaua noore mehe peale, ja siis waatas weel wiimast korda lainete takka wälja paistma linna poole. „Tähed langemad!" ütles noor naene tasase aga mitte sõbraliku healega. „Nõndasama ka nooruse unenäud. Elu ei ole üleültse mitte unistamiseks loodud; meie peame tõsiselt ja kindlalt tema filmi waatama ja ei ühtegi töist usaldama, kui iseennast. Head ööd hra von Werdenfels!" 5 Nende sõnadega pööris ta ümber ja läks mööda kajuti treppi alla, kuna Paul wõerustades tema järele waatas. Mis pidi see tähendama? Ütles ta seda temale? Tema ilmaMta nali ei olnud mitte niisuguse  kalgi wastuse wäärt. Esiotsa oli naesterahwa ligi tõmmamise wägi Pauli kohta ilma wastu panemata,  aga nüüd tundis ta, et ta süda üsna külm oli. „Üks mõistatuslik naene!" ütles ta tasa. „Wahest tahab ta ise minu wasta külm olla ja mind nõnda enese ligidusest eemale hirmutada? See oli temal tõeste läbi mõteldud pluan, et ta omast kodu- maast ja reisimise eesmargist sõnakestgi ei lausunud. Ja miks waatas ta läbi tungiwa pilguga minu peale? Ma mõtlen, et ma tema silmis mitte see ei ole, kelleks ta mind peab; on, nagu otsiks tema minu sees üht töist. Noh, hoidku ta ennast peale saladuse katte all, ma saan tema elukohast ükskord ommetegi teadust!" Ta tõuusts ruttu üles ja laks kajutisse. Öö tuul puhus tasa ja pehmelt; meri lainetas rohkem, ja tasa sosistafiwad lained laywa taga ükstõisele sala asju. „See on ju üks päris kaelamurdja tee! Ikka kõrgemale ja ikka lõhuöUude kaldal ja seal juures wiib meid tee tihti läbi udu ja pilwede! Ma ei mõtelnud mille, et asi nii hull pidi olema, hra Paul; ma pean Jumalat tänama, kui meie õnnelikult ülesse jõuuame!" Nende sõnadega katsus wana Arnold oma häda ja kartust, mis teda selle aruldase sõidu juures waewas, kaugele kohutada. Ta istus oma noore herra kõrwal wankris, mis üle ta wäga rõõmustas, sest see oli esimene kord, ja waatas ehmatusega paremal pool teed olewa sügawusse. Sõidu tee oli wäga heas korras ja weikesed mägestiku hobused tõmmafiwad rõõmuga wankri ees, sellegi pärast ei olnud tänane sõit paksu udu sees kellegi meele järele. Paul von Werdenfels istus paha meelega wankri nurgas ja wahtis üksisilmi ette poole, kas tontide loss ehk kohegilt  nähtawale tuli. „Kui meie nõnda edasi sõidame, siis saame pea ülesse, lume ja jääga kaetud mäe ladwadele," ütles ta pahaselt. „Kas mull ei olnud õigus, et ma selle sõidu wastu protesteerisin? Meje oleme praegu selle ära neetud lossi ligidal, aga meie ei näe temast weel midagi." „Ja Teie onu istub ikka ülewal pilwede sees?" küsis Arnold. „See on imelik asi!" „Sa arwasid ju minule heaks, et ma jälle mõistlikute inimeste sekka lähen," pilkas Paul. „On see Sinu arwates mõistlik, siin kaljude peal elada, kuna Werdenfels ja töised lossid, mis palju paremad ja ilusamad on, kõrwale jäetakse? Pane tähele, Arnold, kui Sull seal ülewe! öökullid ja nahkhiired ümber kõrwade lendawod ja öösel manad rööwritterid tontidena raudriietes ümber hulguwad, siis soowid Sa Itaalia Jumala kartmata aega jälle tagasi, ja kõige pealt üleanetumat Bernardot. „Ei sugugi mitte!" ütles Arnold pühalikult. „Seft see on weel hullem, kui kõige kurjem rööwritter.  Olgu ülewal sant ehk hea elada, sinna peame meie minema. Teie onu on seda käskinud, ja meie peame sõna kuulma ja teda mitte sest meie oleme nii palju wõlgasi teinud, et temal seda kuuldes juuksed püsti tõuusewad." Paul ohkas raskeste. ~Kui ma ommeti teaksin, kuhu see raha kõik on jäenud! Ma ei oleks mitte uskunud, et need summad arwamata suureks pidiwad minema. Need äraneetud intressid on süüdlased!" „Ja hra Bernardo!" õiendas Arnold. „Tema süüd on see. Kui sagedaste olen ma teda noominud ja palunud, aga see Jumala kartmata inimene naeris weel, ja Teie olite tema sõnakuulelik koolipois. Teie „Jumala pärast, ära hakka jälle jutlust pidama!" ütles Paul sinna wahele. „Sa tead, see ei aita enam midagi." i „Minu jutlus ei aita küll mitte, aga kui onu Teid käsile wõtab, siis peate seda ommetegi rahulikult pealt kuulma ja kui ta minu käest küsib, siis tahan ma temale kõik tõe Põhjal jutustada. Siis on Teil tõeste müristamine ootada, äga see on Teile paras, hra Paul; wahest saate siis mõistlikumaks." „Ja Sina rõõmustad ennast selle üle," hüüdis noormees mihaga. „Hoia ennast selle eest, et Sa onut mitte wihasemaks minu peale ei tee, kui ta juba on! Peale selle ei ole see mitte kindel, et ta Sind enese ette laseb. Nii palju kui mina tean, ei salli ta wõeraid." Arnold nägi wälja, nagu ei usuks ta oma kõrwa. Tema, kes juba nelikümmend aastat Werdenfels'ide  teenistuses oli olnud ja ennast koguni selle sugukonna liikmeks pidas, kes noort herrat üles kaswatanud  oli ja temale nüüd isaks oli, tema ei pidanud  oma kaswandiku onut mitte näha saama, tema ei pidanud oma waewa ja mure eest kiidetud saama! See on liig! See on wõimata! Olgu hra Wer- denfels nii isemeelne, kui ta ka on, seda ei. wõinud ta ommeti mitte teha. Paul oli rvaheajal wankri-akna lahti teinud ja waatas wälja, aga ta ei näinud muud midagi, kui üksi seda, mis juba kahe tunni eest tema silmi oli puutunud, nimelt musti mändi ja laenetawat udu! korraga paistis paksu udu seest üks lossi moodi kogu, mis jätte paari minuti järele tee pöörde peal filmist kadus. „Seal on see wana öökullide pesa!" ütles noormees.  „Ma mõtlesin, et meie ilmaski sinna maale ei jõuua. See ei ole kellegi Kristlase meele järele, niisuguse ilmaga niiske ja samlaga kaetud müüride wahel elada ja kärnkonnade ja sisalikude sõbralikuid külas käimist wastu wötta." „Kas see tõeste nõnda on?" küsis Arnold hirmuga. „See oleks ju hirmus kole!" „Aga nõnda on lugu!" wastas Paul külmalt, „ja niisugune elu on minu onule kõige armsam. Et ta ise paigamehena elab, siis pärib ta seda ka oma külalistelt. Mina omalt poolt walmistan ennast kõige wastu; kui meie seal ülewal männakäbade peal magame ja metsmarjadega ja Alpi wcega endid toidame,  siis Ah! Siin on ju Felseneck!" Wanger oli wiimase tee kõwerduse selja taha jätnud ja nüüd seisis nende ees see kardetud öökullide pesa, mis sugugi nii hirmus wälja ei näinud, kui nad esiotsa oliwad kartnud. See kindlus oli kõige oma suurte tornide- ja kallustega wana wiisi ehitatud, aga mitte wäga wana. Tema wäljanagemine suurte sügawuste ja lõhustikude kaldal, oli wäga kena; ta oli töistest inimeste elu asemetest kaugel, aga wäga uhkeste ja toredaste ehitatud. „Jumal olgu tänatud, see loss näitab ju inimeste  eluase olewat!" ütles Arnold kergemalt hingates. „See on üks wäga ilus ehitus!" hüüdis Paul rõõmuga. „Seda on kõik Raimod teinud! Poisikesena  olin ma kord oma isaga siin, aga siis ei näinud ma siin muud, kui kokku langenud müürist. See ümbermuutmine pidi sajad tuhanded maksma!" Lossis oli juba tulejaid nähtud, sest wärawad oliwad pärani lahti. Wanger weeris hoowi, kus neid jälle ittimeselikult'wastu wõeti, nagu Arnold tõendas. Kaks teenijad täies mundris, wõtsiwad neid trepi peal wastu; kui reisijad wankrist wälja astnsiwad, astus üks wana mees lumiwalge juukstega ja musta ülikonnaga nende juurde ja tegi ennast nendega kui hoowmeistcr tutwaks. Omad wõerad wiis ta kohe üles walmis seatud tubadesse, kus midagi elu hõlpuseks  ei puudunud, waid kõiki küllalt oli; nii palju oli näha ja tunda, et neis ruumides enne keegi inimene  ei olnud elanud. Teenijate sammusi oli waewalt kuulda ja hoowmeister rääkis nii tasa, et Paul teda waewalt mõistis. „Kõige pealt tahan ma oma onut näha," ütles Paul. „Ma olen oma tulemise päewa ja tundi temale teada annud ja ta ootab mind wististe. Juhatage  mind tema juurde!" „Praegu ei ole see mitte wõimalik," oli wastus. „ Armuline herra magab alles." „Nüüd lõuna ajal?" Paul waatas oma kella peale, mis just kaksteistkümmend näitas. „On ta haige?" „Ei mitte! Herra magab ikka künni peale lõuneni,  sest et ta enamiste ööd ülewal on." „Seda ei teadnud ma tõeste mitte?" ütles Paul imestades. „Siis saan ma temaga alles söögi laual kokku." „Pange mitte pahaks ta sööb ikka üksi." „Ka nüüd, kus mina tema külaline olen? Hoowmeister  kehitas õlasid. „Minul on käsk baroni herrale üksi lauda katta." „So? Siis palun Teid, minu siinolekut temale teada anda; kui ta üles tõuseb." „Ma palun andeks, et ma seda mitte ei wõi teha, üksi siis wõin ma Teie siin olekut teatada, kui herra ise Teie järel küsib. Keegi ei tohi ilma kutsumata  tema tuppa astuda." „Teie ka mitte?" küsis Paul manameest terawaste  silmitsedes. „Mina ka mitte; tohin ma Teile pruukosti muretseda." „Olge nõnda head!" ütles Paul, mille järele hoowmeister ara läks. Waewalt oli manamees ukse enese tagant kinni pannud, kui Paul ühe leentooli peale istus ja suure healega naerma hakkas. „See elu näitab siin õige lõbusaks minemat! Mitte söögi ajal ei tohi ma temaga ka kokku saada; üksi pean ma siin sööma, üksi elama ja kui ma seda igawakS ei taha nimetada, siis olen ma wäga alandlik. Arnold, miks Sa oma kulmust kortsutab? Kas ma „S a k a l S 5. ABBS.