mind ketseriks, keS ennemalt protestantlastega ümherksties niisugust kirikuwastalifi mõttid omale pähe olla kogunud. Enesearmastuse surmamist katsutakse järgmiste abinõuudega  korda saata: Oulpa. See keS mõne reegli ehk majaseaduse üleastumise  pärast süidlane on, heidab üleüldise sööma-aja hakatuses põlwili, annab maale suud ja tunnistab ennast, oma üleüldist ja iseäralist eksimist nimetades, süidlaseks. On etstmine suurem, ehk tuleb seda sagedamine ette, fiiS lueb ettelugeja ülema käsu peale süi ja ka nuhtluse ette, mille eest süidlane alandlikult tänama piab. Jälle töine alandamise abinõu on dspitulum. Siin piab kahetseja põlwili maas pealt kuulama, kuida tema ümber istujad kaaswennad temast omale tuttawaid wigasi nimetawad, mis fiiS ülema poolt laidetud saawad. Wigade ülesleidmist tõiSte poolt nimetakse .waimuliseks armuandmiseks.  " KakS korda aaStas piab igaüks ise omad wiad üleSkirjutama, mis stis laua ääreS etteluetakse. Paastuaegas  pantakse lõunasöögi ajaks üks weike madal laud keskele, mille ääres süidlased on; need piawad seal põlwili maaS sööma ja stis oma kaaswendade jalgele suud andma. Seda manööwrit piawad wahest ka üksikud süidlased läbitegema.  Igal ajal, peale lahutuse tundide, piab täieõte wait katsuma olla, nii et ka oma kodakondsetega üksnes üsna hädalisel korral rääkida tohib. Wäljaspidise olemise kohta pärib üleüldine reegel igaühelt kloostrimehe kohalist, wiisakaStöstst  olekut; peale muu on ka weel üeldud, et pead rahuliselt ja norgus piab hoidma, silmadega ei paremale ega pahemale poole wahtima, waid maha waatama ning rääkimise juureS ilmaski töise silma, waid allapoole waatama,  suud ei liig lahti ega liig kõwaste kinni hoidma, kõiki liikmeid rahul hoidma, mitte waljuste naerma, enesele pikalist, pühalikku käiki harjutama. Paremaks alanduse harjutuseks piawad uued õppijad ehk nowitfid peale oma päris esiku, rektori ehk nowitsimeistri,  weel ühe eneSte seast seatud ülewaataja, mäväuktori  sõna kuulma. NanäMoriks ei panda aga mitte kõige wanemat ega rohkem haritud nowitset, waid otse üks kõige noorematest ja rumalamatest, kui ta aga hästi, käskida mõistab; sõnakuulmine niisuguse wasta on aga ka palju wäärt, sest et see raskem on noore kaaSnowitse juureS Jumala tarkust äratunda, kui wanema, haritud mehe juures. Meie elasime K»L nowitsed ühes suures, altariga ehitatud  saalis kõik kooS; keegi ei tohtinud, ka silmapilgukski, sellest pühast paigast, aseeterium nimetatnd, ilma malläuktori  lubata wälja minna, keS selleks igaühele ühe saatja määras. Kabelisse ja söögisaali läksiwad kõik paarikaupa, kui pidalipoisid, mõtetega palweS, silmad maas, käed rinna peale kokku pantud, otsekui walguse kartjad tondid; tallita  ja käis kõige taga järele. nimetab moväulltor  ruttu ükstõise järele tulewaid tallitust, kuna ta estte kõlistanud ja nende waga sõnadega alganud: „sä ingjorem Voi Aoriam ot beotiMillao virAniZ Asrise donorem,"  (Jumala ja kõige pühama neitsi suuremaks auuks) mis peala kõik põlwili heidawad, Noria" paluwad ja maale suud annawad. Peale nimetatud waimuliku toimetuste tulewad weel litanei ehk muu palwete lugemised, kas waikselt iseenesele ehk waljult kõigile; pea mindakse kirikusse palwele, siis muretseda kse jälle korridoride ja tubade  puhastamise eest. Nõnda läheb päew niisuguste lallitustega  mööda, miS waimu ja meele tapmiseks tõeste parajad on. Enne kui nowitset kasinuse, waesuse ja sõnakuulmise tõutust teha lastakse, piab ta mitmed proowid läbi tegema. Neist tähtsam on waga teekond ehk pereMllstiou. See pereZrillstioll on selle jauks, et nowits ise oma elamiseks hädapärast tarwilisi asju kerjama ning nõnda Jumala hoolekandmise peale lootma õpiks. Meid saadeti kolm üheskoos wälja, kellest ühel ainult käskmise SiguS oli, töine õigel ajal waimuliku toimetustele maenitsema ja kolmaS kerjatud asju oma käes hoidma pidi. Ilma et oma reisi eesmärki oleksime teadnud, kästi meid lähema Papi juures söömaajale paluda. Ligi anti meile 12 kreitseri  esimeste hädaliste tarwituSte jauks ja üks pitseriga knnipantud pakikene, kelle sees kordamööda weiksemad oliwad.  Nendest pidi igas jaamaS ikka järgmine lahti tehtama, et sinna sisse üleskirjutatud lähemat jaama teada saaks. Nii saime meie alles wiimase eesolewas jaamas oma teekonna  lõpukohta teada, mis üks kloostri kirik oli, kust meie patude andeksandmist pidime saama; niisama oli ka tagasimineku tee, mis, nõnda kui kolme hommikumaa targa juures, töine oli kui tuldud tee. Igal pool palusime meie papide ja mõisaomanikud? juureS „ Jumala ja Maria armastuse  pärast" armuandi. ÜkS papp andis meile, kui päris kerjajatele, peutäie waskraha; üks mõisaomanik laSkiS meid kui hulgusid omast õuest wälja ajada; aga wagad hinged wõtfiwad meid waSta, söütfiwad ja jootfiwad meid rikka- likult ning saatsiwah meid armuanneiega minema. See teekond, mis enamisje jala sai käidud, oli igaweste ühtewstsi  olewa kloostrielu kõrwaS ommeti midagi wäärt. Lõppeks olgu weel õpetuste poolest ordus niipalju tähendatud, kuidas seal „ajalu'u tõdeteadet," nii kuidas teda professor nimetas, Spetadi. Selle peamõte oli järgmine:  Otsekui üks inimene selleks loodud on, Jumalat puhaste teenida, ja selle järele, kuidas ta seda oma ülesannet  täidab, kaS armu ehk äratõukamist leiab, nõnda on ka kõik rahwad selleks, et nad Jumala tahtmist täidaksiwad,  lähewad nemad omaS riigi seadeldusteS sellest juhtnöörist  kõrwale, fiis lähewad nemad hariduse ja rahwuse jõu poolest tagasi ning piawad wiimakS ajalu'u näiteplcttsilt kaduma, nõnda kui Assirlaötega, B.,bilonlastega, Siirlastega  ja Egiptlastega sündis, kes Jumala rahwa wasta patustasiwad. Sedasama sündis ka Jsraeli rahwaga, sest et tema õnnistegijat mitte ära ei tunnud. Rooma riik lagunes oma paha eluwiifide ja kristlaste tagakiusamiste pärast ära. Saksamaa sai oma kiriku wasta wõitlemise ja usupuhastuse patu pärast kolmekümne aastase sõja ning oma jõuu tükeldamise läbi nuheldud. Austria sai sellepärast,  et Joosep 11. paapsti wasta hakkas, Napoleoni läbi karistatud j. n. e. Terwel inimese suol piab üks kuningas olema; see ei wõi keegi muu olla kui Kristus, keda sagedaste  rahwaste kuningaks nimetakse, kelle wasallid fiis kuningad on. Et aga Kristus mitte enam meie seas ei ole, siis on ta paapstile, kui oma asemikule, kõik oma woli annud, kellel siis õiguse pärast kõige rahwaste ja kuningate üle woli on. See mõte ja arwamine, kui puudulik ja patune maailma,  ning kui täielik kloostri elu on, sünnitab Jesuiitlase sees otse wariseeri uhkust. Jesuitlane jagab nimelt maailma  mitmeks astmeks. Kõige alama astme peal seisawad mitte-katoliklased ja katoliklastest need, kes kõiki dogmasid ei usu ning omas eksimõttes edasi elawad; fiis tuleb usklik rahwaS, kellel küll kõik abinõud õnnistuse kättesaamiseks  on, aga ommeti weel (ühe ilmutuse järele) kui lume kibemed põrgusse langemad; siis liht preestrid, kes mitme hädaohu käes ja rohkemast jaust weel wäga puudulikud  on; wiimaks ordulased ja nendest kõige kõrgemal seisawad Jesuiitlased. Pole küll tarwis kõige sellele lõpuks muud juure lisada, kui seda palwet: „Jssand peasta meid ära sest kurjast!" ä. I. Kindral Komarow'i sõa teatuskiri on Aasiast Märtfi-kuu lõpul ja nimelt Tasch-Keprist wäljasaadetud  ja sõaükema Sakrshewski'ga meie riigi pealinna jõudnud. Wene Aasiamaa sõawägede ülemkomandör kirjutab  lühendatult: 6. Märtsil kui Murghabi sõawäe jaud Jmam-Babas seisma oliwad jäenud, wõtsin ma nende ülemkäsuandmift oma kätte. 7. sa 8. Märtsil läksime künni Aimak- Dlharise ja jätsin ainult Imam-Babase 25 meest. 9. Märtsil saatsin ma 2 sõaülemat Afghanistani sõawage waatama, kes siis ka teatust tõiwad, et neid umbes 3999 mehe arwul laagris olla ja et nemad paremal pool Kuschki jõge kindlais kantsides seista. Ainult 59 meest arwanud salakuulajad Afgbanlasi pahemal pool jõe kaldal sõdimise wallisi ehitawat ja kraawisi kaewawat. 12. Märtsil  läksin mina oma sõawäega Urush-Dushanise, kus meie ööd olime ja töisel päewal weel paar wersta edasi minnes Bivouak'ise 4-5 wersta Afghanlastest kaugele seisma jäime, et neid ilmaaegu mitte hirmutada ei tahtnud, waid rahulisel wiisil Tash-KepriS oma sõawäega seisma mõelsin jäeda. Kui aga Afghanlased meie ligiolemist ära oliwad näinud, siis saatsiwad nad sedamaid suurema hulga omast sõawäest pahemalle poole Kushki kaldalle ja nimelt ratsawäge  ning ka mõned suur-tükid. Seepärast ei jäenud' siis ka minulgi muud üle, kuid pidin rohkem sõawäge järele laskma tulla, et omais seisukohtades julged olla wõiksime. 14. Märtsi hommikul tuli Inglis kapteini Aate käest kiri, kes Inglise piiri-komisjoni peamehe kindral Lumsdenist meie sõawäe liikumist järeleluurima oli saadetud, et Afghanistani  sõawäe käsuandja Naib-Salar teatanud olla, et ükS Wene sõaülematest temaga (Inglasega) kokku tahtwat saada ja seega wastalist seisukohta selgeks teha. Selle kirjale andis minu käsu peale Sakrshewski wastuseks, et keegi Wene sõaülematest kokkusaamist ei ole sovwinud, aga tema stiski soowi peate walmis olla kellu 5 ajal p. l. koosolemisele minema. Nõnda sündis ka ja Inglastest olid koosolekul: kapten Aate, kapten Lissek, Z)r. Owen ja kaks India last. Kui sõaülemad wastastiku endid oliwad tutwustanud ja teretanud, kutsus Sakrshewski wõeraid pruukostile ning kõneles seal roeel, et Wene ülemad kokkusaamisest midagi ei ole lausunud, ning asja kudagi wõeriti on mõistetud. Inglased kostsiwad, et kui ka selles tükis eksitust wõiks olla, siiski nad endid sellest uuest tutwustusest rõõmustawat.  Siis kõnelesiwad Inglased Wene-Inglis lepitusest, mis järele nemad Pendshehs seas head korda ala! piawad hoidma, mis aga seda raskemaks minna, mida enam karta olla, et Wenelased Afghanlastega kokku pörkakfiwad.  Selle juures tahtsiwad Inglased wöimalikult meie arwamisi teada saada, kuna aga söaülem Sakrshewski kostis, et temal oma ülemkomandörist mingit käsku nende kostmiseks ei olla antud, aga tema oma persönlikku arwamise  järele Wenelastel mingit tahtmist ei olla Afghanlast käsile wõtta, kuna nad siis ju neid esimeses weerand tunnis maharaijuda oleksiwad wõinud, kui Afghanlased nende rajadese tuliwad, kus Wenelased juba enne aset oliwad ja seal kindlusi ehitama hakkasiwad. See peale tostsiwad Inglased, et nemad kokkupõrkamise pärast kahewahel ei olla, wald aga seda arwawad, et sarnane teadmata juhtumine nende (Inglaste) seisukohta wäga kardetumaks teha ja seepärast küll hea meelega enne teudmist soowitsiwad saada. Selle peale lubati wastastiku tuetust ja ka teatamistega nõnda palju rutata, kui seda ühe Wene ohwitseri auu ja oma riigi kasuasi lubab. Järgmisel päewal 15. Märtsil saatis kapten Mie töise kirja ja oli sellele ka oma ministri telegrammi juure lisanud, kus Wene-Inglis lepingust kõneldi. Selle peale käsksin mina kosta, et ka meie Afghanlaste peale ei mõtlegi minna, aga kokkupõrkamist? ärahoidmiseks olla waja, et Afghanlased neist nendel päewadel edasitungitud kohtadest tagasi astuksiwad. Sus nõudis 16. Märtsil nimetatud Inglis kapten uut kokkutulemist ja arwas hädapärast mõeldud  küsimust läbirääkida olewat. Afghanlased aga oliwad waheajal oma ettewalmistustes  tublist ruttanud, ja terwe päewad otsa tulid nende ratsa sõamehi hulga kaupa pahemalle poole Kushki kaldaile  järele. Mina olin mõlematel päewadel järelekunlatajad  wälja saatnud, ka paremale poole Kushki kaldale, kuna aga see peale Afghanlased õige meie sõawäe lähedaste  edasi tungistwad ja meie taganemist nõudsiwad, meid sõariistadega teretada lubasiwad zc. zc. Ka saatsin ma paremal pool kaldal järelkuulatajalle kaks korda kirjaliku käsu järele, et laagrise tagasi piab tulema, aga seda esimest käsku oliwad Afghanlased kinnipüidnud, ega ole tänini weel tagasi annud. Sõaülem Alihanow, kes pahema  Afghanlaste sõawäe jagu järelewaatama oli läinud, puutus nende ülemaga Dsharneil Goss-Eddin-Khan'iga kokku ja ajasiwad lahkeste juttu kõrwu künni Tash-Keprise ratsutates, kus Dharneil siis meie wäemeest paluS tagasi minna ehk ta muidu oma sõariistu saaks pruukima. Ikka aga tõttasiwad Afghanid omais kaewamistes edasi ja oliwad juba meie sõawage ja laagrit pea-aegu paarist küllest sissepiiranud. Nad läksiwad aga päew päewalt weel häbemataks ning kuS aga mahti saiwad seal lasksiwad meile ütelda: „Kasige siit minema; siin ei ole mitte Merwi Turkmenid, waid Afghanid, kes mitu korda Inglast ära on wõitnud ja ka teid lööma saawad, tui teie siit ära ei lähe." Kui ma nõndawiist nende mitmeid haugmun läbi olin lasknud, ratsutasiwad salk nende sõamehi meie laagri lähedalle ja kostsiwad minu küsimise peale: mis nendel tarwis ehk mis nad tahawad? et nemad aga waadata soowiwat, kuda wiisi meie üle jõe minekut ette wõtame. Mitmekordse käsu peale läksiwad nad wiimaks ommeti tagasi. Sarnasest olekust sain mina aru, et mõne päewa pärast Afghanlased meie peale saakstwad tungima ja seepärast saatsin mina 17. Märtsil hommiku wara Afghanlaste sõawäe ülemkäsuandja kätte selle käsu, et nemad ühe päewaga pahemalt poolt jõe kollastest tagasi lähelsiwad. Afghanlased kostsiwad aga selle minu nõudmise peale seega, et weel enam sõawäge järele laslsiwad tulla ja nii ruttu kui ial wõimalik kindlusi ülese pistsiroad. Wäeülem Sakrshewski läks Inglaste koosolemisele ja mina andsin temale käsku seal teadustada, et inina oma nõudmist mitte järele ei jäta ning lootsin ühtlasi, et asi siiski rahulikult õiendatud ja minu nõudmine täidetud saab. Mõeldud koosolekul aga ei saanud mingit kindlat otsust tehtud ja alles hilja õhtu tuli Afghanlaste sõawäe ülema käest kirjalik wastus, et temale Heratist käsk tulnud, kõikides piiri tülides Inglaste nõu järele teha ja tema seda ka teinud, ega omast seisukohast taganeda ei tahtwai. Siis kogusin mina aga omad ohwitserid ja andsin neile järgmise  paewa jauks tarwilised käsud. (Järg jäeb tulema.) >e 22. Sakala. 1885 Vastutaja: J. Kõr«.