Sakala . N 21. 22. Wiliandis. 30. Maikuu päewal 1881. »v. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja Väljaandja E. R. Jakobson. Natukene meie soontes tuksuwast elust. ii. koolitatud wennad peawad Eestirahwa liikmeteks  ehk Eestlasteks jäema, olgu nemad mis seisuses  ehk ametis tahes, see on: nemad peawad südame ja meelega oma sugurahwa poole hoidma, nende seas ja nende tuluks elama, aitama, juhatama, õpetama, karistama, kannatama ja omi wendi nõnda kui õige wendadel  sünnib ning oma emakeelt, isamaad ja auusat isaisade  wiisi armsaks ja kalliks pidama, ja kõigiti püüdma, et meie tulewased ajad minewastest õnnelisemad saaksiwad  olema. Seda nõuab asja lugu, kui tõeste meie Eestisugu haritud rahwaste hulgas tahab edasi astuda; seda ootab rahwas ise, kes neid sünnitanud, kaswatanud,  kallistanud ja nüüd tasumist tagasi loodab. Iga haritud rahwas on üks elaw liikmendatud olemus, mis üksi siis terweste, tubliste ja rõõmsuste elada wõib, kui tarwilised liikmed kõik temas eneses leitawad, mitte muialt karguks laenatud, kui need liikmed kõik terwed ja täielised, nii et mõistusega ja jõuuga tööd wõiwad teha ja töine töisele abiks olla. Niisugused rahwaliikmed  on tema mitmesugused elu-seisused ja ametid, kes kõik oma wiisi auufad ja elule hädast tarwilised. Need peawad igal rahwal iseenesest wälja kaswama, kui keegi rahwas täit jõudu elada tahab ja mitte sellega rahul ei wõi olla, et teda ikka töised peawad juhatama,  lükkama, tõstma, kaitsma, et iseenesest sammugi edasi ei saa tehtud. Rahwas, kell aga üks ainus elutoimetus on, nagu see meil Eestlastel tänini peaaegu olnud, on looma sarnane,  kellel pää, käed, jalad puuduwad; keha ja kõht üksi on temal olemas. Tõsi küll, niisugust loomi leiame ka looduses, nemad on aga töistele, täielisematele  söögiks, iseenesest näotumad ja jõuutumad. Niisuguse  looma elu on ka Eestirahwas kuussada aastat  elanud, aga see on nüüd juba ckööda ja edespidi see ei wõi nõnda jäeda ega saa jäema. Seks on meile aga tarwis, et meile omad liikmed kaswawad, omad elu-seisused ja ametnikud sünniwad. Keisri hoole läbi on Jumal Eestirahwal talurahwa seisust juba kauniste liikmendanud, koolitatud mehed kaswagu tõisiks  liigeteks. Seda on tarwis, hädaste tarwis ja andgu Jumal ka selle kaswamisele õnnistust. Tema on jo hakatuse ka selle poolest teinud ja meie ei tohi tänamata olla ja seda äraunustada. Jo mõni aeg liigub ka koolitatud Eestlaste seas elu; Eesti waim on jo mitmes õige kauniste ärkanud ja ruttab tegema seda, mis tema kohus. Juba juurdub tundmine, et meie maapealne elu-õnn kõige meie rahwa õnnega lahutamata kokku on kaswanud ja et meie wõfud ja oksad oleme Eestirahwa elu-puus, mis aga siis täit elurammu saawad, kosuwad, õitsewad ja wilja kannawad,  kui kännu külge ja kännuga ühes oma loomulise  maapinna' sisse jäewad. Meie ise tahame jo sõna ja teuga tunnistada, et meie, kui ka elutoimetuse ja ameti poolest mitmesugused, kõik Eestlased oleme, Eesti rahwale tuluks«Äada tahame, tema elu õnne kaswatada püüame, nii palju, kui kellegi jõud ja wõimalikkus kannab. Ja meie siin 'pole mitte ainsad, kes põlgawad,  wõera rahwa nime loomu wasta ja ülekohtuga kanda. Neid, kellel sugusasgamine läila ja inetu ast on, neid on, peame rõõmu ja tänuga tunnistama, jo kaunis kogu, et küll mehed wäga sinna ja tänna pillatud kõigel maal elawad. Neid kõiki teretame maimus, km meie kaastöötegijaid ja ustawaid wendi. Kinkigu Jumal neile kõigile pikka iga, head termist ja andgu neile kindlat meelt, mehist julgust ja wäsimata  jõudu. Aga näikse pea, et mina praeguse rõõmulise tunnistusega  oma endise üteluse, et meie koolitatud mehed Eestirahwale surnud, jälle tagasi wõtan ehk tühjaks teen. Ei mitte! Sest suure hulga kohta jäeb see kurb surma kinnistus taieste tõeks; iseäranis käib tema täie õigusega nende kohta, kes oma õppimisega meel täieste hakitud ei saanud ja on niisugust jälle iseäranis  hulgakaupa linna seisustes, nõnda kui kästtöõtegijate,  kaupmeeste ja nende sarnaste seas. Mina ei taha selle ütlemisega mitte neidsinatseid seisusi ehk ametid laita, maid aga tähendada, kus tõbele kõige enam rohtu tarwis. Aga mis peame rohuks» pruukima? Kuidas wiist peab see nurjatu kombe Ara kaduma, et koolitatud Eestlased  oma sugu ära salgaMad ja ennast Sakslasteks halkamad pidama? Nii avõime töiste sõnadega küsida: Mis wõime teha, et see kahjuline lahkumine rahwast koguni kauks? Kuidas zviisi jõuame seda male ja paha woolamist sulguda, kes meie rahwast mitmed terad ja tuumad tahab alla wiia .ja üksi tõrfi ja marsi tagasi jätta? Nii palju kui oskan, ,vüüan nüüd selle peale kosta. Ma olen praegu tutwa t inetust tõbeks nimetanud ja Teil ei saa wistist nimi sündimata näitama. Ma arwan siis ka, et meie õige tohtri wiisi terweks saamist  muidu loota ei wõi, kui meie järele uurime, kust tõbi tuleb, ja mis loomu ta on. On tõbe juur ja loom meil teadupärast, siis wa'st w oime roZtu muretseda, ja täielist paranemist loota. Kust tuleb Eestirahwa seas mõnel ja mitmel sugusalgamine ja Sakslaseks tükkimine? Esiteks ja juuriti ei muialt, kui sealtsamast, kust ka suurem jagu muid meie rahwa hädi ja wigu, paha kombeid ja pitkalisi põdemist manast orja põimest.  Orja põlwe ahelad on küll murtud, aga haawad, mis nad sügawaste Eesti ihusse lõikastwad, on alles merised ja mädased. Orja-põlw oli raske, täis häda ja ohtu, mis siis ime, kui inimesed temast peaseda ja põgeneda tahtsiwad. Wanal ajal põgenes Eestlasi hulgakaupa Wenemaale ehk müiale; mahe-ajal, kus küll orja-põlw häwitati, aga tems jäljed meel kaua aega alale ja elule jäiwad, püüdsiMd Eestlased, kui iialgi wõimalik, talurahwa seisuseDwuite seisustesse ehk ametitesse põgeneda, kus leib Mgem teenida ja piits seljal tundmata. Need töised seisused ja ametid oliwad Sakslaste omad, nende eesõigus manast saadik ja kes neist osaliseks tahtis saada, pidi Eesti kuue, Eesti keele, Eesti nime maha panema ja Saksa mundrisse  pugema. Siis, mitte muidu, mõeti teda aegamööda  wasta ja salliti teda tõiseS seisuses. Eesti rahwas oli jo teenija, alatu, waene, põlatud rahwas, tema liikmeid, kell jo orja mürk otsa ees ja teomehe täht riietes, kelles nimes teda tunda ei tahetud, muiale wasta ei wõetud ja neid seal ei kannatatud. Eestlaseks jäemine ja Eestlasena olemine tähendas niisama palju kui orjana, alatumana, põlatuna olemine, keda õigus peksta, waewata, tõugata, lükata ja mina ei tea mis meel nendega oli teha. Et inimesed siis niisuguse orja-100 korral oma sugu ära salgasiwad ja ennemine kõiki muid nimesi kui oma Eesti nime kandsiwad, on selge ja kerge mõista. Sugu salgamine oli elu parandamine ja peastmine wangi põlwest. Häda sundis sugu salgama ja mis häda sünnitas, sai aegamööda kombeks ja harjund wiisiks, mis ka siis meel pruugiti, kui häda-sundust enam taga ei olnud. Ja nüüdgi elab see miis, aga nüüd on see üks inew, nurjatu, paha ja kahjuline wiis; häda oht, mis manast sundis, ei sunni meid enam teda tegema. Eesti rahwas on arwata ligi 15 aastat juba suurest ja teutawaft orjusest waba ja Keisri Herra armu läbi oma jalgade peale elama pandud. Eestirahwa  känd, talurahwa seisus, kosub silmnähtawalt wälimise elu ja maimu harimise poolest; talurahwa seisust ei arwa keegi mõistlik enam alawmakS ja põly/ tud seisuseks, maid teatakse, et ta kõige tormilisem seisus riigis, töiste kõikide põhi ja alus, niisama auus kui töised, kui aga talumees ise oma auu hoiab ja temast lugu peab. Talurahwa seisus ei seisa enam töiste all, maid töiste kõrwal, on, kui ka küll meel mitte õiguste poolest, siis ometigi lugupidamise poolest, kõikide muide wäariline. Eesti noormees wõib nüüd oma sugu nime all kui Eestlane kõiki koolidesse saada ja siis ka sellesama nime all kõikisugust ametit wõtta, mis ise jõuab ja saab, ja on auus inimene nii kui Sakslane, Wenelane, Rootslane, Soomlane, kui aga ise auuwäärt on ja auust kinni hoiab. Ja mida enam siis niisugune kõrgemale tõusnud Eestlane oma esiwanemaid ja oma suguwendi meeles peab, mida enam tema ennast ühe tunneb oma rahwaga olewat, mida enam La oma rahwa heaks ja kasuks elada ja tööd teha tahab, seda auusam ja kuulsam mees, kui ka mitte igamehe arust meie maal, kus hullus müllus mitmes Lükis praegu meeled Sakslastel ja Eestlastel segased, siis ometigi kõikide arwates, kes kaugemalt ja terawalt rikkumata silmaga waatawad. Koputagem selle tõetundmisega, kus ajamuutus nüüd wõimalikuks /einud, uinuma kaaswendade surnu kirstu kaane peale, tee.me seda igamees õige tubliste, wahest ärkab mõnigi meel uue elule, kui surm wahest muud ei olnud kui pitk minestus. Taiseks tuleb inetu sugusalgamine ja rahwast lahkumine kellest, et mõned taieste usuwad, et km aga ise ennast E/akslasteks peawad ja Saksa keelt kõnelewad  et siis 5a tõeste Sakslaseks on saanud; nad arwawad et Saksa riie ja wälimised kombed neid töise rahwa liigeteks teinud. Niisugune usk ja arvamine  on wake. Niie, mis Sakslased meil kannawad, polegi päris Saksa riided, waid esialgu Prantsusemaalt wälja tulnud ja nüüd igal maal haritud rahwast, iseäranis  kõrgemalt seisustelt kannetud. Sedasama Saksa riideks arwatud katet kannawad nii heasti meie naabrid Wenelased, Rootslased, Soomlased, kui kaugel Ameeriklased  ja muud inimesed. Talurahwa riided on küll igal maal enam ehk wähem isemoodi ja on ka Saksa talurahwas omal maal mitmes tükis tõisiti kaetud kui meie Sakslased, aga töiste elu-seisuSte riided on igal maal Eüroopas ja Ameerikas ühed ja keS riiete läbi