Niisugune elu sünnitas kaasseisnikude wahel paha meelt ja laitust. See oli nende meelest andeksandmata, et üks niisugune meeS, kes oma nime, rikkuse ja auu poolest terwel maal kõige kuulsam ja suurem oli, ennast kõigist auust ja ilust kõrwale hoidis. Tema külmust ja osawõtmataust kõige wastu pidaflwad nad eneste Antuseks, mida mitte andeks anda ei wõida. Uudishimulikult sai tema sagedaste nimetatud, aga kellegi l ei olnud temast kahju. Weel kurjem lugu oli tema alama rahwaga, kes weel waenlikumalt tema üle kohut mõistis. Kõige suurem rahutus oli tema oma talupoegade seas. Tema mõisade walitsejad ei tahtnud hea meelega tema eest seista. Alama rahwa seas liikusiwad need ennemuistised  jutud weel suuremal mõõdul. Paul von Werdenfels ei teadnud sellest mitte palju, mis tema onust kõneldi. Juba seegi, mis ta kuulnud oli, sundis teda Felseneck'ist ära põgenema. Nüüd teadis ta, miks onu teda Saksamaale oli kutsunud)  ka teadis ta, et ta seda mitte heameelega ei olnud teinud, ja see äritas teda. Paha meelega astus ta oma tuppa, kus Arnold tema riidid korrale seadis. „Wõta ükst weikse kohweri seest nii palju kraami wälja, kui meil ligimase kaheksa päewa sees tarwis lähab) kauemaks ei jaa ma kellegi tingimise all siia." „So?" küsis Arnold oma tööd seisma jättes ja imestades oma käskja otsa wahtides. „Kas herra onu sellega rahul on?" „Oho, onu!" hüüdis Paul pahaselt naerdes. „Temal on see sõbralik nõuu, mind terweks talweks stin pidada, et ma selle aja sees meelt parandan ja tema juures üht kursust inimeste waenlaseks saamises läbi teen. Aga niisugune karistus ei ole sugugi minu meele järele) Tulewal nädalil reisime meie ära." „Ei mitte herra Paul, seda ei wõi meie mitte teha!" seletas Arnold täie rahuga, kuna ta seal juures jälle töösse hakkas. „Ma ütlen Sulle, meie reisime siit ära! Kas tahad, et ma siin üksilduses keeletumaks pean jäema? Pean ma päewad otsa kalju kitfisi taga ajama, ehk wanu koitanud raamatuid tudeerima? Ma ei taha mitte kauem siin äraneetud lossis elada, kus inimene igawuse parast surema peab. Onu Raimund, see nõid tahab mind ka siin ära nõiutada, et ma tema sarnaseks saaksin. Kui ta mitte nõid ei ole, kuis wõib ta siis kõik teada, kudas ma Itaalias elanud olen; isegi Bernardot teab ta." „Jsegi Bernardot!" kordas Arnold iseäraliku pilguga. „Ja, kudas wõib ta seda teada saanud olla?" „Wõi mina seda tean? Wahest on tema walge waimude mägi temale seda kõrwa sisse sosistanud. Loomulikul teel ei ole ta seda mitte teada saanud." „Herra onu oli meie wõlgade pärast wist wäga kuri?" küsis.Arnold wenitades. „Ei olnud mitte," ütles Paul tõsiselt. „Ta oli wäga helde, aga ma oleksin tahtnud, kui ta minuga oleks tõrelenud. Ma oleksin armsam kõige waljumaid laitusi ja ettewiskamisi kannud, kui seda külmust ja osawõtmataust, millega ta kõik andeks andis. Tema sees ei ole mitte ühte sädet armastusest ja inimeselikust tundmisest) ta on nende wastu kui surnu. Arnoldil oli see wiis, et ta alati oma noore herra arwamiste ja tahtmiste wastu protesteeris, aga seekord ei teinud ta seda mitte, wist oli Paul nüüd tema arwates õigust rääkinud. Ta oli wahe ajal teenijate suust wana herra isemeelsusest ja tema omandustest  palju kuulnud ja sellepärast ei näitanud elu Fe!seneck'is ka temale mitte roostkarwaline. „Lõbusat ajawiidet meie siit küll ei leia," hakkas ta jutustama. „Herra onu näitab palun mitte pahaks panna natuke pöörane olewat." ~See on tõsi!" ütles Paul südame Põhjast. „Ühel mõistlikul inimesel ei ole mitte niisugusid omandust." „Aga sellepärast ei tohi meie eneste auutundmist tema wasta wähendada," rääkis Arnold tähtsusega edast. „Tema on ju sugukonna eestseisja ja meie käemees." „Minul ei ole ühtegi käemeest enam tarwis!" ütles Paul järsku. „Aga meil ei ole raha!" ütles Arnold. „Hra onu wõib meid omast warandusest ilma jätta ta wõib seda töistele anda, kui meie sõnakuulmata oleme." „Uks puhas, ma ei taha mitte kawalusega tema warapärija olla," hüüdis noormees kannatamatalt. „Mina ei jää mitte siia. See õhk on minu tormisele sant ja mõne päewa pärast jäen ma raskeste haigeks. Onu saab nägema, et õhu wahetus mind üksi terweks teha wõib ja nõnda peasen ma siit wälja." Wana Arnold raputas põlastusega pead. „Kas Teil mitte häbi ei ole nõnda wiisi teha, herra Paul. Teie paled punetawad ju nii ja stis räägite Teie haigusest." „Ma jäen palawikku!" ütles Paul. „Selles haiguses ei ole mitte kahwatust tarwis ja pealegi lähan ma ärituse ja wiha pärast muidugi nänft kahwatuks.  Peale kõige omanduste näitab Raimund üks suur naesterahwa waenlane olewat. Sest lossi teenijad  on kõik mehed! kogu lossis ei ole mitte ühte naesterahwast. Üks ainus on siin ümbruses, metsa wabi juures, aga see on üle kuuekümne aasta!" õhkas Paul. Arnold tõuusis üles ja astus püha tõsidusega noore herra ette. „Seda olete Teie juba järele pärinud? Ja, nagu näitab, on naesterahwaS ka siin süüdlane. Arwate, et ma seda eb tea? Teie Venedigi naesterahwaS  jäi W. linna maha ja sellepärast wihastasite Teie siiasõidu juures; sellepärast tahate Teie jälle üle pea ja kaela ära reisida; sellepärast ei waata Teie enam onu waranduse ja enese tnlewiku peale." „Arnold, lõpeta oma lori!" hüüdis Paul pahaga. „Ma ei ole enam mõistmata laps. Ma olen kakskümmend neli aastat wana ja pärin Sinult, kui Sinu laskja sõna kuulmist ja aunstamist." „Seks Peate Teie enne mõistlikumaks saama, herra Paul," ütles Arnold kuiwalt. „Palju mõistlikumaks!  Et Teie alleS üsna lapse wiisil mõtlete ja tallitate, seda olen ma.ltaalia maal küllalt näinud. Selle üle ei pruugi Teie mitte pead murda, kuis onu kõik teada saanud on, mis meie Itaalias tegime; ma olen temale seda kirjutanud." „Sina!" Noorel mehel jäi imestamise ja wiha pärast keel kinni. „Sina oled —?" „Armulise herrale kõik teada annud! Ja, seda olen ma teinud ja teda palunud, et ta meie Itaalia Maa elule ükskord otsa peale teeks, sest muidu läheksime  ihu ja hinge poolest hukka. See aitas; kaheksa päewa järele saite Teie onu käest kutse- kirja. Oleksin ma Teile seda enne ütelnud, siis ei oleks Teie sugugi siia tulnud; nagu ma näen on ka onu seda Teie eest salaja pidanud, wahest ta kartis, et siis mu käsi sandiste saab käima, kui ta kirjutajat oleks nimetanud. Aga ta ei tea," siin wiskas Arnold oma pea selga, „kuis meie tõinetõisega elame." Nüüd tuli üks vsüristumine wana Arnold'! üle, mis tema kuulmist ja nägemist ähwardas ära kautada; nii wäga wihastas ennast Paul selle üle. „Ma olen seda teinud, mis mu kohus on," seletas ta. „Ma olen õntsa barom prouale surma wovdi peal lubanud, et ma weikse Pauli eest hoolt kannan „Arnold, pea! Ära teuta mu ema oma jutlustega!"  hüüdis Paul meelt ära heites. „Ma ütlen Sulle weel ükskord: Ma ei jää mitte siia, ja kui Sa edespidi weel midagi minu wasta peaksid ette wõtma, siis jätan ma Sind siia ja reisin üksi! Nende sõnadega astus ta tuaft wälja; Arnold waatas pead raputades järele. (Järg jä-b tulema.) Missugune kohus on iga inimesel kõige tähtsam tema oma elu kohta. Wanemuiie saalis peetud kõne J. Tülk. I. Juba wanal ajal püüdsiwad ärksa mõistusega ja terawa mõttega mehed selle küsimise peale wastust leida: „Missngnne kohus olla iga inimesel see kõige tähtsam tema oma elu kohta." Umbes 4l)0 aastat enne Kristust  leidis kuulus Kreeka tark Sokrates selle küsimise wastujeks need tähtsad sõnad: „Opi ise ennast tundma." Aga kuidas, ja missuguste tingimiste toel on iga inimesel  ikka wõimalik ennast tundma õppida ja sellest enese tundmisest omale elu õpetusi ja juhatusi leida, selle üle ei ole Sokrates mitte täielikuid otsusid anuud. Sellepärast wõttis siis 2UOU aastat pärast Sokratest kuulus Prantslane Nenatus Kartesius sellesama küsimise  jälle uueste käsile: „Missugune kohus on siin maa peal iga inimesel see kõige tähtsam tema elu kohta, ja kuida wiisi oleks wõimalik seda tähtsat elukohuft  täita, kui meie tema juhatusi taieste tunneme." Et aga tema! saaks wõimalik olema, seda rasket wastuft  täieSte leida, alustas ta wastuse otsimisega nõnda, et ta ütles: Iga inimesele on tema eln juhatamiseks ja kenastamiseks Looja poolest wiis meelt antud, nende abiga peab tema neid teesid ja radasid otsima ja leidma, mis tema elu ülespidamiseks kasulikud ja tarwilikud on. Need wils meelt on otsekui 5 elu wahemeest >a elu kaitsjat, kes meile alati meelespidamise ja mõistuse toel näitawad, mis ilus ehk.mis inetu näha) kes meile ütlewad, mis armas ehk mis halb kuulda; kes meile tunda annawad, mis külm ehk mis soe; kes meile seletawad,  mis heasti ehk mis halwasti haisewad; kes meile otsust annawad, mis wiha, magus ehk soolane maista on. Nad kannawad ilma wästmata oma wahemehe  tähelepanemise käskusid mõistuse seletuse ette, ja mõistus teeb mälestuse, wõrdlemise ja kõige oma mõtete abiga selle üle ühtepuhku wõimaliku otsusid, mis meile hea ehk mis halb, mis meile julge ehk mis kardetaw on. Sagedaste jäeb ka mõistuse seletusel otsuse tegemine wõimatumaks, see tuleb selle läbi, et mõistusel asjalikud tundmised puuduwad ja niisugused asjalikud tundmise puudused lükkawad meid kahtluse ehk kogum eksituse sisse. Seepärast peame meie wäga suure hoolega iga asja, kelle üte meie oma mõtetega tahame otsust teha. selgeste püüdma tundma õppida, et meie mitte puuduse tundmise rrft astu. On meie wiis meelt oma wahemehe ja elukaitsmise  ametis küll õige wirgad, siiski wõiwad uad mitmesuguse haiguse ehk häda läbi wigaseks ja juhmiks tehtud saada, ehk on neile ka ju loomuse poolest nõdrad ja kehwad omaudused seatud; ja kui nemad kehwad, nõdrad ehk wigased on, siis ei wõi nad ka mõistuse seletuse ette täielikka teadaandmisi tuua, waid puuduliku  ja kehwu tähelepanemist ette kanda, mis läbi jätte eksitused ja wastuoksa arwamised meie mõtetes wõiwad sündida. Meie näeme sagedaste und, rõõmustame ehk kurwastame ennast oma unenäu sees, ehk wäriseme ja hüüame töist appi, kui unenäu näitused hirmsad ja koledad on; ka mõtleme meie unes ja tallitame mitmesugusid  tallitust, mõnikord just nõndasama, kui see täiesti ilmsi sünniks. Missugune wahe on siis ilmsi elu ja unenäu nägemise wahel? Ehk on kõik meie elu üks unenägu ilma tvdeduse põhjuseta. Inimesel, nimelt sõjameestel, kellel käed ehk jalad mõõga hoobi ehk kuuli läbi purustud ja ihu kullest ära lõigatud on, iunnewad wäga sagedaste weel walu oma sõrme ja warwaste sees, mis enam sugugi nende ihu kulles ei ole. Kõik niisugused näitused tunnistawad  meile tõeste, et meie elu muud midagi ei ole, kui üks eksituse hulk, mis tõdeduse selgusest kaugel eemal seisab. Kui nüüd kõik minu elu awaldused ja elu wõimud,  ütles Kartesiks, mind eksituse tee peale saadawad,  kuida wiisi wõin nuna siis üht niisugust kindlat otsust oma elu üle leida, mis mitte eksituse ehk kahtluse  all ei wõi seista ja seda otsust tahan mina siis oma elu põhjustunnistuseks ja oma inimliku elu tödeduse  ja teaduse alusmüüriks seadida, kelle peale kasulikuid  ja inimese suu täieliku edenemise teadust wõib ehitada. Meie saame siin wistisi kõik selgeste aru, et selle mehe püüdmine tödeduse otsusele jõuda, maga kindel ja ilma tagasi nõrkumata oli, sellepärast otsis tema suure hoolega kõiksugused inimese elu eksitused ülesse, wõrdles neid ühe töisega ja mõtles nende üle sügawaste järele, nõuda et tall peaaegu wõimalik oli, igat wiisi oma mõtteid eksituste eest kaitseda. Siis pani ta enesele selle tabtsa küsimise ette: Missugune awaldus on minu enese elu sees nii täielik ja ilma ümberkükkamata, et mina tema pärast ilmaski eksituse ega kahtluse sisse ei wõi langeda? waStus: Ma mõtlen, sellepärast ma ka olen. Ei wõiks ma mitte mõtelda, siis ei wõiks ma mitte teada, kas ma elan ja olen ehk mitte. See wastus on üsna liht, aga siiski see kõige täielikum, mis seniajani inimeste mõistus on tödeduse põhjuseks oma elu üle wõinud leida. Ma mõtlen, sellepärast olen ja elan ma, sest see, kes mitte mõtelda ei mõista, ei wõi ka omast elnft ja olust selgemalt  kedagi teada. Sellepärast on siis ka kõik haritud  rahwad siin maapinna peal selle tähtsa lause oma teaduse põhjuseks wõtnud, ja kõik ütlewad, KartesinS olla see isa, kes inimese teadusele kõige eesmalt ühe ilmümberlükkamata Põhjuse on seadinud. Selle tähtsa wastuse leidmise järele astus Kartesius  oma terawa mõttega ikka uue küsimistele ja wastuse  otsimistele edasi, kuni tema ka nõnda kangele oli jõudnud, et ta selle küsimise: Missugune kohus on siin maa peal iga inimesel kõige tähtsam tema elu kohta, ja kuida wiisi olla wõimalik, seda tähtsat elu kohust täita, kui meie tema juhatusi taieste tunneme. Waõtns: See inimene, kes oma eksitusi tunneb ja ne d mitte ei wabanda, waid püüab ennast lindla tahtmisega neist parandada, see inimene, kes sest kitsast piirist, kelle wahele tema elu töö ja teadus siin maa peal loomuse poolest on seatud, aru saab, see inimene awaldab selget mõistust tödeduse põhjuse peal. (Järg jäeb tulema.) Wastutaja: J. KZrw.