Saarlane UW Klküldiitt ajaleht maa- ja lima rohivale. ZW Teisipäewal, 17. Mail 1888. V. aastakäik. maksab:, Saaremaal pooles aasiüs 1 „ „ pooles aastas...... Z. „ ÄT „ Ilmub igal Kuresaares, Nr. Iv. Jaani kihelkonda. Saaremaal. —H,— Isamaalt. Saaremaalt. Priiuse kurjuste pruukimine. Aastat 30 tagasi, nagu palju seda weel mäletawad, uurisesiwad  perewanemad selle üle sagedasti et nad pühapäewal pärast lõunat teomeest pidiwad wälja walmistama. „AH" ütlestwad  mitmed ja palju, „kui teoteeniStust ei oleks, siis wõiksime rahulist pühapäewa pühitseda. Kui üks kord priius tuleb, siis tahame iga aasta ühe argipäewa pühitseda selle määlestuseks, et meil pühapäewal  ja pühade päiwil kallis rahu on." Kaua oodetud ja igatsetud priius tuli kätte: priius on oma hõlmas juba ühe põlwe rahwast kaSwatanud. Praegusel ajal elawad niihästi orjuse km priiuse aja lapsed. Nüüd peaks üksteise najal üks rahwa sugü olema, kus ühed teistele wanadaega  meele tuletades kinnitawad:,,Pidage priiust kalliks!" teised jälle, kes priiuse hõlmas täisealiseks on sirgunud: auusate elukombetega näitama: ,Mage nõnda kui meie elame." Aga mis on sellest kahest ajast kaSwatatud, kahest kokkuwõsunud  rahwa põlwest kuulda ja näha? Priiuse kurjasti pruukimist pühade päewade ja päewade aegade teotamist. «Pole aega mitte!" kuuldakse sagedasti SSldawat, ning sellel põhjusel tehakse seda, mida meile teatakse ja mida ka iga tähelepanija  näha wõib. Kulu järele olla mõnes kohas Lihawõte laupäewal ja wiimasel pühal walla ametimehi  walitatud. Nii on kuulda ja oli näha et Lihawõte keskmisel pühal siin ning säül ranna ääre rahwa juures mõrrad (rüsad) randadesse weeti. Keskmisel pühal oli kuskil kiriku lähedal üks meeS woki koormaga, kcS kirikust wälja tulewat rahwast oma kauba juure ahwatleS; ta oli juba esimisel pühal kodunt wälja tulnud. Need juhtumised ja palju, palju muid sarnatseid annawad tunnistust, et mitte aeg rahwasugu elukombete poolest ei rikku, ega paranda, waid rahwas ise on oma kasinuse ja rumaluse sepp. Kui endisel ajal perewanemad pühapäewal teomeest kuS mõisa kaugel oli teole saatis, siis ei olnud see mitte mõisa wanema käsk, waid see sündis sellepärast, et argi päewa teomehe wälja walmi-tamisekS ei tahetud raisata. Kui nüüd ka midagi pühapäewadel ja pühade aegadel tehakse ja toimetakse, siis sünnib see sellepärast, et argi päiwil ~aega ei ole."Nõudke kelledel selleks mõju räägitawas asjas parandust! Kuresaarest. Saarlane kirjutab omas 14. numbris: „EeSti seltsist kirjutab meile keegi, kuidas sääl praegu «korratu olek" walitsemaS on," nagu tahaks tema sellega iseäranis tõe tähelepanemisele juhatada. Kirjanik algab aga oma kirja nõnda: «Kellamäe laadalt tulles, linnas öömaja kuulates j, n. e. läksin ma ka EeSti seltsi waatama." See laada kaupleja ja ajalehe kirjanik leiab aga Eesti seltsis palju pahandust  ja halbdust, mis teda sunniwad, seda rahwale awaldama. Armas laadaline ja kirjanik! lubage mulle küsida: mis põhjus sundis Teid kirjutama, kas armaStuS head teha, wõi pahandus hoopa anda? Armastuse töö kannab wilja, aga paha ei paranda paha. Kui Teie Eesti seltsile armastuse pärast head tahtsite teha, siis oleks Teil üks teine tee hoopis õigem, kohalisem ja loomulikum olnud, kui ajaleht. Teie oleks seltsi eestseisusele  teada annud, mis Teie halwaks pidasite. Nõnda oleks ka iga haritud inimene teinud; Teie läksite aga töist teed ja see on pahandus. Sellepärast kirjutate ka halwal wiisil ja halwa sõnadega. Meest tunnete Teie üksnes tema mustast habemest ja madalusest, nagu oma laada hobust lakast ja kõrgusest. Mõnda kaardimängijat sõimate teie wigaseks, waeseks ja leiwa kerjajaks. Kui Teil praegu terwed liikmed on, siis olge röömuS ja paluge Jumalat, et need Teile terweks jääks, aga ärge julguge wigast pilgata; kes teab ette, mis enne elu otsa keegi näha wõib. Kui Teie niisugustele wigastele armu andi pole annud, siis 4 Ühe katuse all. Perenaise ari läks weel punasemaks. Ta pani mõlemad käed puusa ja ütles: „So! fina hakad paari rubla pärast kära tegema ja sööd ise iga päew ilma mureta kaetud laua ääres." „Jah, kaetud laua ääreS, mis ühisest kassast tuleb," andis Hindrik wastufeks, — ja teid istuwad ometi kaks ja pääle selle weel wäike poeg! Kelle eest läheb küll rohkem üles?" „Soo!" hüüdis perenaine jälle, „ja kes waewab ja piinab ennast sinu sööma keetmisega  ? Kas mina see ei ole? Ja kes annab mulle midagi mu waewa eest? Mitte tänugi ei saa ma selle eest, mehe wend teeb weel, nagu oleks see suur arm tema poolt, et ta ülepea meie laudas sööb. Wöid ju enesele, kui see nii on, oma söömist ise keeta." „Liisa, sa ei ole mitte enam tark," hüüdis Kaarel wahele. „Kui sa enne sest ei hoolinud, siis wõid sa nüüd ka wait olla," andis naine talle kalgilt waStuseks. Hindrik oli wihaselt üleS tõusnud ja lõi ruusikaga waStu lauda : „Tänaseft põe» wast saadik söön ma üksi, Lmardaja wõib mulle niisama hästi keeta kui sa, aga enne kui jälle nii palju raha kassast wälja wõetud saab, tahan ma teada, sest mul on ka õigus seltsi rääkida." Nende sõnadega läks Hindrik toast wälja ja wirutas ukse oma taga kinni, et'seinad wabisesiwad. See oli esimine pahameele riid kaksiktalus,  ja tal oliwad pahad, lõheStawad tagajärjed. Kaarel teadis wäga hästi, et lahutud majapidamises kahju tema poolt oli, seepärast oli ta püüdnud taisel homikul wennale nõu anda, perenaisega ära leppida, et siis kõik jälle wana moodi jääk?. Aga Hindrik ei teinud seda miSgi hinna eest. „Tehke teie teiseS otsas mis teie tahate," ütles ta, „mul ei ole seega midagi tegemist, aga kui ma mitte iga wälja andi ei tea, ei anna ma mitte ühte krossi enam senna kassase. Ja süüa wõite ka üksi, sinu naine ei pruugi ennast minu pärast mitte piinata ja waewata, ümardaja peab minu söögi eest muretsema." Siin sai Kaarel ka wihaseks ja estmist korda oli nüüd käre wmdlus wendade wahel ja mõlemile näis nüüd korraga selgeks saawat, et isa testamendi töö mitte see kõige targem tükk ei olnud ja et wanal Hansul õigus oli, kui ta ikka ütles: „LahuS! rahus!" Wainulikultja kortsus kulmulkäisiwad nüüd wennad üks teisest mööda, japerenaine oli paha küll, künata oleks pidanud püüdmaaS ja heaks teha, aga mitte oma meest taga ässitama. Oleks wendadel teine teisega üksi tegemist olnud, siis oleks asi pea jälle heaks wõinud minna. Siin aga pidi awalikuks saama, et üks säde, mida keegi ei kustuta, wõib pea suureks tuleks minna, ja et pragu, mida keegi ei täida, wõib aega mööda suureks lõheks saada. See oli wana Hansu tarkus, mille üle küll üks ehk teine pead raputas, aga mis siisgi omal ajal oma tõsidust ilmutas. Iga wend läks nüüd oma töö kallale, ilma et ta teisele üht sõbraliku sõna oleks ütlenud. Mis neil üksteise käest küsida oli, seda sai sulaSte ehk ümardajate läbi toimetatud,  ja kui nad teine teisega pidiwad just rääkima, siis sündis see maha löödud silmadega. Hindrik Kuunert istus igal õhtul üsna üksi omas toas, ei näinud wäikest poissi mitte enam, kes ometi enne tema rööm oli olnud. Ta unustaS hoopis ära, et ta lapsest saadik ialgi wennaga riidlenud ei olnud, waid ta mõtles ainult see päüle, et wend talle ülekohut teinud on ja weel tegema saada. Ja Kaarel Kuunerti meel oli paha, et Hindrik mõne rubla pärast, kui ta naine ütles, rahu rikkunud oli, weel enam pahandas see teda, et Hindrik igat wälja andi teada tahtis. Üht lahutud majapidamise kassa ei wõinud nad ka mitte asutada, sest sääl seifis jälle see küsimus eeS, missugused wälja annid pidiwad siis ühegi wenna jäoks jääma.