Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. XX. Mõne minuti pärast seifiwad mõlemad madala, tngewate  raudnaeladega üle löödud tammepuuse ukse ees. Petrowitsh wõttis raudsest wasarast kinni ja lõi lühidelt ja tasakeste kolm kopsakut, mis sees pool tumedaste kajafiwad. Pikalised, rasked sammud, nagu oleks tuleja jalgu widanud, liginefiwad seest poolt üle kiwise põranda wärawale,  kuS kõik waikne oli, nagu surnu hauas; üks luuk sai awatud ja tema pimedusest ilmus walaehabenik näau nähtawale. „Mina'p see olen, Jakub!" sosistas Petrowitsh wähe argliku healega. „Sa tead, keda ma enesega kaasa toon!" Raske riiw pragiseS ukse taga ; uks ise awas ennast, oma hingedes kriuksedeS, ja Petrowitsh tõmbaS Marinka pimeda, jääkülma õhuga täidetud käigu sisse, mille tagumises  otsas Rooma nokaga lamp tumedat punakat walgust  lautaS. Siin jäi Marinka seisma. Tema nägi näust ära halwatades, kuidas pika habemega mees, mis temale wõöni ulatas, waikides nende järele warawa jälle kinni pani. „Jsa !.. . Kutsuge isat!" palus tema oma käed rinna peale risti pannes ja argliku põnewusega Petrowitsh!  otsa waadates. Petrowitsh aga kõneles paljasjalgse wana mehega, kelle keha kandadeni ulatawa kuuega kaetud oli, mõned sõnad üheS keeles, kellest Marinka mitte aru ei saanud. Wana meeS näitas waikides käega taha poole, sammus nende eel ja jäi, lampi kätte wõttes, oodatcS seisma. Petrowitsh andis wäga tõsisel näul neiule käega märku ja aStuS wärawahoidja järele. Wiiweldawa! sammul, waljuste põksuwal südamel oli Marinka nende järele astunud. Edast minnes jäi tema selles pikas, hirmus tumedas wõlwistikus, kus jääkülm  õhk lehwis, seisatama ja tuetas ennast wasta seina; wärisedes, kui Petrowitsh teda waikides maenitses, astus tema jälle mõned sammud edasi. Surma hirm oli tema üle wõimust wõtnud. Muidugi oli tema pühal paigal, aga isa... jah', kus ta oli? Wana wärawawaht jäi parajaste ühe ukse ette seisma, mis ennast tema käe all kriuksudes awaS. Ta astus sisse, pani lambi laua peale, ootas külalist järele ja läkS siiS tuast wälja. Marinka waatas wärisedes enese ümber ringi selleS awaraS, walgeks lubjatud seinadega tuas. Ka fiin oli nii wõigaS olla; üks palwejärg, jumala-ema kuju, puust magamiselawa ja jalgpink oliwad ainsad riistad selles tuas ja kõrgete, klaasita aknate raud-wõrede wahelt puhus tuul fiSse, nii et lambikese leek sinna ja tänna leegitses. „ Puhka, Marinka!" ütles Petrowitsh tema juurde astudes, pani temale oma käe õla peale ja näitas laia, tugewa lawa peale. „Meie tee on weel pikk; sinul saab homme tubliste jõundu waja olema." Neiu waatas pika, umbusaldama Pilguga tema otsa. Ta tõrjuS teda ettewaatlikult enesest eemale ja astus kindlal meelel tagasi. „Kus on minu isa?" küsis tema. „See lugu teeb ka mind rahutumaks, et tema weel mitte siia ei ole jõudnud," wastas Petrowitsh segaselt. „Mina ruttan jälle wälja tema waSta minema. läe sina aga sennikS puhkama; wärawawaht piab sinule keha kinnitust tooma, nii head, kui temal on." „Wõtke mind kaasa! Mina ei jae eladeski üksi siia!" hüidis Marinka nagu palwetades risti pandud kätega. „Ara ole rumal" Keegi ei wõi ära arwata, missuguste  kõrwaliste teede mööda lowan tuleb oma tagaajajate  petmiseks." „Teie räägite, mis Teie isegi ei usu, Petrowitsh!" Marinka kärsitus kaswis. „Siia ülesse käib aga üksainus  tee! Laske mind minna! Mina ei leia enne rahu, kui isa mitte siin ei ole!" „Ole ommeti mõistlik, lapS!" Petrowitsh pam Me käskides oma käe tema õla peale. „Sina piad minu sõna kuulama ja mina käsin sind wait olla! Kas sa ehk arwad, et mina selle tarwis kõik seda waewa olen enese peale wõtnud, et wiimaks sinu kangekaelsuse parast selle waewa hinnast piakfin ilma jäema?" Marinka põrkaS jahmatades tagafi. „Hinnast ilma jäema?" hüidis tema kartlikult. Missugusest hinnast siis?" Neiu wahtis wansedes ja taganedes Petrowitsh! otsa. Petrowitsh naeratas nagu halastades. „Et ma jtzd oma kõige auulikuma ülema kätte talitan," ütles ta siis õlanukke kehitades. -KaS sina wast mõnda töist hinda tead?" lisas ta weel põlgukm Näul juurde, Marinka pani oma wsiwetumad käed jätte risti; tema langes jalgpingi peale. Ta tundis häbi oma küsimuse  pärast. ..Otfige minu õnnetumat isat, Petrowitsh!" palus neiu tasa, piaaegu sosistades. Ta ei julgenud häbi pärast oma filmi tõsta. Petrowitsh! kostus oli wiimse umusalduse  tema südamest kautanud. „Mitie ennemalt, kui ma sind näen mõistliku olema!"  Petrowitshi sõnad kõlasiwad karedaste. „öö on waewalt alles alganud, ta on weel pikk." Tema wõttis näutu õlekotti palwe järjelt ja pani lawa peale päitsesse. „Sina piad oma liikmete wäsimust puhkama, et sa homme meiega kaasa jõuad tulla. Isa parast ole mureta, küll ma tema siia toon, sina aga heida sinna asemele." Tema piötis oma käe neiu käewarre alla ja tõstis teda hellaste istmelt. W.ükides laskis Marinka ennast aseme juurde tallutada. „Mina pakun sinule, mis jõuud kannab! Warawa waht piab sinule weel waiba katteks tooma. Uinu rahulikult;  siin pole ühtegi kartust. Lootuslikult saan ma warsti jälle tagasi olema." Petrowitsh suruS neiule, keS kahewahe! olles lawa peal istus, kätt ja läks wälja. Liikumata, aga salaja kuulates jäi Marinka istuma. Tema süda tuksus nii wäsinult, tema liikmed walutasiwad, tema käed ja jalad pakitasiwad kalju serwade puutumisest. Salad pisarad weeresiwad  wiimaks tema silmadest üle palgete. Mina ei jõua jn püstigi seista! Küll Jnmal teda waest isa üles leida laseb." Tema wäsinud pea langes kareda padja peale; tema rinnad kerkisiwad rasketest ohkamistest; tema silma lauged wajusiwad wäsinult kinni ja juba mõne minuti pärast tunnistas raske hingamine täielikust-ihu ja hinge wäfimusest  sünnitatud und. Petrowitsh aga, selle asemel, et tema oleks Jowani otsima läinud, istus warawa wahi tühjas kambris. Warawa  waht ise aga oli puru-wana, kristlik Bosniamaa mees, kes juba üle wiiekümnest aastast saadik siin ülewal üksiklasena  oma wiletsat ammetit pidas ja ennemuiste püha rändamise peal Libanoni mäelt ühest kloostrist koju reisides  siia kiratsema oli jaenud. Mõlemad rääkistwad Bosnia murdes. Mana mees oli nuker; tema heitis Petrowitshile ette, et tema ühte naesterahwast meesterahwa nänl oli kloostrisse toonud. Petrowitsh põhjendas oma tegu selle häda sündmusega, et koguduse liikmeid waja olla tagakiusamise eest warjata. Pakshish, ehk jootraha, mis sell maal nii hästi hea, kui kurja poolest kõik rattad käima paneb, tegi waielusele otsa. „ Jumal hoidku, et Teie mitte mudiri kamassisid selle kloostri kaela ei too, nagu selle töisele seal all madalikus, mis nad ühe aasta eest ära häwitasiwad!« ohkas wana mees. „Ja Teie tahate sits seda ööd selle tüdrukuga ühes tuas wiibida, isand? Minul ei ole Teile töist pakkuda!" Mina olen selle perekonna ustaw sõber! Minu ammet hoiab igat umbusaldust minust eemale." „Ja Teie ei oota kedagi enam fiia ööseks? Mull oli, nagu oleks laps oma isa järele küsinud!" „Ei kedagi!" lõikas Petrowitsh kareda healega jutu lõnga katki.. „Minge rahulikult puhkama, nii pia, kui ma Teid üksi jätan! Mina istun ainult sellepärast siin Teie juures, et waene tüdruk ka wõiks puhkama jäeda!" «Isand, see on Teie asi!" Wana mees jäi jälle wait ja tukkus edasi. „Minu silmist jäeb uni juba kauast .saadik eemale ja wift küll seniks, künni igawene uni minu silmad kinni wajutab. . . Aga Teie ei ole ju weel nndagi suhu pista saanud!" ärkas tema oma suikumisest.  „Ma tahan Teile tuua, mis minul on; seda on juba hulk aega, et keegi enam meie waese kloostri peale ei ole mõtelnud!" Ta tõusis ülesse ja laks jalgu wedadeS wälja. Petrowitsh tuetas otsaesise käe peale ja wahtis kärsitumalt, nukral meelel enese ette. „Oö on pikk!" pomises tema. „Ja kui tema seda ka mitte ei oleks, Jowan istub homme luku ja riiwi taga! kadi*) on, nagu ma kuulen, käsku saanud, päewa tõusu aegu kamasside hulgaga tema maja sisse piirata; leitawad kirjad saawad tema kaela murdma, sest tema ei Wõi mitte tõendada, et nad mitte tema enese kätte ei ole saadetud. Tüdruku järele ei saa keegi küsima, ja kui ka, enne kui teda taga otsima hakatakse, oleme meie siit juba kaugel! ..." Wana wärawa hoidja tuli jälle tagasi. Ta tõi leiba, gaurti ja rakieh't ja seadis kõik sõna lausumata külalise ette. Petrowitsh wõttis jänunedes pudeli ja pani tema suu äärde. „Mis all pool ka sõjast räägitakse?" päris manamees,  risti pandud jalgega põrandale lugadest punutud mati peale kükitades. „Juba nädalatest saadik ei näe *) Kohtunik. mina siit ülewalt enam sõjatuld, mis mina piaaegu aastast saadik Donan jõe kaldal nägin loitwat." Petrowitsh ei pannud temast tähele. Tema läks kärsitumaks ja püidis seda wäsimuse warjule peita. Mõttesse  jäedes, pead pen-pesa peale tuetadeS, istus tema. Tumedaste lõkataw lambikene WalguStaS waikijat. „Mina lähen hommiku päewa tõusu ajal siit teele ja tahan nüid järele waadata, mis minu kaitsealune teeb," ütles Petrowitsh wiimaks püsti tõustes. „Jäege Teie aga üSna rahule, küll ma isegi teed üles leian!" Wana mehe juurest ära minnes astuS tema käigu peale. Ta läks kikkiwarbil mööda seina äärt edasi ja jäi wiimaks, oma kõrwa kuulates wõtme augu külge pannes, tua ukie ette seisma. „Tema magab! Seda ma teadsin!" Tasakeste tegi tema nlse lahti. Nurgas seisaw lamp WalguStaS tumedaste ja kurblikult magaja nägu, mis mustaist jnukstest poolest kaetud oli. Kikki warbi! ligimale  aStudes, kummardas Petrowitsh ennast Marinka päitses tema palge üle. Ettewaatlikult lükkas tema käsi nein otsaesise pealt juuksed kõrwale; kartlikult silmitses tema mustade riipsmete wärinat, kuulas tema raSket hmgamist. Kaua seisis tema üksi silmi tüdruku palge peale waadateS. Tema tõstis ühe tema tüsede mustade juuköte salkudest ja wajutas oma huuled selle peale. Neiu hingamine  tunnistas kõige raskemat und. Ta kummardas ennast tema üle ja jõi tema hinge õhku. Neiu magas. „Kui ilus ... kui taewalikult ilus oled sina!" sosistas tema, rõõmust kui meeletu. Ta kummardas ennast sügawamalt neiu üle ja puutus tema otsaesist oma huultega. Aga ehmatades põrkas ta tagasi; ta nägi, et Marinka, järöku unest üles äratud, suurte silmadega läbitungiwalt tema otsa wahtis. „Petrowitsh!" kõlas siis kiljataw heal läbi tua. Marinka seifis tema ees, tume wiha puna lökendas tema palgel. „Kas sind mõni unenägu on ehmatanud?" küsis Petrowitsh rahulikult. „Mina aStustn praegu siia tuppa ja tahtsin sinu järele waädata!" „Teie olete juba tagasi?" Marinka jumestas näust, aga ta ci julgenud, Petrowitshi  rahulikust olekust kahtlaseks tehtud, temale walet süiks anda. Tema waim, mis ju ka unesgi weel rahu ei leidnud,  wõis teda ju kergeste petnud olla. Tema ise tundis sest mõttest kergitust, et see ainult würastus oli olnud. . . „Kas Teie isat olete leidnud? ..." Petrowitsh kõngutas waikides pead. Tume kara tungis sell silmapilgul lahtise akna läbi wäljast sisse. Petrowitsh kohkuS; ta ei teadnud midagi wastata; tema kuulas sala warinaga, nägu akna poole pöördud. Ka Marinka oli näust kahwatanud, kui surm, segaselt  wahtis tema Petrowitsh! otsa ja kuulas ehmatusega. Petrowitsh oli oma selja tema poole pööranud; ta kargas lambi juurde ja lükkas selle nagu kogemata laua pealt maha, nii et tema ära kustus. Siis kargas tema pimedas akna alla, ronis alumiste seina laudade mööda üleSse akna juurde ja wahtis, kätega raud ristidest kinni hoides, walja kuupaistest walgustatud platsi peale. „Sinu isa on wäljas," hüidis tema lameda, warisewa  healega tuppa. „Aga mudiri kawaösid on tema kaasas. Nemad otsiwad sind!" Kuu paiste saatis ainult riiwamisi oma kiired raud wõrede wahelt sisse; tema walgustas ka Marinka nagu, mis kahwatanud oli, kui surnul. „Jsa!" sosiStasiwad tema wärisewad huuled. „Sina piad nüid põgenemise ehk. . . pasha wahel walitema! Tee otsust! Kloostri tagumise wärawa läbi wõid sina pea seda!" Petrowitsh oli tema käe randmest kinni wõtnud ja pigistas teda waljuste. „Isa!" sosistas neiu jällegi. Minu waene, waeue isa on wangis!" Järsud löögid wasta kloostri wärawat paniwad tütarlapse  nõnda kohkuma, et ta piaaegust ära oleks minestanud.  Petrowitsh hoidis teda langemise eest; ta wedaS teda wägisi ukse poole. Jällegi kuuldusiwad needsamad löögid, aga waljumine,  kõmisewamalt, nõnda et kloostri müirid wasta  kajasiwad. Petrowitsh kiskus ukse lahti; tema kahmas tüdruku ehtme ümbert kinni, püidis teda oma kaindlasse tööta, aga tema raugenud jõuud ei jätkanud enam ja looduse sunnil kaitsesiwad teda neiu käed enesest eemale. „Kas sa hull oled! . . . Wälja! . . . Iga silmapilk toob sinule hukkatust!" sosistas Petrowitsh temale kõrwa. Marinka hoidis kõwaste ukse lukust kinni. Piaaegu nagu minestuses rippus tema selle külles. Jällegi hakka- 5C 27. Sakala. 18S5