Silmapilk või pikem tutwus. Alguspäraline uudisjutu kene. Kirjutanud - x—. 111. Ma ei kuulnud ega näinud teatris enam midagi, waid ujusin lausa õnneS. Ma arwasin neiu heakest ja sõnadest mõistwat, et ma eluraamatusse olin kirjutatud. Kui näitepõrmandal noor paar takistusi wõites töine töise hõlma langes, oleksin ma oma neiuga hea meelega sedasama  teinud; julgesin aga waewalt ta kätt pigistada, mida ta õrnalt wastas. „Kallis neiu!" algasin ma vmS uulitsal koju minneS, „ma pole suur sõnade sõber, sest et ma Teid enam armastan,  kui sõnu. Sellepärast ärge pange imeks, kui ma siin ilma keerulise sõnadeta Teilt küsin: kas wõiksite mind armastada, mind õnnelikuks teha? Neiu käsi, mis minust kinni hoidis, warises; ma ootasin poo! julgeöte head wastust. Kuda ehmatasin aga, kui piiga weidikese mõtlemise järele mles: „Ma kahjatsen wäga, kui Teid oma waStuse läbi piaksin pahandama ja kui ma Teile selleks küsimiseks õigust olen annud. Ma ei salga, et Teie mulle wäga meelepärast olite aga, ma usun kord, et mõni silmapilk  tähtjaS on, ja ükS niisugune silmapilk seisab Teie ja minu wahel. Ma palun, jätame selle jum; jäege mulle ka edespidi sõbraks, nagu mina Teid, kui oma ainust sõpra alati kõrge lugupidamisega meele tuletan." Õnnetu pilk', miks sa mõne töise silmast pidid tulema! Shkasin ma. Teie süda ei ole siis enam waba? „Ei ja! aga see pilk saaks mind alati eksitama, minu ja Teie õnne rikkuma. Jäeme Jumalaga! Elage õnnelikult!" Praegu jõudsime neiu korteri juure. ,Head ööd!" hüidsin ma pool teadmata ja pöörsin koju poole. Oleks ma säärase wastuse peale wähegi ettevalmistatud olnud, ei ma siiS nii kergelt poleks ennast lasknud minema saata. See oli ainus neiu ja ainus kord, kus metsaroosikene  (nii nimetasin tutwat metsaisanda tütrekest) ühe töise neiu eest natukeseks ajaks taganema pidi. Warsi seifis ta mull jälle waimu silma ees ja öösel unes trööstis ta mind imelikult: „See on õige," ütles ta oma kahwatanud  huuledega, „armastus tuleb pitkemast tutwusest. Ma olen alati mõttes su juures, meie oleme mitu aastat tutwnd, jäeme ühte!" ÜieSärkades tõotasin ma taieste oma warjupildile elada, ega ilmaski esimese nurja läinud katse järele minna töiselt neiult armu püidma. s Noor lehekuu puistas jällegi õisi ja laotas lehti; tema pehme õhtu õhk silitas meelitawalt jalutaja palgeid ja awateles igaühte Suue. Just nii kui nelja aasta eest Wõrumaal rännates ilm ka oli. Siit kewade oli mull aga alleS uus, sest sügise olin W. linna tulnud. Põua sitikad sumisesiwad linna surnu-aial noorte lehtede seest ja wana lossi aherwarteft hõikas ööpikk, kurblikult,  kui kaebaks ta lossi ette langenud muistcsid wabaduse  wõitlejaid ja hõiskawalt, kui teretaks ta wõõra wõimuse  waremete otsast uue parema aja koitu. Mina lonkisin haudade wahel ja lugesin widewiku warul ristikirju, mis surnuaial mu armsam amet oli. Mõtted uitsiwad eemal, laksiwad jällegi metsaisanda tütrekese  juure. Ma wõrdlesin teda ajawiiteks Sõrmuse neiuga, kes wiimseil päiwil, ei tea mis sala murest kahwatu, weel tema nägu oli. Meie lubasime küll ükstõisele sõbraks jäeda, aga ma hoidsin ennast neiust siiski nii palju eemale kui wõimalik, sest ma tundsin, et tal minu üle wõimust weel küllalt oli; sagedam ümberkäimine oleks sellepärast jälle ilmaasjata lootuseta tundmusi elule kutsunud ja wana aSja uueste meele tuletanud. Kus meie kokku puutusime, seal kõnelesime mõne igapäise sõna ja lahkusime. ' Praegu leidsin wana wiltu wajunud risti pealt pool käsikaudu järgmised suurte tahtega kirjutatud sõnad: Hier ruhen die Gebeine der Jungfrau N. N. 17 Jahre alt zc. (Siin hingawad neitsi N. N. luud 17 aastat wana zne.) Liig ilmluulelikud sõnad noore neiu haual, mõtlesin ma. Aga mis aitab siin luule? surm on kare tõsiduS! Ma istusin haua päetsile. Tere õhtust! Mis Teie sellest riStikirjast arwate?" kõlas pehme naesterahwa heal mu selja taga. Ümberpöõrdes  nägin murelikku Sõrmuse neiut, kes mulle oma kätt wastu sirutas. Ma arwastn, et see kiri siin noore tütarlapse haual liig ilmlunlelik on, wastasin ma. Arwan aga jälle ka, et ta üsna õige wõib olla, sest surma juurest leiab wähe luulelikka külga. „Umbes nõnda olen ka mina siin juures mõtelnud, wastas neiu. „Ma arwan, sedasama tõsist mõtet wõiks ilusamal wormil awaldada, siis ei oleks ta mitte nii künkline  tõsidus, mis iludust ei tunne. Wsib olla, et meie aga paarkümment aastat hiljem tõisiti mõtleme. Noorus tahab ju kibedat elutõsidust nii paksult lilledega üle riputada,  kui wõimalik. Näituseks wõtn Teile sette tarwis ühe salmiku anda, mis keegi ühe surnud noore neiu kohta luuletanud. Mis Teie settest nrwate?" Neiu tõmbas ühe paberi tükikese taskust raamatu wahelt ja andis mu kätte. Ma ei teadnud mis see oli, aga mu keha hakkas wärisema. See oli ju minu oma käega kirjutatud salmik: „Miks sa wihkad meie ilma zc.", mis ma metsaroosikese päewaraamatusse kirjutasin. Kust leidsite sille salmikese? küsisin ma neiult, kes nüid omakorda minu äritatud olekut imeks hakkas panema. „Kas Teil see salmik nii meele järele on?" küsis ta. „M>na ei ole teda teinud; leidsin ta oma päewaraamatuft  üiSkord, kuhu teda keegi ilma minu teadmata kirjutanud." Ja mina kirjutasin ükskord need riad ühe surnuks arwatud neiu päewaraamatusse, logeldasin ma. Ma tahtsin weel edasi rääkida, aga neiu waatas nii iseäraliku pitka Pilguga mu visa, et mull sinad kinni jäiwad. Läks juba pimedaks, sellepärast astusin mina neiule ligemale, weel ligemale, mu silmad uppusiwad tema , waatesse ja kui kallist unekujutuft hoidsin ma lähemal silmapilgul neiukest kaendlas. Tüki aja pärast selgusiwad miu mõned. Ei wõj wõimalik olla! arwasin ma. Nime on ju töine aga nägu ja salmik? Ja kui ta tema on üks pilk on meie wahel! Kattis neiu! algasin ma, kui ta ennast juba lahti hakkas püidma, ärge pahandage ühe õnneliku inimese üle, kes enese unenägu nüid arwab täide minewat, kui ka natukeseks ajaks. Laske ma ilutsen wähegi selles mõttes, et neiu, kette kohta ma ülemal nimetatud salmikese kirjutasin,  tõeste elusalt mu käte wahel on, et see Wõrumaa metjaroosikene on, keda ma asjata olen otsinud. „Aga kelleks Teie mind õieti piate?" healitses neiu ennast kartlikult lahti wäändes. „Ka mina pian Teid üheks kaua otsikud inimeseks ja oleksin õnnetu, kui Teie see ei ole." Mina arwan, Teie olete Ida Ring, metsaisanda tütar, kelle surmasängi juures ma ükskord oma seltsimeestega  laulsin. Siis ärkasite Teie ja waatasite korra mu otsa. Seda pilku pole ma unustanud. „Mma ei teadnud Teie nimegi, auuwäärt noormees, äga vm, et Me He olete, keS mind Wmfa warjusyrma küüsist pcastis. Hirmuga kuulsin ma, kudas mind surnuks peeti, aga ma ei wõinud mingisugust elumärki  anda. Seal kuulsin ma wõeraid heali; nende seast lootis üks, et ma weel elule pööran. Inimesed, kelle heali ma kuulsin, jäiwad minu juure walwama. Kui wiimnks pühalik muusika katte mu silmilt wõttis, seal langes mu silm Teie peale ja ma kuulsin, kudas seesama heal, kes enne elulootust andiS, rõõmsaste sosistas: „Elab!" Raske wäsimus wautak mu silmad kinni, aga ärkades oli mu kõige suurem mure, et ma seda tänada ei saanud, ilma kelleta ma wahest maetud oleksin olnud: Salmikesed üksi jäiwad mulle mälestuseks, sest oma tüdruku käest kuulsin, et seesama noormees nad sinna kirjutanud, keda ma ärkades nägin." Aga nimi, see õnnetu nimi, mis mind nii kaua pettis, kudas on sellega? küsisin ma. Minu isa nimi oli Sõrmus; minul saksastati ta linnas koolis korra „Ring'iks" ümber. Kui ma targemaks  sain ja isa suri, wõtsin auusa Eesti nime tagasi. Unustage see silmapilk, mis meid kord lahutas, saage mu omaks! palusin ma ta käest kinni hakates. „Ei, nüid tuletan seda alles meele!" ütles neiu mu kaela langedes ja waataS mulle sügawaste silma. „Teie juures wiibis mu pilk ju fiis, kui Teid meie tutrvusest saadik armastasin, aga Teist südame waluga lahkuma pidin, sest et ma ikka lootsin weel oma peastjat näha saada. Et Teie nüid seesama ol«te, rõõmustab kahekordselt. Nüid ei ole meie wahel midagi enam." Pooleni ööni istusime nüid õnnelikult ühes. Meil oli ju palju ühetõisele ütelda, meil, kes meie hoobilt wõrsi wõõrad ja kaua aegsed tutwad olime. Meie ei teadnud  ju töine töisest weel muud midagi, kui seda, et meie tõinetöist armastasime. Poole öö arwasime olewat, kui tänaseks lahkusime, aga küllap oli wist rohkem aega läinud, sest lõokene siristas juba arglikult hommikut, kui ma küsisin: Aga ütle ometi. Ida, kust see armastus siis õieti hakkas, kas silmapilgust, kus esimest kord tõinetõist nägime, wõi pärastisest pitkemast tuimusest? Silmapilk on küll miimist otsust annud, aga armastasime meie juba endid teadmata, kes meie olime. „AH, mis meie sellest enam arutame, kudas ta tuli; oleme õnnelikud, et ta tuli. Meie saatus on ka nii iseäraline ja imelik, et sest üleüldise asja juure sugugi näitust ci saa." Õnnelik armastaja see, kes enesest sedasama usub; muidu jaeb armastus, hakaku ta nmd sademe kombel silmapilgust, wöi pitkemast tuimusest, wanaks kulunud pruugiks  ja harinenud viisiks, mis wiimati igavust sünnitab. (LSpp.) Eesti näituste täiendamisest. Kõne, mis N. Kelch Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis 20. Jaanuaril 1885 pidanud 11. Miv. ei ole seda kohegi! asjalikult põhjendatud leidnud olewat, et lina meie maapinna tdu näija imeja oleks, meie maa daiwats regijaks jne. saaks, kui teda parajal mõõdul ja kuue seusme nurmede sisse-leadlusel tarvitame ja tee:ne. Aga seda olen ta mma tüll kuulnud  ja lugenud, nagu õnms. ruhwamees C. R. Jakvbson'gi  kirjutas ja tunmstaS, er ltnad meie Balti-uiaade pää rtkkus olla, et !>nad mmelt meie Sak. lumaa kohtadepldajaid  päriskohtade omamkmetS ja meestetg tegivad. Ma arvan koguni, et liig palju ei ütle, kui ma lina meie maa raha-hauguts kiidaksin. Tõeste vist ei oleks meie Seltstl neel unne neid toredaid murisid siin, kui meie pind hea linamaa ei oleks. Waatame omal maal ümber-ringi, siis näeme ka värssi, et seal nurgas, kuS lina paremine kaswab, ka inimesed jõuukumad, enam haritud ja koguni kaswugi poolest tõiStest ette on. Ja küsime siis nüld ükstõije käest, mis ja mitmet sorti on meie Eesti näitustel seda meie kuulsamat maaprodukti olnud? Paraku pian siin kahetsemisega kostma, et teda sugugi nälja ei olegi näidatud! Näitab kogum, nagu häbenekstwad endid meie põllumehed omast tähtsamast  tööst! Nagu oleksiwad nad isekeskis kadedad, ega ei tahakstdgi ükstõisele oma linategemise kunsti paremat külge näldata. Minu arvamise järele piaksime meie aga just selles asjas oma osawust näitama ja oma võidujooksmist  pidama, piaks just lina kõige enam meie EeSti näitusi täitma, sest et temast meie majapidamisele ka kõige enam raha saab. Arnab ka siin jälle mõni, et see ju seda waewa näärt ei oleks, et lina igamees isegi ju näinud ja seda on waft mõnedki arwanud, et keegi oma linapunnakest näitusele toonud ei ole, siis pian ka neile kostma, et nende olekul põrmugi põhja all ei ole. Sest meie linad ja nende tegemine ehk harimine on tõeste nii mitmekesised, et neid mitmeid sortisid ja viisisid ükstõistest küll nägema piaksime. Nagu praegu võitlevad rahva seas kõige pealt kätega ja hobuse-masinaga ajamise viisid ning näeks mõnigi meie noorematest põllupidajatest hea meelega oma vanema suguwennast tehtud katsete saaki ja võtaks selle järele teha. Aga kust sa seda näha võid saada ja tervet maad'perest peresse läbikäia, ei tuleks ka kellegi! meele. Siin piame ommeti kõige hõlpsamaks abinõuukS oma näitusi tarvitama ja meie võime ükstöisest wissiste kerge vaevaga ära õppida ja enestele omandada, kuida viisi meie linu rikkumata harida ja nendest kahandamata kasu omale kätte saada võime. Näituseks võiks iga jeltfiliige  talvel paaril viisil aetud ja haritud linapunnake suveks näituse tarvis paigale panna, neid meie EeSti näituste ehteks ja iluks ja terve maa tuluks väljapanna, millest ükstöisest siis seda paremat viisi äranäeme. Kui juur auu siis sellele, kes oma paremaste valmistatud linatöö eest auuhinna saab ja tulutoojam oleks see wissiste tervele maale, kui meie Selts linade peale enam auuhindasid  paneks, kui mõne kõrvalisema asja peale. Mida enam aga meie oma tulevase näitusele linu toome, seda suurem auu on see toojatele ja seda kergemine ja kohemine  saame oma targa linategijate käest edespidisekS tegemiseks  ja harimiseks õige tee ja kõige parema viisi kätte. Tooks näituseks meie 400 seltsi-liikmest igaüks punnakeje linu, see oleks kaunis ja mitmesugune kogu ning omanikud  wõiksiwad neid otsekohe kaupmeestele ära müia ega ei pruugiks talvisest hinnast midagi kahju võtta, peale seda ei ole temaga tagasiwedamise vaeva. Aga kasu oleks meil käes ja pealegi veel ilma kõige kuluta ja kerge vaevaga. Kui meie linade wõiduaelemifi oma näitustesse  ei kanna, siis ei või ka muidu Eesti näitused igail aastatel tarvilist kasu rahvale pakkuda, ei ole pia-aegu koguni igail aastatel võimalikud äragi pidada. Pangu seda minupärast mõnelt poolt mulle pahaks, aga ma ei jõua küllalt kõige raskemat rõhku Eesti majapidamistes linade peale panna ja seepärast, nagu majapidamine ilma linata läbi ei saa, nõnda ei saa ka näitused ilma temata läbi. Auusad koosolejad! Nüid lõpeks paneksin mina peale oma arutuste teile selle küsimise ette: kas teie olete ka minu soowimistega malmis ja teete lina asjus nõuda, kui ma omalt poolt nöuu andsin, toote neid ja. nimelt mitmel wiisil harituid ehk malmistatud näitusele ja omame oma heaste linategijate põllumeeste keskel seega eneStel 7. Sakala. 1885