Würst Gortschakow. Kuda meie juba enne poliitika ringwaatuses tähendasime, on kõige wanem ja kõige rohkem unustatud  meie aja Wene riigiametnik päraft seda, kui ta oma ameti ohjad noorema jõuu kätte äraannud, oma 84 eluaastas siit ilmast lahkunud. Järel seismas ridades teeme lugejat selle tähtsa ja kuulsa mehe elulooga  lühidalt tuttawaks. Kuna endised Weneriigi kantslerid enamiste kõik wäljamaa meeste sugust oliwad, oli würst Aleksander Mihailowitsch Gortschakow ühe kõige wanema Wene mõisniku suguwõsa liige, kelle esimanemad kuni Ruurik'uni ulatavad. Würst Odojewski-Masslowi ja Koljzow- Mafsalski järele on würst Gortschakowi suguselts Wenemaa ülematsugu rahwa seas kolmandamas reas. Würst Grotfchakow sündis 16. Julil 1798; tema isa, würst Mihail, oli kindralmajor, tema ema sündinud von Fersen, Saksi kindralleutenanti baron von Osten- Sackeni lesk. Oma kooli õpetust sai noor würst Aleksander Zarskoje-Seloo lyeeumis,, mis sell ajal wäga kuulus oli. Siin õppis würst Gortschakow kaaskaswandikusi tundma, kes pärast kõik enam ehk wähem kuulsaks saiwad, nagu Puschkin, baron Delwig, baron Modest, Kõrsi j. n. e. Waewalt 29 aastat wana, astus würst Gortschakow  diplomatika teenistusesse, kus ta selle aegse riigikantsleri  graaf Nefselrode all mitmeid ametid talitas. Tema oli Laibock'l ja Weroona kongressidel tegew, pärast Londoni saadiku sekretär, hiljem Roomas, Berliinis, Florenz'is ja Wiinis. Tähtjas aeg tema elus on aasta 1841, mill teda Stuttgarti Wene saadikuks nimetadi. Siin läks temal õnneks, suurwürstina  Olga ning selleaegse Württemberg'i troonipärandaja,  praeguse kuninga Karl I. kihlusid korda saata, mis keiser Nikolaus wäga soowis. Seega teenis würst Gortschakow oma keisri täie usalduse ära. Suurele poliitika wäljale sattus würst Gortschakow  aastal 1859, millal ta kui Wene saadik Saksa ühenduse päemul Frankfurtis tegew oli. Siin puutus Gortschakow esimest korda v. Bismarckiga kokku, kelle suurt waimu jõuudu ja andeid ta peagi märkas ja kelle hiljem kõiki maailmas kostaw kuulsus aega mööda mõlemaid suuri mehi mõnes tükkis ükstõise wastaliseks tegi. Siin Frankfurtis ka seegi oli, kus würst Gortschakow põlgtust ja külmust Austria wasta sisse imes, mis, hiljema juhtumiste läbi karastatud, kõige temk poliitika sihi tundemärgiks sai ja jäi. Weel lähemalt ja sügawamalt õppis würst aastatel 1854 1856, kus ta Wiinis Wene saadik oli, „Austria tänu" tundma, kelle seisukoht Krimmi sõjas igale Wenelasele kuni täna päewani ilmunustamataks on jäenud. 15. Aprillil 1856 kutsus teda Keiser Aleksander li. usaldus vanadusest wäsinud graaf Nefselrode asemele wälimiste asjade ministriks. Nüüd tõuusis würst Gortschakow aste astmelt ikka kõrgemale, ning oma walitseja usalduse, oma rahwa rahulolemise ja kiituse waral sai ta kõige auu-osaliseks, mis riigil anda oli. Kõige ülemad Wene ordod ja auutähed ehitasiwad tema rinda; 1862 nimetati ta wiitsekantsleriks  ning 5 aastat hiljem 1867 tõuusis ta riigikantsleriks.  Ka kõige wäljamaa walitsejate juures seisis ta suure auu sees, kes seda ta wasta läikiwalt ülesse tunnistasiwad. Würst Gortschakow oli 36-e wäljamaa suuristide ja rahade omanik, ning aastal 1875 nimetas teda Hispaania kuningas pärandlikuks grandiks (Kõigeülem auuseisus Hispaanias). Kui würst aastal 1881 oma 25? e aastast ministri ameti päewa pühitses, ei rõõmustanud mitte üksnes wäga auustaw keiserlik õnnesoovi kiri jubelari, waid ka kõik Wenemaa, kui ka wäljamaa ajalehed kandflwad tema auu ja kuulsust kõike maailma laiale, ning needsamad nähtawusstd keisri kui ka rahwa poolt ilmusiwad uueste, kui würst päraft ligi 66-ne aastast teenistuse aega Märtsi-kuul 1882 ametist lahkus. Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. VIII. Kui aga esimene whin möödas oli ja Loorenz Se käest haugutada sai, et ta asja niikaua salaja hoidnud, peeti kuni kesk ööni kibedaste nõuu, kuida kinni läinud umbsõlme nii õrna aga julge wiisi peal lahti wõtta, kui wõimalik. Lõpeks ühenda siwad ennast kõik õpetaja proua nõuuga, millele ennegi tema mees natukene.wastu punnis, sest et tema ise seal juures tegew pidi olema. Oma jutaka laheda naesukese wastu ei jõudnud ta aga kuigi kaua seista, andis ennast alla ja perekond lahkus rõõmsa lootusega, et plaan hommiku täide läheb. Homme oli pühapäew, selle peale oli Sohwi plaan rajatud. Kui ta ljeiuga, kes täna estmist korda mustad riided selga pani, hoobilt ülesse tõusis, küsis ta, kas ta mitte täm töistega ühes ei soowi kiriku minna, see saada tenjale ilma kahtlemata hea olema. Loore, kes küsimise peale natukene aega järele mõtles, raputas kurwalt pead ja ütles: tema tahta küll heameelega jutlust kuulda, ta olla aga weel liig nõrk, inimeste sekka minna; ta paluda enesega weel wähe kannatada. Seda tahame meie ka teha, ütles proua. Aga oma wennast on mull kahju, kes juba täna jälle oma kooli tagasi peab minema ja nüüd selle mõttega lahkub, et sina teda et tema pilk juba sulle nii wastumeelt on, et sa tema pärast ka töiste inimeste  eest põgened; ja ometi oled sina salle nii armas! Kuna ta seda ütles, pööris waene laps silmad töisele, et Sohwi ei näeks, kuda kuumaw häbipuna ta palgeid kattis. Kudas wõin ma teda wihkada, ütles ta wiimaks pikalt. Mull on temale palju tänu wõlgu, ja tõeste, Sohwi, ma ei ole oma mõtteid tema kohta sugugi muutnud; ma tahaks seda temale heameelega näidata, kui see ka mu elu maksaks; aga ära nõua mitte, et ma teda pean nägema, ära päri ka mitte, mikspärast. Las' ta läheb ja unustab minu ära. Ma pole seda sugugi wäärt, et ta weel minu järele küsib. Olgu peale, ütles Sohwi wägise tehtud rahuga, ehk ta küll, Loorenz'i arwamise tõenduse üle rõõmu pärast oleks hõisanud. Sa oled alles laps, kellele tema tujud andeks antakse, küll meie aegamööda teeme su jälle terweks. Aga kui sa jutlust kuulda tahad, seda wõid sa ka ilma kiriku minemata teha. Kas sa näed seal aia nurkas suwemajakest, kus kolm trepi astet ülesse wiiwad? Sealt üle müüri on kirik ennegi kümme sammu kaugel. Kui suwel, nagu nüüd, kiriku haknad lahti seisawad, kuuleb wiimase kui sõna, mis õpetaja sinna ära. Seal wõid sa üsna warjul pühapäewa pühitseda, ja kui Jumalateenistus otsas, jälle enne seie tagasi tulla. X Seega wõttis ta piiga pea käte wahele, muisutas otsaesist ja suud ja jättis tema üksina. Pea peale selle hakkas kell hüüdma ja leinaja nägi kardinate warjult läbi akna, terwet perekonda, lapsed ees aia wärawa poole minewat, kust tee kiriku juure wiis. Loorenz kõndis ema kõrwal; ta waatis tummalt oma ette maha ja Loore arwas, et ta kurwem ja kahwatum oli kui enne. See tegi temale nõnda haiget, et tal wesi silma tuli. Siis aga, kui peale tema enam tõift inimese hinge majas ei olnud, wõttis ta ometi südant ja läks wankuwa sammudega, kui praegu^terweks saanud inimene läbi aia suwe-majasse. Temal oli, kui oleks ta praegu hauast taewalise õhusse tagasi pöörnud; õnsa tundmisega  hingas ta kosutust. Lilled uimastasiwad teda. peaaegu oma lõhnaga ja hommikune päike puistas nii heledat walgust ta peale, et ta iga kümne sammu takka seisma pidi jäema ja silmad kinni pigistama. Ta hingas jälle lahedamalt, kui ta suwemajakesesse jõudis, mida laialehtedega kaswud warjasiwad ja wilutasiwad. Wärisewa põlwedega istus neiu pingi peale, pani käed risti ja kuulas, kuda kella hea! waikis, orel hüüdma ja kogudus laulma hakkas. Kuda rändajat, kes mitu päewa halwa tee peal tolmu ja palawat kannatanud, soe wesi kõigest mustast  supeldes puhtaks loputab, nõnda kohastwad lauluja  mängulaened pühalikult neiu ümber ja wõtsiwad koorma ta südamelt. Siis kuulis ta õpetaja tõsist healt ja sai ka tõeste kõik aru, mis ta ütles. Jutluse  põhjaks oliwad need sõnad walitud, et neile, kes Jumalat armastawad, kõik asjad heaks tulewad. Seda sügawat sõna, mille tähendust mõtlemata pruukimine,  niisama kui mitmel kuldsel salmil, madalaks ja igapäewaseks teinud ja ära kulutanud, püüdis ta nii sügawalt, kui seda maakogudusele wõis, esiti üleüldse  ära seletada ja tuli siis wiimiste päewade ja juhtumiste peale, ja näitas, kudas salmi tõutus ennast ka raske Jumala witsa all hirmsa haiguse ajal näitanud.  Mitmele, kes mureta elanud ja oma Loojat üsna unustanud, olla leina läbi, mis nende ja nende omaksete peale tuli, oma hinge õnnistus, igawene aeg ja wagadus meele tulnud. Kõik kristlikud woorused, mille peale häil päiwil waewalt mõteldi ja mis peidus seisiwad, olla nüüd äratatud saanud ja awalikuks tulnud; inimene olla ennast inimesele wennalikumalt ligistanud, kui muidu, ja taewa Isa raske witsa all olla arglik hing jälle tundma saanud, et meie kõik Jumala lapsed oleme ja et meie Isa meid armastab, kui ta ka karistab. Nii kuda maawärisemise aegu, mis ksik rahulikud majad ja hooned häwitab, sagedaste terwisewee hallikad ehk kulla sooned ilmuwad, mille leid kõik kahju kümnewõrra tasub, nii saada ka õnnistus,  mida nüüd surm saata, lootuse järele mitme põlweni ulatama, ja külw rõõmust lõikust tooma. Seda ja muud sellesarnast rääkis auus Jumala sõna kuulutaja ja wähe kirikult snõnda  lngutatud, kui neiu, kes aias kuulas. Kui õpetaja palme ära oli pidanud, ütles ta meel: t'al olla oma armsa kogudusele Meel teada anda, et Jumala õnnistus ennast raskel ajal iseäralikult kahe südame kallal olla näitanud, keS surma wikati ees ennast eluks olla ühendanud ja seega uuesti tunnistanud, A neile, kes Jumalat armastamad, kõik asjad heaks tulewad. Ka neile, kes seiemaale ilma teist õieti tundmata olla ilmas rändanud, neile toonud maawärisemine sooja terwisewee hallika nahtawale;  nende lapse lapsed saada wiimaks walju saatust õnnistama, millest, kui Jumal tahta, rõõmus ja õnnelik tulewik idaneda ja õitseda. Siiamaale oli tütarlaps suwemajas tuksuwa südamega  küll, et ta oma armastuse peale mõtles, aga aimamata pealt kuulanud. Aga kui nüüd kogudust paluti, kihlatud paari bingekarjatsega ühes palwes Jumala armu hoolde anda, ja kui nime peale, mis piigal kõige kallim, tema oma nime kantsli pealt kõlas, seal kadusiwad waesel lapsel meeled ja ta pea wajus akna raami najale, nulle all ta istus. Ta ei kuulnud sugugi enam, kuda õpetaja kogudust õnnistas,  kuda orel kohades lõpulaulu mängis, alles fiis kui sammud suwemaja poole tuliwad, ärkas ta jälle. Kus see kiusakas loom on? kuulis ta wana meistert hüüdwat. Mis? Tema ei läha kiriku, kui ennast maha üeldakse! Ja nüüd äiale weel ninaprilli teha! Ilus küll! Aga nüüd peab ta ka selle eest trahwiks wana hallihabemele korra muisu andma, enne kui meie ta peigmehe kätte jätame. Nende sõnadega wõttis manamees ukse lahti; ta tuli üsna parajalt, et neiut, kes ülesse oli tõusnud ja temale wastu tahtis tulla, aga jälle ära nõrkeS, kate wahele wõtta. Kui Loore jälle silmad lahti lõi, oli ta widewikul  aias pingi peal selle juures, kelle silma ta enam eluajal ei olnud tahtnud waadata, kellest teda nüüd aga üksnes surm, kes neid ühendanud, jälle wõis lahutada. (Lõpp.) Tänulik poiss. Saksa keele järele J. L^n. 111. Esimene maja külas, kuhu metsawaht natukese aja pärast jõuudis, oli kiwist ja wäga suurt moodi ehitatatud,  mille punane kiwi katus töiste õlekatusetega waeste urtsikute seast kaugele wälja paistis. Metsawaht  astus ruttu sisse, kus temale üks suur, laia kiladega mees wastu tuli. See mees oli küla ametnik,  kellele mitte kaaselanikude armastus, waid tema enese suur rikkus nii suurt wäge ja wõimust oli annud.  Kuidas ta selle rikkusele jõuudnud, ei teadnud keegi. Kui Prantslased Shweitsi maale tuliwad, oli ta waene mees, kes woorimisest Badeni ja Aargau wahel oma pead toitis. Sõja ajal oli tema teenistus natuke suurem ja warsi peale Zürichi juures olewat lahingit hakkas ta enesele uut maja ehitama, kus juures ta rahaga nõnda pillawalt ümber käis, kui oleks La mõne raha-augu leidnud. Sellsamal ajal sai ta Prantslaste suureks sõbraks ja isamaa waenlaseks. See oligi, mis teda wägewaks külawanemaks tegi. Tema pidi selle eest hoolt kandma, et kõik käsud punkti pealt saiwad ära täidetud ja maksud õigel ajal maksetud. Muidugi teada, räägiti siin ja seal salaja mõnda, mis uuele ametnikule just mitte auu ei teinud. Rahwa suus kõlas jutt, ta olla Berni linnuwalitsuse poolt Zürichi linna Austria wäele saadetama raha kasti miimist  oma peale wõtnud, aga teda mitte õige kohta „S a kala" 5Z tt. IBBS.