Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. VI. Bob'il oli küll kaubanõuuniku isanda esimeste  lausete kohta waStus keele peal kipita- MaS, aga tema tõrjus wägist omad sSnad tagasi, sest et ta mitte sündsaks ei arwanud, kohe esimesel  tutwustusel niisugustesse asjadesse ligemalt  puutuda, millest ainult ilma mingi tuluta ehk käre waielus oleks wõinud tekkida. Sellepärast  tänaS tema pakutud istme eest ja ütles: „Wäfimuse üle ei wõi mina just mitte kaebada. Mina jõudsin juba eila poole ühetõistkümnese  rongiga siia ja olen ööd wõerastemajaS  puhanud. Nüid ei tee ju sarnane sõit raudtee peal mitte suuremat waewa; mina olen palju enam wintsutada saanud, kui ma wahest Lihawõtte pühade ajal halwa teega ja puuduliku  sõiduriistaga olen Tartust koju ja sealt jälle tagasi sõitnud." «Jah, noored inimesed ei pane niisugust teekonda tähelegi, aga kui mina praegu ühe puhuga 24 tundi olen raudteega sõitnud, sits hakkawad minul kondid wahest juba walutama. KaSTeie oma asjad olete warsti kaasa toonud?" „Ei, mina jätsin nad weel wõerastemajasse,"  wastaS Bob. „Noh, siis wõime nad ju warsti sealt ära tuua lasta," ütles kaubanõuunik. Ta kõlistas tuapoissi, kelle kätte sellepoolest tarwilik  käsk sai antud. „Aga mina olen koguni ära unustanud Teile tubakat pakkumast. Teie suitsutate ommeti? Noh muidugi, kes meie ajal seda harjutust ei orjaks? Siin on sigarid ja paberossid, wõtke ise, kumba' soowite." Bob tänas ja pani omale paberossi põlema. „Siin minu kirjutuskambris wõite Teie igal ajal julgeste suitsetada", kõneles kaubanõuunik  edasi, „aga töistes ruumides palun ma Teid küll seda mitte teha, sest minu abikaas  ei wõi seda sugugi sallida. Mina nimetan  seda Teile juba warsti, sest parem on, kui uuS kaasleiwaline kohe alguses wõera maja seadlustega saab tutwuStatud. Mina ise ei suitsuta ka iialgi muial, kui siin oma kirjutustuas, olgu siis wahest, kui suurem hulk külalisi on palutud, siis saab muidugi niisugustest kodustest seadlustest häda sündmusel  natukene kõrwale mindud." „Teie soowi saan ma täpi pealt täitma," waStas Bob, „pole seda ka sugugi imeks panna, kui hõrnem sugu ei salli, et kõik tuad ühte wiisi ära saawad suitsetatud; tubaka suitsuga segatud õhk on isegi harjunud piibumehele  jäle." „Ma loodan, et Teie minu laste wasta tubli-ja lahke koolitaja saate olema, sest lahke ümberkäimine lastega on üks kõige esimestest asjadest, mis minu arwates koolitamisel nõuda tuleb. Kas Teie ka enne juba olete lapsi õpetanud?" „Wähe, aga ikka ka sngupärast," kostis Bob. „Olen Tartus, kui aeg lubas, mõnele gümnaasiumi koolipoisile eraõpetust andnud." „Noh, siis ei ole Teile see ammet mitte päris wõeras," kiitis kaubanõuunik pead nikutades.  „Waadakc, minu pojad ei ole sugugi pahad lapsed, aga küll natukene wallatumad; aga seda ei taha mina sugugi weel pahaks omaduseks pidada, sest kui lapsed nagu lollid oma pead norutawad, siis ei ole see mitte kõige parem tundemärk nende waimu elust ja annetest. Aga küll see kõik saab mõistliku juhatuse all loomulikkude rajadesse tõrjutud ja mina loodan selle poolest iseäranis Teie tegewuse peale." „Ma tahan katsuda oma kohust täita, nii kaugele, kui minu jõuud ja osawuS jätkub," koStiS Bob kunmardadeS. „Ma loodan, et see ülesanne mitte üle Teie jõuu ei käi. Minul enesel ei ole ju nii palju aega, oma poegadega ennast laialisemalt  sekeldada, sest et minul kaunis suur töökond ja palju tallitust on, mis mind wahest ka kodust eemale wiiwad. Waadake, nemad käifiwad minul mõlemad fiinses Saksa gümnaasiumis, aga ma olen nüid nõuuks wõtnud,  neid parem kodus õpetada lasta. Niisuguses  awalikus koolis on hulk mitmesuguseid lapfi kooS ja seal õpiwad nad töine töisest siis mõndagi wallatust." „Selle mõtte wasta pean mina tõeSte hakkama", ütles Bob elawalt, „ja niikaugele, kui minu teadus kaswatamise kunstis ulatab, ainult awalikkude koolide eest seisma. Sest awalikud koolid, kus ühe-ealised lapsed koos on, äratawad nende waimu ja wõidupüidmist, nii et nad ükstõise õhinal seda wirgemine õpiwad.  Selle poolest wahest aga wõiks awaliku kooli õpetus pahem olla, et koolitaja mitte ka mõne weiksema waimu annetega lapse pärast ei wõi oma õpetuse sammu takistada. Kui ühele ehk mõnele, suure hulga seast see ehk töine õpetus mitte warsti ei ole selgeks saanud, ei tohi koolitaja tema parast mitte wiibida, waid peab edasi minema. See wiga aga saab enamiste koolilastest enestest sell kombel parandatud, et targemad oma nõrgemaid seltsimehi  toetawad ja neile oma keskes ära seletawad,  mis edasi õppimist muidu takistaks. Aga kodusest õpetusest tuleb jälle see tulu, et koolitaja kõik oma tööjõuudu ja mõjudust kitsamate  piiridesse wõib juhtida ja temale rohkem aega jäeb, oma õpilaste waimu andeid ja iseloomu  tundma õppida ja õigele teele saata." „ Sellega olen mina üleüldse ühes nõuus," wastas Runenftein'i isand, „aga koduse õpetuse juures jäeb ka ikka mõni wallatus tegemata ja paha ammet õppimata. Üks süsi õõgub töise õhinal, seda on waja hea, kui paha poolest tähele panna. Sunt pueri, pueri pueris puerilia tractant!*) Nagu näete, ei ole mina ka weel mitte oma Ladina keelt juutumaks ära unustanud," lisas Runenstein'i isand naljatades juurde. „Aga waadake, missugune  wiperus minul oma poistega oli juhtunud.  Istub seal minu wanema poMkõrwal koolipingis üks kaunis rahutu wõsukene, kes, nagu koolitajad ise minule on ütelnus, mitte pudeliski ei tahaks püsida. Minu Kastil see on minu wanema poja nimi, nooremat aga hüiame Kolliks oli juba ennegi temaga mitte korda jagelemist ja nääklemist olnud, nii et juba koolmeistrid kõige käredusega oliwad  pidanud jaule heitma ja neid paar korda tundide kaupa pärast kooliõpetust tühja kõhuga klassis seista laskma. Aga, mis niisugused sellest hooliwad! Noh, olnud kord jälle ajaloo  tunnis see kooliõpetaja olewat kaunis nõrk ju sellepärast julgewat poisid ka mitmeid tükka tema juures teha seal hakanud paha naaber jälle minu Kostit sõrmeotsaga külleluude  wahele sorkama ja kintsudest näpistama. Kosti olla teda küll juba mitu korda hoiatanud  ja noominud, et ta teda rahule jätaks, aga töine ei olla sest tähelegi pannud ja nokkinud  aga ühte soodu edasi. Noh, siis hakanud  wiimaks minu omal ka maks üle kopsu minema, wõtnud tindipotist tinti, ja ikka põhjast  paksemat, ja määrinud seda wiimaks sõna lausumata oma kustutamise paberi peale. Kui siis töine järele ei jätnud teda sorkimast, pannud ta temale korraga kläuhti! tindist täis imbinud paberi lehe nagu plaastri näu peale. Oh sa kullakene seda kisa, mis sellest siis terwes klassis tõusnud, kui töine must, nagu moorlane, oma silmi pühkima hakkas ja sellega asja ainult weel hullemaks ajas. Poisid naernud nõnda, et seinad wärisenud ja töistest klassidestki kooliõpetajat kokku jooksnud, selle kära põhjust waatama. Selle nalja wiimane otsus aga oli see, et minu Kosti nutust punaste silmadega enne aegu koju tuli ja minu pärimise peale kooliülemast kaasa tehtud kiituse kirja wärisedes ette näitas. Poiss oli parandamiseks minule koju saadetud. Noh, mis ma pidin tegema? Ütlesin temale, mis waja oli ja wõtsin nõuuks, oma lapsi parem kodus koolitada lasta, mille põhjusel ma nüid ka noorema olen koolist wälja wõtnud." Juba kaubanõuuniku wiimaste lausete aegu oli kõrwaliseS tuas rutuliste sammude kõbinat olnud, siis jälle sala kigaldamist ja trampimist,  nagu olekstwad seal mõned maadlenud ehk töine töist lükanud, mille peale kõik jälle wait jäi. Korraga wilksatas üks noor priske nägu ukse kaitse riide tagalt ja kadus niisama suure kiiruga jälle ära. „AH, seal ongi juba need jõmpsikud! Ei wõi nad oma wallatust jätta," ütles kaubanõuunik  üle õla oma selja taha ukse poole näidates. „Poisid!" hüidis tema siis walju healega, tuppa ja tulge oma uut kooliõpetajat teretama, nagu wiisakas elukombe nõuab." Selle käsu peale astusiwad kaks poisslaft, kellest töine umbes ühetõistkümne, tdine aga kolmetõistkümne aastane wõis olla, nagu tõrkudes  ukse kaitseriide tagalt wälja, kummardasiwad  Bob'i poole ja jäiwad stiS kaunis kohmetumalt  seisma ja wõeristadeö Bob'i otsa waatama, nagu olekfiwad neil silmad öuc jäenud. Nende näud õõgasiwad nähtawalt, sest et nad wist jooksnud, maadlenud ehk muud ihu palawaks ajawat pillerkaari oliwad pidanud. Aga see wõeristamine ei kestnud kuigi kaua, sest warsti astus noorem poiss ette ja pakkus Bvb'ile wahwaste kätt, rõõmsate silmadega tema otsa waadates. Wanem poeg tegi sedasama,  aga wähe häbelikult, tütarlapse wiisi punastades. „Minul on rõõm näha," ütles Bob, „et Teie nii prisked ja ergad poisid olete; nagu ma juba Teie näust ära wõin näha, olete Teie omale wist tubliste kehalikku liikumist muretsenud. Kas pole nõnda?" „Jah, meie turnisime praegu aias!" ütles wanem poeg. „Ia lõime kurni," lisas noorem rõõmsaste  juurde, „aga wiimane wõit jäi täna ommetegi minu kätte, ehk küll Kosti sellepärast juba pahaseks tahtis jäeda. Mina olen kolm korda kõik ühe korraga wälja löönud." „Jah, Kolli astus ka ikka terwe sammu üle piiri, mis ime see siis on?" wabandas ennast Kosti. „Siis olete Teie ju õige agaraste wõidelnud!  Ma loodan aga, et teie ka õppimise peale niisama tublid mehed saate olema," ütles Bob. „Ja sedasama loodan ka mina teist, poisid",  sähwas Runensteini isand. „ Õppige usinaste, et teist rõõmu näha saame ja pange tähele, mis Ellerhein'a isanda ütleb. Tema sõna piate teie tingimata täitma, nagu tuleks ta minu enese suust. Mina olen teie kooliõpetajale  ka juba kõik teie head ja wead ära rääkinud, sellepärast saab ta ka mõne asja pärast terasemalt teie järele waatama." Ellerhein rääkis selle peale paistega weel paar lahket sõna, nõnda et nad täis usaldust temale oma tähtsamaid päewa juhtumise jutustama  hakkasiwad, künni kaubanõuunik neid jälle minema saatis. „Minu abikaas on tütrega ja tema koolitajannaga  mõneks kuuks Krimmi saarele elama läinud, kus puhas wärske mereõhk nende termist wist saab kosutama, " algas kaubanõuunik,  kui nad jälle kahekesi oliwad jäenud, „ sellepärast ei wõi mina Teid nendega weel mitte nii pea tutwustada. Tulewal nädalal läheme ka meie siit ära minu suwekorterisse, siia samasse linna ligidale Sakolnikisse, seal on puhtam ja wilum õhk, kui siin tolmuses linnas määratu kiwihunnikute keskel, kust päikese  kiired igalt poolt seinadest tagasi põrkawad ja uulitsad palamaks kütawad. Seal on ka nägus männik, kuhu igal ajal wõib jalutama minna." „ Mõskma linna sumisest tolmust ja sügisesest  porist olen ma juba ennegi kuulda saanud,"  ütles Bob. „Küll Teie seda ka aegsaste weel oma silmadega näha saate, kui pikemalt siin wiibite!"  wastas Runensteini isand, „aga nii hull see asi ka mitte ei ole, kui meie ajalehed wahest laidawad. Aga nemad peamad käredamine  kõnelema, sest muidu pole parandamist, ega paranemist loota. Aga enne, kui meie siit suwekorterisse kolime, jäeb Teile ikka weel aega ennast linnaga tutwustada, kus ju nii mitmed wana aegsed mälestused Teie tähelepanemist  saawad äratama ja ligemat silmitsemist  nõudma. Ma loodan, et Teil sellepärast  aeg ei saa igawaks minema, sest poistele  tahame ka natukene puhkamise aega anda; sest ei ole ka kasu, kui õppimisega keha ära kurnatud saab ja wigaseks jäeb." „Koolitaja-isanda asjad on wõeraste majast ära toodud," kuulutas tuapoiss ukse läwe peale ilmudes, „kas käsite neid tema tuppa tallitada?" „Teil saab wift, Ellerheina isand, ka himu olema oma elukorterit waadata ja pärast ehk ka wäsimust puhata, mis Teil ehk ikka weel liikmetes wõib olla. Minul on ka weel toimetusi.  Kell wits sööme meie lõunat ja siis wõime mõnda tarwilikku asja weel läbi rääkida. Andrei," hüidiS tema siis tuapoisile, „juhata isandat tema tuppu ja muretse, et ka tema asjad fintta saawad." Bob aStus oma tuppa, kuS ta edeSpidi pidi wiibima ja laskis uudishimulikult oma silmad ringi käia. Korter oli lihtsalt majariistadega  ehitud, mitte parem ega pahem, kui temal Tartuski oli olnud. Kaunis awar kirjupaberiga ära löödud tuba, walgustatud kahest kaunis suurest aknast, keda praegust walged maha lastud katted fissetungiwate päikese  kiirte wasta warjafiwad. Aknate wahel seisis tumepunase riidega ületõmmatud sohwa, tema ees pikergune laud ja kolm leentooli, mis niisamasuguse riidega kaetud oliwad, kui sohwa. Need riistad näisiwad isaisadest pärandatud  ja ühe tiisläri töö olewat. Ühe akna all seisis rohelise kalewiga kaetud kirjutus-laud, tema kõrwal töises seinas raamatu riiul, kuna töise akna all jälle nurgas seiswa pesulaua ligidal üks weikene peeglilaud oli aset leidnud. Üks „shirmist" warjatud woodi, kummot, riidekapp ja weel mõned lihtsad toolid täiendasiwad  seda majariistade kogu, mis tua alles tuaks teewad. Wiimaks lubas ka üks kõrge walge pottahi, Moskwa käreda külma wasta talwel mõnusat abi anda. Töiste tubadega wõrreldeS oli Bob'i korter küll natukene kehw, aga siiski kaunis elulik, nii et Bob omale paremat ei oleks soowinudki, sest peaaegu nii samasuguses tuas oli tema, nagu üeldud, ka TartuS elanud, ja millega inimene kord ara on õppinud, see on temale ka armas. Ühe silmapilguga oli Bob seda kõik üle waatanud. Warsti tuli ka dwornik wõi majahoidja Wan'ka tema wõerastemajast ära toodud kraamiga, mille waewa eest tema Bvb'i käest hõbedase kahekümnelise sai. Wan'ka tänaS Wene wiist wööni kummardades ja läks oma teed. Tema järele ilmus tuapoiss Andrei, ehk kudas teda kodukondsetest enamiSte kutsuti, Andrushka, ja tõi aluslaus peal keha kinnituseks külma kanapraad!, suitsu kala, juustu, wõid ja leiba, mille juurde weel pudel Trjohgornõi õlut oli lisatud. „ Palutakse isandat seda keha kinnituseks wõtta, mis Jumal andnud on," ütleS ta rooga sohwa ette laua peale pannes ja küsis siis auupaklikult: „Lubage teada saada, isand, kudas ma Teid küll tohin auustada?*) Ärge pange pahaks, aga meil Wenelastel on juba niisugune wiis." „Wõid mind Robert Mihailowitshiks hüida," kostis Bob. Mõnda neh, Robert Mihailowitsh! Kas ma wõin Teile ehk asjade wäljapakkimise juures abiks olla?" „Kui sa aga selle kinninaelutatud kasti tahaksid lahti murda, küll mina siis muuga isegi toime saan," ütles Bob ja istus lauale uue peremehe soola-leiba maitsema. Andrushka oli kirwe toonud ja hakkas temaga kasti kaant lahti kangutama. „Aga olete Teie õige kaugelt tulnud, Robert Mihailowitsh," ütles Andrushka silmapilguks  oma tööd pooleli jättes ja kuklatagust sügades. „Miks nõnda?" küsis Bob. „lah niisamate! Mina näen seda neist piletitest, mis raudtee jaamades on selle kasti peale pandud," wastas Andrushka. Moh, kui sa siis kirjatundja oled, siis wõid isegi lugeda, kust ma tulnud olen." „lah, lugemisega saan hädalt ikka toime, aga kirjutamine on raske kätte saada. Kirjutan  tulewad niisugused keerulised waresejalad  sule otsast, et minul enesel silmad kirjuks  lähewad ja teine minusugune ühegi hinna eest neid ei seleta; aga juhtub õpetatud meeS loeb, pole wigagi!" Bob pidi wägisi naeratama. Mäe," kõneles Andrusha edasi „Peterburg, Pskow!" Aga siin on üks koguni wõeraS keeles," hüidis ta sõrmeotsaga Tartu aurulaewa  peal pandud Saksa keelelise pileti peale näidates, „tähendab, et wist koguni piiri tagalt olete tulnud töise kuninga maalt?" „Ei ma ole ühtegi wõeralt maalt," koStiS Bob, kellele Andrushka uudishimu hakkas nalja tegema, „waid ikka päris Wene tsaari alam; aga tema suures riigis on ka niisuguseid  maid, kus tõisi keelesid räägitakse." *1... Nad on poisid, poisid teemad poiste tükka 5 j NC.IIMU tl., s. o. risti- ja isanime pidi hüidma M 10. Sakala. 1834