Sakala 20. Wiliandis, 23. Maikuu Päelval 1881. IV. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja Väljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Natukene meie soontes tuksumast elust. I. Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Wiliandis: A. Grenzstein'i  ütelused; loomade põhupuudus ja weehäda; talwewili. Pärnu maakonnast: Näitemüük Aleksandri koolile; uue-usuliste pühade saatmine;  hirmus usumäratsejate tegu. Tartumaalt: Ühest rõõmsast peust. Peeterburgist: Ministeeriumi muudatused; Keiserliku Perekonna uus leina-aeg; kindral-adjutant Skobelew; Peeterburgi Heategev» Selts; kurjategijad. Ki omast: Kurjategijate sala trükimaja ülesleitud. Soomemaalt:  Kariloomade haigusest. Kuulutused. Lisaleht. Kullakene. XI. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kirja mustused. Natukene meie soontes tuksuwast elust. on mõte, täna Teile mõnda kõnelda meie õpetatud ehk koolitatud meestest. Et meil niisugust on ja nimelt jo kaunis palju, teame kõik ja meie peame selle üle rõõmustama, sest need mehed on elawav tunnistused,  et nüüdsed ajad Jumalale tänu  minewastest  maimu harimise poolest suure sammu ette on jõudnud. Nemad tunnistawad ühelt poolt, et meie aasta-sa'al ka Eestirahwale kõik uksed awatud ja meid mitte mana wiisi kaugel igawese pimeduse paelus hoida ei püüeta; töiselt poolt tunnistawad nemad, et Eestirahwas ka ise õpetuse kasu ära tunneb ja omi poegi nii kaugele maimu wara otsima saadab, kui nõder jõud kannab. Pea igaS seisuses näeme siis ka Eestlasi, kes kõik enam ehk wähem kooliõpetust on saanud ja nüüd selle maimu kapitaliga kauplewad, mis enestele jõudsiwad katte muretseda. Koolitatud Eestlasi leiame maal ja linnades; mõned on maamõõtjad, töised wallawalitsejad;  mõned köstrid, töised koolmeistrid; mõned kauplewad  poodidega, töised linadega, kolmandawad teemad mitmesugust käsitööd ehk kunsttööd. Nimetatud seisuste  ja ametite liikmed ja toimetajad on Eestimaal meie ajal enamiste jo kõik selged Eestlased ja see on loomuline asi, mis aega mööda nii pidi tulema. Meid on jo kümme kord enam siinmaal, kui muu sugurahwast. Ka kõrgemad seisused ja ametid, mis nimelt uniwersiteedi  õpetust omale tarwitawad, 'pole enam muu sugu meeste iseäraline eesõigus, maid ka Eestlastele saadawad, kui neisse saada tahawad ja jõuawad. Meil on jo mitu aega rohkeste kirikuõpetajaid, kes Eesti kännust kaswanud; tohtrite hulgas on kolm Testimeest kaunis kuulsaks saanud, aga need 'pole mitte ainsad Eesti sugu tohtrid, maid neid on palju enam, kes laias Weneriigis, siin ehk seal auuga ametit peawad. Kui kõrgemaid koolisi ja muid õpetus-asutusi läbi katsume,  näeme pea, et ka neis mitugi Eestlast tööd on tegemas. Tartu gümnaasiumis üksi on mitu kooliõpetajat,  kes EeSLi sugu mehed. Ka mäe-ülematest Wene sõawäes on mitmed maprad Eesti pojad olnud ja on nüüdgi meel ja 'pole nemad igakord mitte kõige alama nime kandjad. Ka mõisnikudgi, kes igal ajal uhked olnud oma seisuse sulgumise ja sugu puhtuse peale, 'pole meil uuemal ajal enam puhtad EeSti merest, arwamata jäägu meel see, et wistist mitme mana rüütli suguharu esiisad selged Eestlased on olnud, mis tunnistus  kirjade puuduse pärast küll enam waidlemata tõeks ei wõi teha, aga siiski meie mana aja histooria tundjatel wäga usutaw asi tahab olla. Lühidett wõime ütelda, et küll üht ainust seisust ja ametit enam ei ole, kuhu Eestlasi mitte sisse ei oleks saanud. Kõigis leiame Eesti sugu liikmeid ja mitte üksi talurahwa seisuses, nõnda kui meel nüüdgi mõned arwata julgemad. See aSja lugu, kelle peale mina praegu Teie tähelepanemise olen juhatanud, peab iga mõtleja Eestlasele  suurt rõõmu tegema. Aga siiski kurbdusega peame tunnistama, et seesama rõõm alles wüga poolik on. Palju on puudunud ja puudub meelgi, et ta meil täieline wõiks olla ja täieliseks jääda. Ja wõib olla, et kui keegi meist iseäranis Lerawa meelega ja palama südamega meie rahwa elust ja tulust, õnnest ja õnnetusest osa wõtab, et ta meie koolitatud meeste suuremast hulgast rõõmu suurest midagi ei tunne, maid et nad tema meele mureliseks ja südame raskeks, teemad.  Sest oleks nii tuim, et ta oma wendahL edasisaamisest za edasipüüdmisest ei rõõmustaks? KeS ei hüüaks, kui endise orjapõlwe ja tänise waba põlwe lood Eestimaal järestikku oma maimu silma ette seab, kes ei hüüaks siis: „Tänu suure Jumalale, kes meid ja meie lapsi mangi põlwest peastnud ja meile oma jagu osa ja õnne annud, haritud waba rahwa sekka elu asutada!" Kuidas see nii wõib olla? On siis meie koolitatud  mehed omas paljuses nii üleannetumad ja käest läinud loomad, et nad aina walu ja kurbdust teemad? On siis õpetamine neile ja meile enam kahju kui kasu toonud? Sedawiisi küsib wahest see ehk töine. Kuulge, mis mina selle peale kostan: Kaugel olgu minust see arwamine, kui olekstwad Eest! koolitatud mehed pahemad  kui meie ehk muud inrnesed, ja kui ka nende hulgas pahakombelisi nii ja tn palju peaks olema siis ei oleks see mitte minu imet ja kohus, neid noomida  ja sõnadega karistada jt pealegi wõime küsida: Kus leiame inimesi ja seisusi, kus kõik puhtad magad inglid ehk eksimata paapstid? Olgu meie koolitatud mehed omas elus ja ametis kissugused tahes, sellest ma kõnelda ei taha ega tohj kuid nii palju lisan juure, et tublid ja auusaid metnikusi nende hulgas õige palju on. Aga mis poolsst mulle ja muile meie koolitatud mehed kurwastust os teinud ja meelgi teemad,  on see asi, et nemad siuremat jagu Eestirahwale  surnud on ja nisugune surm on tundja südamele walusam kanda kui lchmuline wendade surm. Tõe poolest, kas see ei ole Uske ja kurb küll, iga päew nähä, kes elawad ja nimst meie hulgas elawad, aga siiski meist meele ja keele poolest nii lahkunud, kui oleksiwad nad surnud, kes Lallitawad, kui Eesti rahwast ilmas ei olekssi kui ei tunneks ega teakski mehed, mis meie neist! oodame ja loodame. Ma usun, et igamees aru saq, kuhu poole minu kõne joon praegu sihib. Ma kardan ja kaeban walisaste, et meie koolitatud  Eestlased koolist läbi saadtz ja talurahwa seisusest  lahkudes ka Eestirahwast la kumad, ennast Sakslasteks  ehk mõneks muulaseks h kamad pidama. Sellega kaub siis meestel a Eesti meel, Eesti keel ja kõik südamelik osawõtnne Eestirahwa elust ja olust, õnnest ja õnnetusest. N,l on ükskõik, kuidas wendade käsi külas käib, kui ag< ise hea korra peale saiwad. Nad ei pista kätt kül:, kui Eestirahwale midagi ehitatakse, nad ei aita, kui nende koormat kergemaks tahetakse teha, nad ei nuta nutjatega ega ole rõõmsad rõõmsatega. Nad käiwad wõerast wiisi eluteed ja ei näe nähes ega kuule kuuldes, mis EeSLi maal sünnib. Nad on elusalt surnud, see on minu ja muude lühikene tunnistus. See asi on iseäranis meie ajal kurwastaw ja walus. Eestirahwas on ärkamas, töötegijaid, juha- > tajaid, õpetajaid on rahwa harimise põllul hädaSte tarwis ja kes on niisuguse töö ja toimetuse peale sündsam ja soowitawam, kui sündinud Eestlased ise? Nemad mõistawad täieSte keelt, nemad teawad rahwa eluwiisi ja kombeid, nemad tunnewad rahwa tarvitusi  ja puudusi, häda ja wiga kõige paremine ära, kui aga silmi lahti tahawad hoida; nemad wõiwad neid ka kõige paremine Jumala abiga parandada, kui aga muidu tublid ja mõistlikud mehed ja neil armaSxtuse  tuli südames põleb; neid wõetakse tõrkumata, UKti mõtlemata, lahke suu ja südamega waSta, sest nemlH on omaksed, nemad on suguvennad. Meie teame Mk, hõim ehk sugulasuS maksab Eestlaste hulgas palM^ Poliitika ringwaatus. lv päewad>^ga Jumala abiga saab ta wiimaks ommeti oma üle wõitu saama. Katku ei ole küll kerge lämmatada, aga katkust saadakse wiimaks wõitu. Seesugune katk on praegu Weneriigile nende mässajate waim, keda NMlistlasteks hüütakse. Seda katku on küll wõeralt maalt Dse töödüd ja tema ei ole mitte Weneriigis sündinud haigus, aga ta segab praegu meie rahulist tööd ja nõrgestab meie tugewat elu. Aga ta saab jälle kaduma, ehk küll alles praegu weel tema wõim mitte täitsa kustunud ei ole, mis Juutide tagakiusamised  Lõuna-Wenemaal uueste tunnistawad. See tagakiusamine  on mässajate ja nende töö, kes hea meelega näekstwad, et Weneriik iseenese lõhkujaks Nii teab „Golos" jutustada, et ka Warsaawa linnas mõned Saksa Antisemiitlased Juutide tagakiusamist katsunud elusse kutsuda, mis neile aga mitte korda ei ole läinud. Niisugused Weneriigi lõhkujad ei saa muidu mässamist alustada, sellepärast teewad esmalt Juutide tagakiusamistega  alustust. On katk kord walitsemas, fiiS lähäb ta, arwawad nad, iseenesest edasi. Aga meie armuline Keiser Aleksander 111. on omas wiimases käskkirjas ühe wägewa sõna rääkinud, mis meile ütlemata troosti annab, sest kui truuid alamad teame, et Weneriigi tugewa Jsewalitseja käest meile ükst elu ja õnnistust tulla wsib. Nõnda mõtlewad ka kõik töised rahwasugud  Weneriigis, keda Keisri Jsewalitseja tugew käfi üheks ütlemata suureks riigiks ühendab. See Weneriigi  tugew ühendus on teraw pind selle riigi Vaenlastele  ja nemad näekstwad hea meelega, et seda ühendust  kuidagi wiist lõhkuda wõikstwad. See kuri püüdmine  ei saa neile aga mitte korda minema ja sellepärast saab ka aegamööda hirmus mässamise katk Weneriigi piiride seest kaduma ja sinna ennast tagasi peitma, kust teda kunstlikult meie maale toodi. Saksamaa.! langeb würst Bismark oma liig ikka enam rahwa silmas ime-