Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XXV. Warsti ilmuS ka Dashka ja hüidis rõõmsal näul: «Doktor on tulnud!" «Palume aga sisse astuda!" wastas Mea jumestades. Tuleja ei olnud keegi muu, kui Bob, kellel tuli uued, nagu nõela silmast tulnud riided seljaS ja weikene lillekimbukene käes oli; jalas särasiwad lakknahka saapad. «Lubage nüid, Wintraut, et ma Teid selle mehega tutwuStan, keda ma oma eluaegseks eestkostjaks olen walinud,"  hüidis Mea Bobi peale näidates. «Soowin palju õnne," pomises Wintranti neitsi Ellerheinale kätt pakkudes. «Teadsin seda ammugi!" Bob aga lõi naerdes parema käe oma pruudi ümber ja andis temale suud mis matsus, ehk küll töine ennast tema kaisutusest lahti teha püidis. «Mina olen meie kihluse kaardid juba malmis trükkida lasknud," ütles Bob Meat wiimaks tungima palme peale oma kaendlast laskes, «näe, siin nad on: Vi'. Robert Ellerhein ja Mea Koslom, sündinud Runenstein,  soowitawad seitse paari pastlid!" «Ega sina omete tõeste mitte nõndawiist küsis Mea pool kahtlaselt Bobi otsa pilkudes. «Nüid sa teed aga jälle nalja —" „Ei tea ka, loe ise; olen ikka pnidnud sinu meele järele neid teha lasta. Nüid aga piab Wintrauti neitsi kui mana sõber, kohe esimese kaarti saama, enne kui meel keegi töine sest kuuleb. Aga kas Teie ei ole mast tähele pannud," ütles Bob oma kihluse teate mana neitsi kätte andeS, «kas Meal miimasel ajal jälle mõni kardetaw päemapilt ei ole peapadja all olnud?" „Ei maid koguni amalikult laua peal, nagu ise näete," hüidis Mana neitsi rõõmustates, et Meale meikse müksu mõis anda, «näete, mis see siin on?" ütles tema järsku laua pealt Mea peenikest käsitööd kergitades, mille alt Ellerheina päemapilt nähtamale ilmus. Bob naeris suure healega, Mea aga läks kõrmust saadik punaseks ja lubaS pildi nüid tõeste tuleroaks anda. ~Nu jah, keS siis meel pildist hoolib, kui mees ise juba iga päew silmade ees seisab," ütles Wintraut ja läks ära töise tuppa. «Kuule, mu kullakene," ütles Bob siis sohwa peale istudes ja oma mõrsjat enese kõrwale tõmmates, «homme saame meie esimest korda mahakuulutatud ja siis nädala pärast kohe töist ja kolmat korda korraga. Niikaugele on siis asjad õiged, et meie homme nädala pärast wõime laulatatud saada, üksnes see on meikeseks takistuseks, et meid mitte marsti siinsamas ei wõi kokku antud saada, sest seadus nõuab, et meie kui Weneriigi alamad Wenemaal  ennast piame laulatama laskma. Et nüid ka seda punkti täita, olen ma mõtelnud, et meil muud waja ei ole, kui seda natukest maad siit üle piiri tagasi Wirballenisse  sõita? Mis sa sest arwad?" «Toimeta aga kõik, nagu sa ise heaks arwad, armas Bob," sosistas Mea oma pead peiu õla najele laskes, «mina jätan kõik sinu targa pea hooleks." Kui Bob oma pulmareisist koju tuli, kelle ots Itaalia maani oli ulatanud, asus tema ühte suuremasse linna tegewa arStina elama, kelle elanikud peagi temale oma täielist usaldust wastu kandsiwad, nõnda et tema praegu auustatud mees on, kelle sõna igal pool maksab ja haiged kauge maa tagalt tema juurde abi otsima tulewad. Mea aga hoiab majapidamise korras ja on selle juures weel ilusamaks läinud. Wana Wintrauti neitsi, kellele kõik tema endine patustamine andeks antud, on noorikule abiliseks  ja wõib nüid awalikult kuldsest toosist tubakat wõtta, miS noor paar temale oma pulmareist pealt kaasa oli toonud. Dashkat ei ole aga enam nende teenistuses. Tähendab, Andrushka, kes ennast waheajal Moskwa pudukaupmeeste  kilda oli üleswõtta lasknud, on oma kodukana ära wõtnud. Nüid kannab Dashka, kui tema oma Kaupmehega"  pühapäiwite Warblaste Mägedele õllega segatud mõdu jooma läheb, uhke siidi seeliku ja käed on mitme kuldse sõrmusega ehitud. Kui Mäe Mihkel, wana kulu pea, oma külleluuga hiljute õpetatud poega ja rikast minijat waatamas käis, oli tema Bobile hästi ilusaste kirjutatud kadakapuuse kannu, Meale aga ilmatu suure kulbi kingituseks kaasa toonud. Suur pütt wõid weel peale kauba. Bobi weikene Hans tõmmab päew otsa suure käraga mööda tubasid ja jookseb ühtepuhku oma õekese hälli juurde, kelle warrud pea saatvad  peetud. Kui aga wanaisa Bobi pikawarrelise piibu Wõtab ja ütleb: „Poiss, too tikuga tuld!" siis kordab Hansukene paju pilli healel: „Piip piibu peele tuult!" aga oskab siiski juba käsku täita. Wana taat aga ütleb siis Bobile: ..Mis kadasaksa Teie siin kaswatate, näe, suur poiss juba, aga ei oska weel sõnu taieste wälja üelda!" Siis wabandab aga wana ema: „Ega meiegi Bvb selles wanaduses selgemine ei rääkinud." ~lah, Bobiga oli ka töine lugu," ütleb wanamees, ennast magusahaisulise suitsupilwesse mattes, „ega tema ka mitte studeeritud" mehe poeg ei olnud. Need piawad juba maast madalast saadik targemad olema!" (Lõpp.) Iwan Sergejewitsh Turgenew. („Oma Maa" 3. nr.) Iwan Sergkjewitsh kõrgeste auustatud Wene kirjamees, üle maailma kuvlus, on sündinud 26. Oktobril 1818 Oreli linnas. Tema wanemad on wanast rüitli su'uft pärit. Isa, endine sõawäe ülem, surn aastal 1835, ema aastal 1856. Iwan Sergvjewitsh oli keskmine kolmest pojast ja sai kaswatatud nõnda kuidas sell ajal Wene rüitlite juures laste kaswatamise pruuk ja wiis oli. Mitmed kooliõpetajad Spetasiwad teda, kellest aga keegi Wenelane ei olnud. Siiski juhtus ka, et tema Wene kirjandust tundma õppis, kui ka mitte kõige paremat. Üks pärisori ja Turgenew'i ema teener oli agar raamatu lugeja. Seesama tutwustas Turgenew'i mõne wanema Wene kirjamehega. Kodune elu ei toonud temale kestawa pärisorjuse pärast südame rahu. See oli tema südant ikka kurwastusega täitnud ja parema põlwe järele igatsema pannud. Aastal 1828 läksiwad wanemad Moskwa linna elama ja aastal 1834 wõeti Turgvnew Moskwa uniwersiteedi  üliõppijate arwu üles, kust ta aga juba aaSta järele Peeterburgi umwersiteedi peale õppima läks. Siin kuulis ta mitmesuguseid teadusi. Juba siin kirjutas ta mõned kirjatükid, kellel aga suuremat tähtsust ei ole. Et Peeterburgi umwersiteedi õpetuse jõuud puuduline oli, sellepärast läks Turgenew aastal 1338 Berliini umwersiteedi  peale. Seal õppis ta kõige kuulsamate professorite juhatuse all hoolsaste ja agaraste. Ühtlast oli temal ka wõimalik Ohtu Eüroopa eluwiifi näha ja ennast sellega tutwustada. Ta leidis seda kõrgema olewat kui Wene eluwiifld, sest Ohtu-Eüroopas' oli kõige pealt pärisorjus kadunud. Aastal 1841 reisis tema Wenemaale tagasi ja astus aastal 1843 wäliste asjade ministeeriumi kantseleisse,  ilma et rahapuudus seda oleks tegema sundinud, sellepärast  et ammetniku teenistust üksi auuwääriliseks tööks ja ammetiks peeti. Aga niisugune ammet ei olnud temal meelt mööda ja ta hakkas üksnes kirjapõllul tööd tegema. Pea sai tema oma kirjatööst anu ja kiitust. Tuna kõige kuulsamad  kirjatööd on: Raamat „Kütikirjad", ..Rudin", ..Rüitlite pesa", „Eila õhtu", Isad ja pojad", „Suits" ja raamat „Uus aeg". Aasjal 1863 läks Turgencw wäljamaale elama, kust ta aga iga aasta kord Wenemaale külaliseks tuli, künni wiimate, ihu ja waimu poolest elutee käigist wäsinud  ja nõrgaks jäenud, suur Wene kirjamees minewal suwel omad silmad kinni pani ja eluwaewasl puhkama läks. Oma raamatutes jutustab Turgenew osalt talurahwa, osalt rüitlite seisusest. Nimelt talurahwa seisusest enne Wenerahwa wabastamift räägib ja jutustab ta „Küti kirjades" (3uiiiieilu oxoimiiis). Meie nimetame siin mõni sõna ..Kütikirjadest", nimelt et Oma Maa" lugijad juba paari juttu ..Kütikirjadest"  on tundma õppinud. „Kütikirjade" ilmumise ajal oli pärisorjus täieste walitsemas; suurem osa ei mõtelnudki pärisorjuse kautamise peale; alles mõned üksikud  oliwad ära tunnud, et muutusi hädaste tarwiS on. Ajalehti ei olnud sugugi olemaski. Sellepärast püiti siis luuletuses mõtteid rahwa elu kohta awaldada, kus luuletaja  inimeste elu nõnda näitab, kuidas ta tõeste on, inimesi  ise ette toob, kes omast eluluost räägiwad ja lugeja ise peab otsust selle üle tegema, kaS luod ehk inimesed halwad ehk head, auusad ehk auutumad on. ..Kütikirjade" jutustavused leidsiwad omal ajal mitme ja mitme haritud Wenelase keskel palju osawõtmist, äratasiwad  neid esimest korda äratundma, et talupoeg nõndasama  rõõmu ja kurbdust tunda oskab, kui kõrgema seisuse inimesed, kellega oma arwamise järele ümberkäija wõib. Püss õla peal rändab selles raamatus ettetuleja kütt, kes jo Turgmew ise on, metsades ümber, otsib enesele öökorterit,  pea mõne tutwa mõisniku juures, pea mõne talupoja heinaküinis, pea jälle talupoiste keskel, kes hobuste õitsis on. Kõiki neid inimest, kellega tema kokku juhtub, kujutab ta meistri wiisit; räägib asjalikult ja tõsiduse põhja peal. Kui tema inimesi kujutab, siis ei too tema mitte niisugusid juhtumisi ette, mis arwa ilmusiwad, waid juhtumisi, keda igaüks sell ajal näha wõis. Oleks tema tegudest rääkinud, mis arwa ette tuliwad, aga seda jäledamad  oliwad, siis ei oleks wast seda keegi uskunud, et luod pärisorjade keskel nõnda kurblikud on. Wäga puuduline ja wähe oleks see olnud, kui Turgenew  üksnes näidanud oleks, et pärisorjus põlastaw ja igale seisusele kahjulik on, waid tema pidi kõige pealt ka näitama, et rahwal „pea ja süda õigel kohal seisab," et pärisorjuse läbi mitte kõik koguni maha rusutud ei vlnnd ja kui paremad luod kätte jõuawad, rahwas ise paremaks ja tublimaks saada wõib. Niisugusid inimesi leiame meie Kütikirjade jutudes „Korr ja Kalinitsh", ..Lauljad" j.n.e. Nõnda on siis Turgknew kirjateel omaaegse inimestele rahwa wiletsat olekut näidanud ja kõige pealt oli tema esimene, kes seda tegi. Mõtted mida Turgönew oma kirjades  ülespannud oli, tõiwad kohe peale Krimmi sõja rikkast wilja, kus Wenemaal õntsa Keisri Aleksandri 11. juhatuse all nii mitmetpidi ilmufiwad ja luod ennast hoopis töiseks muutusiwad. Esimene küsimus, mis ettepandi, oli pärisorjuse kautamine. Niipea kui nõuupidamise aeg mööda oli, langes aastal 1861 pärisorjuse ike 26 nest miljonist Wene alamatest. Sedawiisi sai siis ka Türgil newi elaw pindmine täidetud ja tema wahwa töö tasutud. Lampide puhastamisest ja pruukimisest. Iv. k. Peagi lõpcb jälle meie pitkemate paewade aeg otsa ja igawad pitkad õhtud ja ööd asuwad asemelle, kus meie igawese päikese walguse asemel paljalt kiratsema petroleumi walgusega läbi ajama piame. Küll kuulukse mõndagi öösel ülemal olejat küinla tuld silmanägemisele kasulikumaks  kiitwat, aga et ta petroleumi-õlist kallim on, seepärast  on ka euamiste meie Eesti majades Petroleum pruugitawam; sest et kasina sissetulekute pärast ka iga odawamalle asjale meie juures wõit jäeb. Esiotsa olid meie talumajades weikesed juudi-lamdikesed kõige enam käepärast, mis aga oma suitsutamisega peagi oma halwa ammetit tunnistasiwad ja selle tembutamise eest ka pruugist wälja jäiwad, õigem ütelda tubadest kööki ja prostoimate tallituste walguse andjaks pandi. Eesti talu kaunimates tubades on uiud euamiste laua lambid, toredate kuplidega (warju ümbrikudega) ja klaasiga pruugitawad. Sellepärast  arwan ma ka üsna tarwilikuks mõnda riakest nende uute maja-asjade pruukimisest ja puhastamisest kirjutada. Need suuremad nõuda nimetatud laua-lambid on kaugelt kasulikumad ja kenamad, kui endised plekk-lambikesed  olid. Aga nendega piab ka hoolikamalt ja ettevaatlikumalt  ümberkäidama, kui töiste lihtsamate asjadega. Iga luk ja liige neist maja asjadest olgu puhas ja hiilgaw, iga lukikeue olgu neist ka terwe ja korras, ega ei wõi neid lampistd mitte ilma klaasita (Cylindrita) põlema panna, kes wastalise ja kahjulise petroleumi haisuga oma tua õhku rikkuda ei taha. Peale seda on need lambid päewa ajal kaunid näha, kui aga neil mõned lükid puuduwad,  siis annawad wõerale ta omaniku hooletusest tunnistust,  midas ju keegi enesest ci tahaks kuulda. Puhastamise  läbi saawad nad aga kaunimateks maja-asjadekS ja pealegi ööpimeduse walguse andjaks; alatise puhtaS hoidmise läbi on nende tuli ka hoopis heledam ja seega see weikene waew warsti tasutud. Petroleumi lampidega hooletumalt ümberkäimisest on sagedaste ka suured kahjud sündinud ja wõiwad nimelt õnnetused juhtuda, kui nad suwi otsa seisawad ja siis ilma heaste puhastamiseta jälle pruugitakse. Ka põlewad lambid tumedalt ja halwaste, kui neid päewa ajal päikese walgel lastakse misläbi Petroleum halwaks läheb. Taht nendes lampides läheb kõwaks, Petroleum saab kollakase wärwi ja on rikutud, mispärast lambid alati marjulises kohas piawad hoitud saama ja suwe ajal, kui nad järestiku mitu kuud seisawad, wõib taht õli seest koguni ära- wõtta. Sügisel enne lambi pruukimist piawad kõik ta lukikesed ilusaste puhastub saama ja nimelt põletaja-toru  (Brenner), kelle õõne sisse wahest kärbseid ja tolmujagusid kogunenud, mis õhuwoolet takistab ja põlema süidatud wõiwad saada. Üksikud lukikesed on lahti kruwida  ja siis puhastada, mis hoopis hõlpsam on. Ka need lahtised wahekesed, mis põletaja tõrukese ümber olewal korwikesel on, piawad läbi torkimisel puhastub saanui, sest et nad alati petroleumi leitsekuga täidetud kokku pakatand on. Oli klaas piab ka pestud ja nimelt lehelisega pestud saama ning siis enne õli sissewalamist täieste kuiwaks saanud olema, kuna muidu halwaks tegewaid  weejagusid sellel wiisil kergeste petroleumi sekka wõiksid segatud saada. Tahi tõrukene ehk ka tule tõrukene, nagu enne nimetasime, kui ta pantsriiwi wõi krünspranniga  kokku jäenud, piab asjatundjast joonele seatud saama, kuna muidu kergeste plahwataw purustamine ja kahju 32. Sakala. 1884