Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XXIV. „Aga ma. ei saa sugugi aru, kuhu Wintrauti neitsi minu kõrwalt on kadunud," hüidis noor lesk punastates selle üle, et ta Ellerheinaga nii põnewat juttu oli westnud,  et ka sellepärast oma kaaslase koguni ära oli unustanud.  „Ei tea, kus ta nüid rahwaga täidetud saalides eksib ja mind taga otsib." „Wõib olla, et ehk mõni asi tema iseäralikku tähelepanemist  on äratanud, nii et tema Teid koguni silmist kautas; mis aga tema enese suid oleks," wastas Ellerhein. „Ma arwan kõige parem nõuu oleks, kui Teie siia pingi peale istute ja meie siis tema wälja tulekut ootame, sest kui meie teda taga otsima läheksime, siis wõiks kergeste juhtuda, et meie kümme korda kõik kohad läbi käiksime ja temaga siiski mitte kokku ei puutuks. Tema piab siit mööda minema." Mea oli pingi peal aset wõtnud ja Bab ei jäenud ka mitte tema ette püsti seisma. Jstusiwad natukene aega, oleksiwad ehk hea meelega weel kanemine nõnda istunud, kui Mea mitte ei oleks hüidnud: „Noh, sealt ta wiimaks tulebgi." Kas see „wiimaks" tõeste südamest tuli, wõi ehk „juba" selle asemel kohasem oleks olnud, seda meie ei wõi teada, seda aga teame küll, et Bob küll „juba" õigema arwaS olewat. Wintrauti neitsi astus pea rutuliste sammudega edasi, pea jälle jäi tema toimetult seisma, silmadega paremale ja pahemale poole ja siis jälle ringi otsitzes. Siiski oleks tema pingi peal istujatest wist mööda läinud, kui Mea teda mitte oleks nime pidi hüidnud. „OH, kuidas ma Teie pärast praegu kartuses olin," ähkis wana neitsi hkgirätikuga oma otsaesist pühkides, „kõik kohad olen mina mitu korda ilmaegu läbi käinud. Aga nagu ma näen olete Teie omale juba juhtija leidnud," ütleS Wintrauti neitsi wõeristates Bob'i otsa waadates. „Muidugi, armas Wintraut," naeratas Mea, „ei wõi midagi parata, kuid kindlamat juhtijat otsida, kui mind nii truutumalt maha jätate, kuua omete wõeras linnas kerge on eksida. Aga ma pian Teid omete oma juhtijaga tutwustama: Dr. Ellerhein, meie wana tutaw ja endine kaasleiwaline. Teie mälestate teda wist weel?" Wintrauti neitsi aga tegi suured silmad ja wahtis nõnda Ellerheina otsa, nagu oleks temal tõeste kasin mälestuse jõuud olnud. Siis aga ütles tema: „AH, ma rõõmustan wäga selle kogemata jällenägemise üle. Tõeste, ma olen wäga rõõmus!" tegi aga ise selle juures nii mõruda näu, kui oleks ta nua otsa täie Türgi pipart pidanud alla neelama. Hea meelega oleks tema Ellerheina  kuhugi kaugele rabasoosse soowitanud, aga mis sinna wõis parata, kui ajad ennast nõnda oliwad muutnud, et ta kuidagi wiisi seda kulli oma kanakesest eemale tõrjuda ei suutnud, kui kana nii rumal oli ja ise tema eest redusse minna ei mõistnud. „Aga nüid on meil waja koju poole minna", ütles Mea üleS tõustes. „Ma loodan, et doktori isand nii lahke saab olema, et meid õige pea waatama tuleb, kui aeg kannab. Meie elame St. Peeterburgi hotellis, Pärnade all 31. Minu terwis ei ole praegu ka mitte üsna kindel, nii et ma selle poolest ükskord küll Teie arstilikku  nõuu paluksin." „Suure meeleheaga, auulik emand, saan ma iga silmapilk Teie teenistuseks käe pärast olema, mis minul seda kergem on lubada, sest et juhtumise kombel meie ühe ja samase katuse all korterit oleme wõtnud." Noor lesk jumestas wähe seda kuuldes, Wintrauti neitsi aga hüidis kawalaste: „See on tõeste üks koguni imelik juhtumine! Kahju, et meie seda ennemalt ei teadnud,"  lisas ta terawaste weel juurde, „aga mina olen weel heila lõuneaegu wõeraste nimekirja otsast otsani läbi lugenud, ilma et temast Teie auulikkn nime oleksin leidnud." Wist arwas wana preili, et Ellerhein nüid alles sinna tahab korterit wõtta ja see lugu wahest koguni ennemalt Meaga juba läbi räägitud asi oli. „See on ka koguni arusaadaw," wastas Bob wähe pilklikult kummardates, „sest et mina alleS heila õhtu Berliini jõudsin. Kui Teie aga waewakS wõtaksite koju tulekul wõeraste nimekirja läbi waadata, siis ei tohiks minu nimi tema peal wist mitte enam puududa." „Siis oleks meil ju peaaegu üks tee olewat," sähwas Mea, „aga meil oli nõuuks wõetud, siit kohe ühte tuttawat  perekonda waatama minna. Jällenägemise peale siis?" „Wahest õhtulaual?" küsis Bob lahkumiseks pakutud kätt surudes. „Ei, ennemalt homme lõunelaual." Töisel päewal saiwad Dr. Ellerhein ja Mea tõeste Lable d'l)o!k'il*) ehk awalikul söögilaual kokku, kuhu ennast rohkeste wõeraid oli kogunud. Bvb ja Mea istufiwad jälle wastastikku töine töisel pool lauda, nagu endisel ajal kadunud kaubanõuuniku majas, ja Wintrauti neitsi noore lese kõrwal. Kumbgi neist ei wõtnud üleüldisest laua jutust osa, mis enamiste päewa korral olewate poliitiliste  juhtumiste ja küsimuste ümber keerles, waid rääkisiwad,  kui ka koguni pealiskaudselt, nagu see ka loomulik oli, oma era-asjadest. Parast lõunat aga tõi hotelli teender Dr. Ellerheina korterisse ühe weikese kirjakese, mille läbi keegi noor lesk teda enese juurde palus tassi kohwi rüipama. Noorel arstil ei olnud mingi sugust Põhjust seda kutset täitmata jätta ja ilmus siis ka määratud ajal. Seal kaebas siis noor lesk oma kehwa terwise üle, mis säherdune olewat, et temal sagedaste söögi isugi puuduwat. Tema kahwatanud  palged tunnistasiwad seda arstile tõeks. Selle wasta andis tema siis haigele nõuu, Fige sagedaste wärsle õhu kätte jalutama minna ja palus luba, mõnikord jälle tema terwise järele waatama tulla. Nõnda ka sündis, sest sellest ajast saadik nähti noort ilusat leske sagedaste oma arsti saatusel jalutamas käiwat, mis ju sugugi imeks panna ei olnud, kui meie arwame, et Bobil praegu ühtegi töist tõbist toherdada ei olnud. Eks ta wõinud siis ka kõik oma aja selle ühe peale kulutada. Ehk meile küll keegi seda just ilmutanud ei ole, mis haigus Meal nimelt oli, sest et iga arst oma haigete saladust pühaks piab pidama, tahaksin mina siiski wiis kümne wasta kihla wedada, et temal suurem wiga wist südame külles oli. Südame haigused olewat aga wäga wisad taganema, ja meie piame sellepärast Bvb'i osawust ka sisemiste haiguste parandamisel tubliks kiitma, sest et haige põsed juba lühikese aja pärast punetama lõiwad, esiotsa küll ainult nagu mööda minnes, wiimaks aga tõutas tagasi tulew jumi päris kindlaste nende peal aset wõtta. Aga kellelgi, nimelt Wintrauti neitsis, ei näinud jalutamise käikudest, mis mida rohkemaks lälsiwad, seda pikemaks wenisiwad, sugugi head meelt olewat. sest et ta neid iseenesestki juba ei sallinud. Nüid aga kaebas tema peale kauba weel, et teMa sest marssimisest juba kumbagi jala peale suure konna silma olla saanud. Bob pakkus ennast siis küll neid ära lõikama, kinnitas selle juures ka koguni tõsisel näul jälle, et tema juba mõnelgi terwe jala ja käe olla otsast ära wõtnud, miks ei pidawat tema siis mitte selle pisukese tallitusega korda saama? Selle lahkuse wasta tänas aga wana neitsi turtsudes ja küsis kibedal keelel, kas need õnnetumad ka kõik elusse olewat  jäenud? „Kõik on minu tööga rahul," waötas Bob naeratades. „Seda ma arwan ka," tõendas wana neitsi pilklikult  Bob'i sõnu kahtlustades. Sest aga, et wana neitsi tõeste enam ei suutnud noore rahwaga ühes käia, ütles tema ühel päewal: „Kallis Mea, ma tahtsin Teile midagi ütelda, mis ma pikemalt enam ei jõua oma südame peal kanda. Dr. Ellerhein käib nii sagedaste siin ja Teie rändate temaga seltsis kõik kohad läbi, et rahwas seda wist juba imeks hakkab panema. Mõtelgi ometi selle peale, mis sest maailm wõiks arwata. Kellnergi tegi heila, kui tema Dr. Ellerheina kirja tõi, nii häbemata naerulise näu, et see mind üsna wihastada oleks wõinud. Ci, mina ei oleks seda küll ilmaski uskuda wõinud, et Teie nii waba, nõnda „emantstpeeritud" wõiksite olla. Teie olete muidugi waba, wõite teha, mis tahate, aga siiski —" „Armas, Wintraut," wastas Mea naeratades, „waigistage  oma äritatud südant. Mina ei ole ju sugugi weel „nõnda" waba kui Teie arwate. Waadake, ma ei suitsetagi  weel paberossi, ei pane ka mitte oma jalgu töise tooli peale, nagu Teie täna weel, mälestate? sest noorest Ameerika neiust nägite. Jah, aga suur patune olen ma siiski, seda pian ma Teile kohtlasest südamest tunnistama. Mõtelge ometi, mõne päewa eest Teie olite oma konnasilmade  pärast jälle pidanud koju jäema küsis mind Vr. Ellerhein, kui parajaste kusagil warjuri kaste puude wilus kõndisime, ja siis küsis ta korraga minu käest kinni wöttes, kas ma teda ka armastan tema weikseks naisukeseks tahaksin saada ja mina, mõtelge omete, ütlesin temale siis jah, ma ei mälesta isegi enam, mis ma temale waStasin, aga selle peale suluS tema minu suu õige sula musuga kinni!" „OH, sa taewakene!" hüidis Wintraut haledaste käsi ringutades. „Eks ma ei ütlenud, sest tuleb õnnetus!  Ja nüid on tema käes!" „lah, ja siis oleme meie ennast waikselt ära kihlanud  waadake, see siin on tema sõrmus! Loodan, et ma peagi Teid oma peigmehega tutwustada wõin." „Suur auu! suur auu!" wastas Wintrauti neitsi weidral näul, „wõin isegi juba aimata, kes see õnnelik on —" siis aga walas tema oma tassi uueste kohwi *) Ütle: taabl doot. täis, et selle musta jooma-ajaga, mis õrnemale soole on loodud nagu „leina lepitajaks, „kurwastuse kustutajaks, „pisarate pühkijaksa," oma tusku alla loputada. Seal kõlises korraga ukse kell ja kuulutas, et keegi külaline sisselaskmist nõuab. (Lõpp jäeb tulema.) Jüri päew. Kui meie ühe aasta hakatusest lõpuni läbi elame, ehk lühemalt, mõne kalendri läbi waatame, siis leiame sealt suure hulga inimeste nimede järele nimetatud päewi, näituseks: Jüri päew, Markuse päew, Nigula päew, Jaani (Johannese) päew n. n. e., mis kõik endisel ajal tähtsaks saanud nende nimeliste inimeste sündimise, surma, ehk nende juures mõne muu iseäralise sündmuse mälestuseks  aja jooksul pärast nende surma, järeltulejate kalendris  tähtpäewaks on seatud. Enama jau tähtpäewade tähendus on wistist lugejatel tutaw, aga wistift mitte kõikidel; seepärast arwan sündsaks ühest niisugusest, iseäranis  põllumeestele ülitähtsast päewast, õpetud meeste uurimiste järele, wanajutu põhjusel, kirikliku teaduse järele ning historialikult lugejatele arutust teha. Tutaw on Jüri päew põllumehele sellepärast, et ta tema aaSta wahe-päew on. Wana jutu järele olla St. Georg (püha Jüri), kelle mälestuseks seda päewa nimetatakse, kui kuulus kangelane kaua aja eest hommiku maal elanud ning olla oma elu ajal üht lendawat madu (ebausklikul wiisil arwatakse see nkS tiiwadega tulepurtskaw loom olewat,  kes juba oma hinge õhu käbi tapa wõiwat) äratapnud,  ning selle töö läbi üht ilusat printsessi, kes koleda elukale ohwriks pidanud langema, hirmsast surmast peastnud. See on pea kõik, miö sest kalendri kangelasest teadakse, nii wähe seda historialikult uskuda wõib, on ta ommeti kirjandus ning kultuura luguS tähtjas. Teaduse järele sündis rüitel St. Georg kolmandamal aastasajal p. K. würstlikust sugust Kappadokia maal, astuS keiser Diocletianust ajal Rooma wäeteeniStusse, kus tema oma suure julguse, ning muu rüitliku omaduste ja wooruste läbi keisri tähelepanemist oma peale tõmbas, ning seepärast  ühest auu-ammetift tõisi tõstetud sai. Kõigist tema kangelase tegudest kõige tähtsam on tema wõitluS tulepurtskawa  mauga. Tugewa käega surmas tema seda, ühes Lyblamaa laguunis elawat, koledat elukat, kellele kuninga tütar Aja ohwriks pidi saama, ning sundis selle läbi kuningat kõige oma rahwaga risti rahwa Jumalale auu andma ja ennast ristida laskma. Kui tema pärast seda ikka wõidurikkalt paganate wastu oli wõidelnud, sai tema Diocletianuse läbi, kes ühegi kristlasele oma sõjawäeö  armu ei annud ning asjata wahwapoolikult ristiusu  ärasalgamist nõudis, armutumalt kõigist auuseisustest lahti tehtud, ommetegi pikemalt mitte piinatud. Kui aga rüitel St. Georg hirmsa tagakiusamist? wasta rääkis, mis keisri poolt risti-usuliste wasta said kästud, ning oma Õnnistegija jumaliku olemist tunnistas, laskis keiser oma endist südame sõpra kinni wõtta, ning armutamalt 23. Aprillil 303 p. K. kõige hirmsamal wiisil surma mõista. KuuluS Inglis ajalu'u kirjutaja Gibbon põhjendab Boroniuse järele, St. Georg olla koguni pagana usuline kangelane olnud ning sõjamehe seisuses wäga palju warandust  kogunud, olla pärast tundmata põhjustel Aria usku heitnud, ning siis paganate templid riisunud ja kõik muud kurja neil teinud, kuni ta wiimaks neist maha löödud saanud. Tema wõitlustest paganate wastu olla aja jooksul  wõitlus tulepurtskawa mauga ümberkujutatud saanud. Olgu see kõik kuidas ta on, see on aga kindel, et St. Georg kord hommikumaal märtri surma on kannatanud ning pärast tema mälestuseks palju kirikuid ning kabelid pühendatud saiwad. Aga mitte kui märter, waid kui rüitel St. Georg, kestis lugu rahwa suus edasi, ning sai ikka loomulikumaks ümbermuudetud. HellespontuS sai Konstantinopoli mere äärse St. Georgi kiriku järele St. Georg merekitsuseks nimetatud. Paawst Gregorius Suurest  Rooma ehitatud kiriku „Bt. Oeorgio in velnbrio", nii kui ka XI. aastasajal Normandie poolsaarele ehitatud kiriku ukstel ja wärawate üle ripuwas maalis ei seisa neude warjaja-patron mitte wcriselt Rooma kohtu platsil, waid kui rüitel tublis sõjamehe riides hobuse seljas wõitluses  mauga. Räägitakse, et tema ristisõdijate eest Türklaste  ja Mohamedlaste wasta wõidelnud, iseäranis Gottfried  von Boulloni eest Antiochia juures a. 1098 ning Inglis kuninga „Richard Lõwisüda" eest Aere juures palelikult wõitluses ilmunud. Wiimse jutu põhjusel sai rüitel St. Georg Inglismaal iseäranis auu sisse tõstetud. 56 3i. Sakala. 1884