„Ja muidugi, wõi kahklete Teie. selle juures?" „Pärisherral on üht sõpra tarwis. Ta teab, kui suur hädaoht teda ähwardab, aga siiski tahab ta Werdenfels'! jäeda." „On ta seda ise Teile ütelnud?" küsis Paul kibedusega. „Ma nägin küll, et selle jutustamine juureS pealtkuuljaid ei soowitud." „Herra von Werdenfels," noore proua heal oli wäga pehme, „Teie olete mind armastanud, Teie palusite enesele minu kätt ja kui ma sellkorral Teie palwet küll halaStamatalt tagasi lükkasin, pean ma Teilt üht rasket asja paluma. Aga kui ma nägin, kui suure julgusega Teie mu sugulase Vilmuti wastu wälja astusite, seal tundsin ma, et Teie palju wäärt olete ja see annab mulle julgust, Teid paluda. Jäege Raimundi kõrwale, ma kardan, nad saawad weel suurema wihaga tema elu kallale kippuma, kui enne. Walwage tema üle, kaitske teda jõuudu mööda." Paul oli wäga kahwatanud ja ei leidnud ühtegi wastust, wiimaks küsis ta: „Teie olete minu onu ükskord tunnud?" „Ja", ütles Anna tasa. „Ja ta oli Teile wäga tuttaw?" ..Ja!" Nooremehe huulte ümber lehwis walulik naeratus.  „Siis saan ma sellest tagasi lükkamisest aru, mis minule osaks sai." „Herra von Werdenfels —" „Ma ei tahtnud Teile seda mitte ette wisata. Ma olen Raimundi wiimastel kuudel tundma õppinud ja tean nüüd, et ta, nukrusest ja külmusest hoolimata,  mõne südame üle nõiduse wäel walitseb. Seda suurem wõis weel see wägi olla, kui ta õnne süles oli!" Anna raputas tasa pead. „Õnne süles ei ole ta ilmaski olnud, ka siis mitte, kui mina teda tundma õppisin, ja see elu, millesse ta nüüd tagasi pöörab, oli niisama waenlik, kui nüüdgi. Paul, ma panen Raimundi kaitsmist Teie kätte. Kui Teie mind armastanud olete kaitske teda!" „Seda saan ma tegema k" wastas Paul kindlalt. „Ma ei tagane tema kõrwalt mitte ja ma tahan tema kaitsmiseks teha, mis mull wõimalik on!" Anna andis temale kätt. „Ma tänan Teid, ma tänan Teid südamest?" See oli üks tänu, mis südame põhjast tuli. Heal, mis noorele mehele ikka külm ja rahulik oli kõlanud, wärises nüüd õrnalt ja sulatawalt, aga see oli ühe töise jauks, ja sõnalauusumata tõmmas ta pakutud käe oma huulte wastu. Kui Paulil ka osast juba korda läinud oli, armastuse üle noore lese wastu wõitu saada, aga sell silmapilgul tundis ta kadunud õnne walu wäga sügawaste. Ta silmad oliwad niisked, kui ta oma nooruse armastust südame põhja maha mattis. Mõne minuti järele sõitis pärisherra oma wennapojaga  ära ja mõne tunni järele pööris ka proua von Hertenstein koju tagasi. Metsawahi majas ei aimanud keegi, et see koosolek mitte juhuse töö ei olnud. Kui noor baron oma tuppa astus, andis Arnold temale ühe kirja. „See on Rosenbergist," ütles ta tähtsusega. Paul tundis Lilli käekirja knwääri peal ära ja tegi kirja ruttu lahti. See oli wastus Paul'i kirja peale, milles ta omast uuest isamaast Buchdorfist ja tema parandustest ning uuendustest rääkinud oli. Lilli kiitis kõik heaks, iseäranis rõõmustas ta selle üle, et Paul Buchdorsi talupoegi waimuliku piitsa alt lahti peasta lubas. Lilli kõne wiis oli wäga lapselik ja südamelik, et Paul omas meele nukruses suurt rõõmu tundis. Ta tundis nüüd, kui kaugel Anna temast seisis. Tänasest päewast saadik teadis ta, et Anna ühte juba omas eluS armastanud oli, ja selle ühe pärast oliwad  tema silmad pisaraid täis. „Herra Paul, ma usun, nüüd olete Teie seda kirja juba kuus korda läbi lugenud," ütles Arnold, kes tuas tegemist tegi ja selle üle wäga pahane oli, et teda noor baron tähele ei pannud. „Sa wõid minna," ütles ta pikalt. „Mull ei ole Sind täna õhtu enam tarwis!" Arnold oli selleläbi töistest teenritest isesugune, et ta koguni wastast asja tegi, kui teda käöti; näituseks,  kästi teda wälja minna, siis jäi ta, ja et ta noor herra täna üksi olla tahtis, sellepärast hakkas ta jutustama: „Kuis on nüüd kihlamisega lugu, herra Paul?" Noormees kortsutas otsaesist. „Ma olen Sulle juba kord ütelnud, et Sinul sellega tegemist ei ole, kas kuuled?" „Sellepärast ei saa Teie selle asjaga enam edasi," arwas Arnold. „Teie ei usalda mind mitte enam? Itaalia maal teadsin ma kõik, ehk Teie mu noomimist  küll mitte kuulda ei wõtnud, aga siin murran ma juba talwe otsa selle üle oma pead, miks Teie enam Rosenbergi ei lähe, kuna kirjawahetus armulise prouaga ikka elawamaks läheb." Paul ei arwanud mitte tarwis olewat, wana Arnold'ile ütelda, kellega ta kirjast wahetab, ta ei kuulnud tema sõnu ka nüüd mitte; sest ta hakkas Lilli kirja seitsmendamat korda läbi lugema. Arnold, keda see waitolemine wäga äritas, muutis sellepärast oma juttu. „Ma olin täna enne lõunat Rosenbergis." See mõjus; Paul waatas tähelepanemisega Arnoldi otsa. „Mis Sull seal teha oli? Tahtsid Sa salaja kõik järele kuulata?" „Herra Paul, Teie teete mulle liiga!" seletas Arnold tõsiselt. „Ma tulin kogemata sealt mööda ja kogemata seisis hoowi wärawa juures mõisa aednik, keda ma nõndasama kogemata ükskord tundma sain." Wana Arnold ei armastanud muidu niisugust tutwustamisi, aga seekord ei wõinud ta midagi parata, ta uudishimu oli nõnda suur, et ta ennast nii palju alandas ja ennast wana Jgnats'iga tutwustas, et tema suust Pauli ja Anna von Hertenstein'i kihluse üle midagi teada saada; aga see oli kõik asjata, sest Jgnats teadis sellest niisama palju, kui Arnold ise. „Armuline proua ei olnud mitte kodus," rääkis Arnold edasi, „tema seltsiline ka mitte, üksi weike neiu oli aias." „Mis sugune weike neiu?" küsis Paul. „Proua von Hertenstein'i õde, weike neiu Lilli. Ta wiskas lume tülidega wareste poole ja wiimaks, kui need ara lendasiwad, meie mõlemate pihta, nõnda et meie läbi märjaks saime. Noh, lapsed wõiwad niisugust nalja ka teha." „Ära raagi mitte nõnda wiist noorest neiust," ütles Paul terawaste. „Neiu Vilmut on kuustõistkümmend  aastat wana." „Tõeste? Ma pidasin teda ka palju nooremaks, ja ta teeb wallatust, nagu laps. Noh, ma loodan et ta weel kaswab!" Paul ei olnud oma wana teenri nina tarkuse üle iialgi nõnda pahandanud, kui sell silmapilgul, ja see ütlus, et Lilli weel kaswab, tegi teda wäga wihaseks. Ta kargas tooli pealt üles ja päris Arnoldilt, et ta „noore neiu" üle ilmaski nõnda wiisi ei tohi rääkida. „Teie olete ju üsna wihane, herra Paul," ütles ta. „Muidugi teada, wõib inimene siin Werdenfels'is  närwide poolest nõrgaks minna, kus meie mitte ühte tundi julged ei wõi -olla. Nad tahawad küll armulist herrat onn hukkata, aga meil ei ole ka ühtegi head loota, sest wanasõna ütleb: „Ühes kinni wõetud, ühes üles poodud." Hoowmeister tõendab, et nad meie lossi tahta põlema panna ja meid kõik ära põletada. Oh oleksime meie juba Buchdorfis!" „Ära aja tühja juttu," ütles Paul, kes täna wäga sõjahimulik oli. „Kui mina juba Buchdorfis walitsen, siis on seal sõda lahti. Meie läksime juba papi Vilmut'iga tülisse." Wana teenija lõi käed ehmatades kokku. „Jnmala pärast! Tahate Teie siis kõik järele teha, mis armuline onu ees teeb?" „Oma talupoege pead saan ma kohe seadma," hüüdis Paul, „ma arwan, et nad mitte nõnda pöörased  ei ole, kui need siin, aga rahu ei saa meil seal mitte olema. Kuuled nüüd, Arnold, ja mine nüüd!" Arnold oli wäga kohkunud, nõnda et ta sellkorral  tegi, mis Paul käskis. Ohkades ja ägades läks ta tuaft wälja hoowmeistrile kuulutama, et Buchdorfis  niisamasugused päewad kätte saada tulema, nagu Werdenfels'is. Oö oli juba kätte tulnud, kogu loss oli waikne nagu surnu-aid, ja isegi pärisherra tnas oli tuli juba kustunud. Paul, kes muidu ikka rahulikult magas, nägi nüüd mitmesugust und, wiimaks ärkas ta kesköö ajal üles, ja ei wõinud enam magama jäeda. Seal tuli temale korraga meelde, et Lilli kiri lahtiselt laua peal oli. Ta hoidis Lilli kirjast Arnold'i eest kindla luku taga, aga kui see hommiku wara tuppa tuli, pidi tema lahtist kirja kohe leidma. See ei tohtinud mitte sündida, noormees tõuusis üles ja läks kirjutus tuppa. Ta ei süütanud lampi mitte põlema, sest kun paistus oli küllalt nii suur, et ta kirja üles leida wõis. Kui ta teda luku taha oli pannud, pidi ta praegu jälle magamise tuppa tagasi minema, astus aga enne weel akna juure waatama, missugune ilm wäljas oli. Öö oli wäga tormine, kuu kadus paksu pilwe rünkade taha ära,, ja wäljas parkis oli igal pool pimedus, mis midagi näha ei lasknud. Korraga jäi Paul seisma ja waatas terawalt ühe koha peale. Oli, nagu oleks wäljas aknate all midagi liikunud, kui oleks midagi müüri äärt mööda edasi pärisherra aknate poole roninud, siis kadus see kogu jälle tema silmist. Ta arwas, et see ühe puu wari oli, mida tuul liigutas ja pidi jälle akna juurest ära minema, aga seal tuli Anna palwe tema meelde: „Kaitske teda!" Ta wõttis nõuuks, wälja minna ja asja lugu läbi katsuda. Ta pani ennast ruttu riidesse, wõttis pistoli kätte, mis tema sängi kohal rippus ja astus lossist ühe kõrwalise ukse läbi wälja. Wäljas oli kõik wagune ja rahuline, midagi iseäralikku ei olnud näha, üksi tuul kohas puude latwus ja wahest oli see puu wari, mis Pauli wälja kutsus. Paul arwas sedasama, aga enne kui ta tagasi pööris, tahtis ta lossi omaniku aknate alt kord läbi minna; tasa ja pikalt astus ta edasi, kuna müüri wari teda taieste oma hõlma wõttis. Pärisherra tuad oliwad sellesama külje peal, ja tema magamise tuast wiis üks klaas uks wälja weranda peale, mille ümber survel mitme sugused wäljamaa wäätkaswud kaswasiwad ja mis nüüd külma pärast õle matidega ja puu lehtedega kinni kaetud oliwad. Pikemad kaswud, mis mööda lossi seina üles ajasiwad,  oliwad öledega hoolega kinni kaetud. Paul oli juba üsna weranda juurde jõuudnud, kui ta äkitselt seisma jäi. Ta nagi jälle midagi, aga seekord üsna selgeste, et see üks inimene oli, kes küürutades maa peal midagi otsis. Noormees arwas, et kurjategija aia kaswudele kahju teha tahtis ja ta oli walmis, teda oma kaega nuhtlema, ilma sellest hoolimata, kas see pärisherra meele järele on, ehk mitte. Aga seal nägi Paul, et kurjategija ettewõtmine  palju hirmsam oli. Weranda jalal loitis korraga tuli ja Paul nägi selgeste, kuidas üks käsi põlewat weewlipuud hoidis, ta nägi, kuidas õlematid ja lehtede hunnik põlema süüdatud sai. „Wilets!" hüüdis noormees juurde kargades ja kurjategijat õladest kinni tõmmates. „AH seda tahtsid Sa teha? Ära liiguta ennast mitte!" rääkis ta ähwardades edasi, kui kurjategija ennast kramplikult liigutas. „Kui Sa peaksid katsuma põgeneda, siis lendab minu kuul Sulle järele ja usu mind, ma trehwan heastel" Maa peal lamaja oli selle juhtumise üle nõnda kohkunud, et ta sugugi wastu hakkamise peale ei mõtelnud, ta ei liigutanudgi ennast, waid ägas üksi raskeste. Nüüd pööris Paul ümber ja kiskus tugewa kaega õlematid maha, millede külges tuli rutuga suuremaks läks. Ta wiskas nad kaugele lume sisse, kus nad ära kustusiwad, ja lükkas siis jalaga lehe hunniku laiali, mis weel mitte ei põlenud. See sündis kõik ühel silmapilgul, siiski ärkaS pärisherra üles. Tema magamise tuba läks äkitselt walgeks, klaas uks läks lahti, ja kohe peale seda küsis üks heal weranda pealt: „Mis seal on?" „Üks häbemata kelmus?" ütles Paul wihast wärisewal healel. „Keegi tahtis lossi põlema süütada, aga ma sain ta kätte; ta ei pea mitte enam ära peasema! Hüüa teenrid kokku, Raimund, niikaua saan ma temaga juba üksi toime." Werdenfels ei wastanud midagi, aga ta ei kutsunud  ka kedagit appi, waid tuli treppi mõõda alla ja astus noore mehe juurde. „Mis on siin sündinud? Keda oled Sa kinni wõtnud?" „Wahest keegi Werdenfels'ist. Ma juhtusin just sell silmapilgul siia, kui ta õlemattisi põlema süütaS. Kui ma wiis minutit hiljem oleksin tulnud, oleks juba terwe weranda tule leekis olnud. „Tõuse üles!" ütleS Raimund lühidalt ja käskiwalt  maas lamajale. „Anna wastust, kes Sa oled?" Mees kuulis sõna, temal oli raske üleS tõusta, aga rviimaks läks see tall ometi korda. Sellsamal silmapilgul tuli kuu pilwede takka wälja ja walgustas wanamehe hallist juuksid ja pruuni kortsu nägu: see mees oli wana Eckfried. Härg jäeb tulema.) Wastutaja: J. Kõrw.