Saarlane Kleiildiiie ?»litik» ajiledt «>». js lniimrchmk. tss 40. Teisipäewal, 4. Oktobril 1888 V. aastakäik. maksab: Ilmub igal toisipciotvcrt. Kas walla magatsinid meie rahwale kasuks wõi kahjuks on? Selle küsimise üle sai ligi kahekümne aasta eest «Eesti Postimehes" waieldud: ühed püüdsiwad seletada, et need meie rahwale kahjulikud, teised jälle: et ilma nendeta läbi ei saa. Sel wahc ajal ei ole magatsinide üle mitte palju kirjutatud kuid minewal aastal noomis üks tähtsamatest Eesti ajalehtedest neid käredate sõnadega, kes arwawad, et magatsinid meie rahwale kasuks ei ole. Sellest käredast noomimisest hoolimata julgeme  meie siisgi omas tänases kõnes magatsinide kahjuliku külge näidata. Magatsini uue aluse pääle muuta, see woli seisab kõrge riigiwalitsuse mõjumas käes, aga nende wigaduste ja kahjude üle kõneleda on iga isamaalise asi. Aeg nõuab oma kohalist tarwitusi. Sel ajal (80 aasta eest) kui magatsini aidad asutatud said, oli neid hädasti tarwiS. Sest mitmed wiljaikkaldused  tõiwad meie rahwale puudust ja nälja häda. Meie wanarahwas teadwad oma wanemate jutu järele kõneleda, kuida ennemuiste soosammalt, oblikaid ja muud sarnast maarohtu loodud. Ka on selle tarwis manal ajal uks raamat wälja antud, milles õpetakse, kuidas nalja a>al oblikaid, nõgeseid, küüslauki jne. sarnayeid loogiks malmistama  peab; see raamat oli siis oma kohta ajakohane.  Kuidas ennemuiste, kus meie maal palju wähem rohivast oli, kui nüüd, nälja häda rohivast rusuS, on küll küsitaw; sest looduse seadus ei ole nüüdsel ajal parem, ega ei ole meie magatsinide tähtjuZ ka mitte nii suur et need rahwast näljahädast  päästa wõiwad. Nälja häda põhjus mõis see olla, et ivana aja rahwas mähema osawusega  põldu haris ning meel enam see, et laialisem  kauplus ja rahwaste läbisegamine liikumine wõimata ja tundmata oliwad. Olgu rahwa elu kitsikus tulnud kuidas tahes, aga tõsi see on, et rahwas ennemuiste enam puuduse käppa imes, kui see nüüd on ehk olla wõib, ning sellepärast tuliwad haritud seisused selle pääle: magatsinisid asutada, mis ka keisri Pauli ajal seaduslikult korrale seati. Aastat kuuskümmend oliwad magatsinid ka kasulikud 1) see läbi, et säalt ühe kindla seadusliku plaani järele wälja laenati ja laenu kõige suurema hoolega tagasi nõuti, ning 2) selle läbi et kui rahwal wiljaikalduse läbi puudus tuli, siis mitte kaugemalt ei olnud wõimalik wilja saada, sest raudteed ja aurulaewad ei ühendanud  sel ajal mitte nii maid ja rahwaid, kui praegusel ajal. Wiimane suurem wiljaikalduS oli meil kahekümne  aasta eest, kus rahwas pangiaida ja wõeramaa wilja tarwitaS meie magatsinid ei annud hädalistele mitte abi. Ja meie rahwas ei oleks, nõnda nimetatud „nälja aastal" (tSVB) mitte nii palju wõeraste abi tarwitanud, kui mitte üks cksiarwaminc neid selleks ei oleks ahwatlenud:  rahwas arwaZ et antaw abi kingitus pidi olema, ning selles arwamiscs wõtsiwad paljugi pangiaida wilja, kes omaga ehk oma nõuga olcksiwad wõinud läbi saada. Wõlalised peawad nüüd kakskümmend kuus aastat järgemööda  ühe ainsa aasta laenu tasuma, ning see annab õpetust tulemikus sarnatse laenu eest hoida. Aga: kui nüüd peaks sarnane wilsaikaldus tulema, et rahwas omaga läbi ei saa, mis siis oleks teha? See on tõsi, et walla magatsiuiv rahwast nälja häda eest ei jõua hoida, sest need laenatakse olgu rikas ehk waene aeg suuremast osast ikka kewadini tühjaks; ja kui järel tulewal suil wilja kasu ei ole, siis ei ole süüa, wcel wähem magatsiuisss wiia. Praegusel ajal wiljaikaldawal aastal, päästaks  rahwas ennast raha waral mitte magatsiuide läbi, nelja hädast. Loodus ei ole maailma kodanikkude  wastu mitte nii kare ja armutu, et üle terme maailma korraga miljaikaldus tuleks seda ci ole wecl alguse päewadest siil saadik olnud - Jumal hoidku tulemast. Tuleks nüüd meie maale miljaikaldus, siis ci tähenda see suure maailma  kohta kui mitte midagi. Selle tarwis ou nüüd raudteed, laemad ja auru-laewad maga agarad ja osawad, et nad kaugemate rahwaste ja maade waraudust wõi kas Amcrikast saadik nieie kätte toomad, kuid meil peab selleks raha olema, seda omale saada. Kui meie oma tulewiku ette tahame muretseda, et meil mustal pücwal abi oleks, siis sünniks see, et oma raha kassasid «võimalikult suurendaksime, ega mitte oma lootust magatsiuide pääle ei paneks. Magatsiuid ei ole mitte üksipäinis ühed sarnatsed hooned, millede pääle lootes puuduse ajal hädasse jääme, maid nad tanmtawad meie rahwa ihuliku elu waraudust igal aastal nähtama! ja nägemata kombel palju s Regiina. »,Jsa, see laps, kes siin magab tema isa on ka üks nende hulgast." „Ka tema!" Ärge tehke pattu. Kui tema, selle lapse isa, korra siia tuleks kui põgeneja, haawutud, haige nälginud ja paluks peawarju paha ilma eest ja tükki leiba nälja kustutuseks, kas saadaksite teie teda, ilma tema palwest hoolimata, tagasi, kas annaksite teda tema tagaajajate kätte ära?" „Tema peaks surema. Tema on minu last petnud, tema on mind teotanud —" „Ja kui tema ennast oma lapse warju peidaks, tema kätte wahele —" „Tema on minu last mulla alla saatnud !" hüüdis nõdrameelne manamees. Tüdruk kohkus uueste. „OH Jumal, ja Ferdinand läks neid taga ajama ja mina olen Ksa nende waeste eest palumata minna lasknud. Aga tema on nõnda hea ja ka isa on hea, mis tema praegus nõnda kurjaste räägib, on ainult sonimine. Mina lähen praegu naabri juure surma-aru wiima." .Mine," ütles manamees järsult. Tema wõtiS omale rätiku ümber ja läks. Laterni ei tohtinud tema seltsi wõtta. Kombe nõudis, et tema seda käiku pimedas tegi. Poole minuti järele tuli ta jälle tagasi. Manamees oli ennast pitka heitnud. Erutuse järele oli wäsimus tema pääle tulnud. Tema wõtis- laterni ja süütas teda põlema. „Mis sa laterniga teha tahad?" küsis manamees järsult. „Keegi hüüdis teine pool jõge. Keegi tahab üle tulla." „Selle ilmaga? Ja nõnda hilja?" „Niisuguse ilmaga tahetakse ikka üle." „Kas Willem pole meel tagasi?" Ta mõtles seega tüdruku abilist, keS kooljat wiima läinud oli. „Weel mitte. Mina pean ise minema." „Ära unusta aga surma-aru wümata." „Pärast seda, kui ma tagasi tulen." Tema läks laterniga toast wälja. „Aita üle!" hüüdis teiselt kaldalt üks mehe hääl. Tema oli ka enne hüüdnud. Ja tüdruk oli temale selle pääle wastanud et ta kuulnud oli. Tema hüüdis laterni walgust nähes meel korra, arwates, et tema endine hüüdmine unustatud oli. Tüdruk hoidis laterni kõrgele tähenduseks, et tema tuleb. Tema läks kaldale. Sääl seisiwad kolm lodja üle wiima tarwis. Nende seaS üks suur parm, hobuste ja wankrite üle wiinia tarwis; teine keskmine mitme inimese jaoks ja kolmas paari inimese tarwis. Need oliwad kroonu päralt ja kaldale kinni kukutatud. Tüdruk päästis kõige wähema lahti ja astus sisse. Ilm oli sajune ja tormine kui ennegi: tuul puhus külmalt ja wmgelt üle jõe ja paadi. Ta peksis wihma ja rahe tüdrukule wastu nägu. Ta siduS laterni paadi edcotsa kinni, paadi tagaotsas oliwad kaks aeru. Tema wõtis need kätte ja sõudis pimedad wctt mööda edasi. Pärast häälte -vaikimist teine pool kaldal oli kõik wait km enne, ainult tormi-, wihmaja  jõe kohinat oli kuulda. Tüdruk waatis tahtmatult senna poole, kust ta enne appihüüdmist oli kuulnud. Wõi oli see ainult meelde pettus olnud? Tema uskus nagu, kõik säälne rahwas, waimusid, ette tähendusi ja ette aimamisi, wana pruukide mõjudust ja neid täitmata jättes õnnetumaid tagajärgesid. Aga ialgi ei olnud tema kartust tuunud. Kui sagedaste oli ta, nagu tänagi, oma lodjaga üle jõe edasi ja tagasi sõitma pidanud. lalgi ei olnud hirmu wäriuat üle tema keha käinud. Tema ise ei olnud ka ialgi waimu kuulnud ega näinud ja midagi ei olnud talle juhtunud,  mida ta ettetäheuduseks oleks wõinud pidada. Mikspärast täna seesugune kartlik tundmus, misga ta senna poole waatis? Süält poolt oli ta seda imeliku häält kuulnud. Aga oli ta seda tõesti kuulnud? Ta püüdis juba enesele seletada, et ta midagi ei ole kuulnud. Aga ikka jälle uueste tuli see