seisma jääb, kui ta ennast õige kindlaste Wenemaaga ligistab. Türgi ajalehed kirjutawad praegu wäga kareduste  Inglaste poliitika wasta. Dultshinjo juures  wõib igal silmapilgul sõda alustada. Uuema sõnumete  järele on Montenegrolajed juba Dultshinjo linna poole minemas, mis nad oma alla saawad wõtma, olgu heaga ehk halwaga. Omalt maalt. Wiliandis. Kubernäri berra. v - kohtuid ülewaataks, nagu juba omas wnmases numris nimetasime. Alles päew warem oli rahwaS maal sellest tulemisest teadust saanud, ning et wist meel ühtegi kubernäri meie maal ei ole olnud, keda rahwaS nii auustaks ja armastaks, kui meie praegust kubernäri herrat, sellepärast oliwad Paistu kihelkonna peremehed kohe Holstre lauljaid, nii palju kui neid rutuga kätte wõimalik oli saada, meie kubermangu ülemat lauluga rahwa nimel teretama käskinud minna. Lauljad saiwad 5. Septembril kubernäri  herra ette, kes neid lahkeste wasta wõttis. Kui wäga meie kubernäri herra iga asja sügawama tuuma sisse püüab tungida, ennast mitte wäljastpidisest ehk pealtkaudsest paistusest eksitada lastes, saiwad ka siin lauljad näha. Kubernäri herra ajas nendega kaua aega juttu, rääkis igaühega üksikult, ja pani wäga imeks, kui ta nägi, et talu sulased temaga mõnusat Saksakeelt rääkida wõisiwad, aga tema küsimise peale, kas keegi lauljatest ka Wenekeelt mõistab, wastuseks sai, et seda keelt keegi ei mõista ja koolis õppinud ei olla. Kubernäri herra sõitis 7. Septembril Wiliandist jälle ära, Pärnu linna. mitte üht kus ta mitte meie mulluaastafeid tellimise rahasi ja kalendrid meele ei tuletaks ja neid asju kõige sopasema sõimunimedega oma lugejatele ette ei arutaks. Sakala wäljaandja on teinud, mis tema jõud kandis; ka on ta igalt poolt kirju ja teadusi saanud, et tema ajalehe mulluaaStased  tellijad ennema oleksiwad näinud, kui seda kalendrit kahjutasumiseks sugugi wälja ei oleks antud, waid seda raha ennema praeguse ajalehe täiendamiseks tarwitatud. Peale selle oleme igaühele, kes oma raha puuduma nummerte eest tagasi päris, seda neile tagasi maksnud. Et meil enesel 3000 rubla mullu aasta tellimise raha saamata on, sellepärast ei wõinud meie mitte iga lugejale kohe ise ilma küsimata raha kätte saata seda näeb iga auus inimene ära. Meie ei ole oma ajalehe Väljaandmist mitte enese kasuks käsile wõtnud, waid oleme temaga ainult rahwa kasu taga nõudnud. Selle kohta ei mõtle keegi auus isamaa poeg kaksipidi ja sellepärast oli aga wähe neid, keS mullu aastase puuduma nummerte eest oma raha tagasi pärisiwad. Oleks ka „Eesti Postimees" teda kätte pärinud, ta oleks teda silmapilgul wäljamaksetud saanud. Seda ei ole aga „Eesti Postimees" mitte teinud, ja sellepärast on täitsa kõlwatu ja meie koduse Eesti elule teutaw, kuidas ta nüüd igas numris kõige ropema sõimusõnadega seda asja ikka ja ikka jälle uueste käsile wõtab. Et see sõimamine kord lõpeks, sellepärast paluksime teda nüüd wäga, et ta meile ehk JuSti raamatupoes, kus oma ajaleht tellis, rehnungi üleS annaks, kui palju temal mulluse puuduma lehtede  eest raha tagasi saada on ja seda raha wasta wõtakS. Saadetud „Sakala Kalendri" wõib ta ilma hinnata enesele selle mälestuseks pidada, et kord oma põllutöö lisaleht wiiendama numri juures seisma jättis,  mille eest meie ka oma rubla wälja olime maksnud,  aga seda raha mitte tagasi ei pärinud. mis see leht «teie juhtkirja peale Sakala 35. numris wastab, siis peame tõeste arwama, et waene postipapa kõige oma pojaga lolliks on läinud. Seal nimetatud „ Eesti Postimehe" numris loeme: „Kui nüüd kohegil kaks Eestlast  töine töisega kokku saawad ja mõlemad täiest suust naerawad  (!), siis teawad nad küll, mispärast. Sakala Sakslaste  adwokadiks (!) saanud, no kas pole hull asi! nõnda kuuleme rahwast kõnelewat. Ei ole aga hull sugugi, waid nõnda pidi Jakobson lõppema (Z), nõnda näitama, et temal mingisugust õiget ega tõsist poliitika põhja kunagi ei ole olnud (!), olgu siis oma erakasu ja punga paisutus. Nüüd, kus Jakobsonil wiimne ots (!) käes ja aru pähä on tekkinud,  et palju waletamiste, ässitamiste, teutamiste, tülide, kisa ja käraga üht ajaleht ülemal pidada wõimalik ei ole, nüüd hakkab ta enesele üks puhas kust poolt toetusi otsima ja loodab, kui Eesti Postimehe rahwaliku töö (!) wasta üles tõuseb, enesele Sakste poolt tänu teeniwat ja usaldust kokku kerjata wõiwat, ehk ta neid küll igal ajal enne on sõimanud ja laimanud. Waadake, mis ilus Sakala aabits! Ülejooksjaid ja äraandjaid (!) põlgab aga igaüks ja Jakobson  on täitsa imeja laps, nagu ta ise ütleb, kui ta nüüd takka järele mõne libeda kõnekäänuga (!) Sakslasi loodab wõrgutada (!) wõiwat. Jakobsoni wõrkn ei lange keegi enam, tema walelik palekate, tema suured sõnad ja taskukunstniku  wehklemised ei peta enam Eestlasi ega Sakslasi; wale ja kamalus hirwitawad üleliia selgeste alt wälja. Wõtku nüüd Jakobson oma teenitud palka wasta: põlgdust igalt poolt, kõige pealt rahwa poolt. Katsugu nüüd, kui asja kardetawaks näeb minewat, ka oma wiimast adwokati tükki oma tutwa kõneprügiga kinni katta: ei aita enam, ei aita, armas Jakobson!" Kas see ei ole jampsijate jutt! Paneme ometi seda kõnet natukene tähele. Kui kaks Eestlast kokku saamad, siis pidada nad seeüle naerma, täiest suust pealegi naerma, et Sakala Sakslaste adwokadiks saanud.  Kui aga Sakala tõeste selleks oleks saanud, siis ei saaksiwad kaks Eestlast, kes kokku saamad, mitte naerma, waid nad saaksiwad nutma. Ja kus on siis Sakala Sakslaste adwokadiks saanud? Omas eesnimetatud kirjas, kellest Postimees räägib, ei ole meie mitte Sakslaste eest kostnud, waid oleme Postimehe  kõlwatumat kirja pealegi nende süüks tunnistanud.  Selle eest laimab meid „Zeitung für Stadt und LzaM" tubliste ja syMstgb meid Wene ajalehtede ja „ parajaks kaastöollsers,"  meid malelikuwza pääst segaseks sõimates. Meie arwasime ette, et seesugust sõimu oma kirja eest saaksime saama, sest meie oleme temaga mitme mehe rehnungile kriipsu üle tõmmanud. „Eesti Postimees" teab seda ka wäga hästi, aga ta teeb ennast rumalaks, et meid rahwa ees Sakslaste adwokadiks wõiks nimetada.  „ Nõnda kuuleme rahwast kõnelewat" ütleb „Eesti Postimees" „nõnda pidi Jakobson lõppema,"  „nüüd kus Jakobsonil wiimane ots käes." Jälle hullu inimese jampsimine! Rahwas räägib küll natukene tõistwiisi, kui siin „Postimees" teda rääkida laseb; ka ei saa meie aru, kust „Postimees" seda „Jakobsoni wiimast otsa" wälja on arutanud. Praegu on meil ligi 5000 lugejat ja meel ükski neist ei ole meile, kui „Eesti Postimeest", „Tallinna Sõpra" ja weel paar sarnast lugejat maha arwame, ütelnud, et nad meie poliitikaga rahul ei ole, waid iga päew tuleb meile kirju, kust wälja paistab, et Sakala ja tema lugejate wahel üksmeel walitseb. Aasta lõpetusel  saame jo uue tellimise ajal nägema, kuhu poole rahwas hoiab, kas „ Sakala" ehk „Eesti Postimehe" poole. Enne aga ärgu kuulutagu „ Postimees" mitte meile otsa, künni ots käeS ei ole. Wäga naljakas on, kui „Eesti Postimees" ütleb, et meie tema „rahwaliku  töö wasta ülestõustes" enesele Sakste poolt tänu kerjata tahta. Mis „rahwalik töö" on, seda tunneb jo igamees, ja meie oleme oma 36. numri juhikirjas alles hilja aja eest tagasi näidanud, mis see töö on. Selle töö wasta oleme ikka ülestõusnud  ja saame ka edespidi wõitlema. Kiitust ehk tänu ei ole meie aga selle wõitlemise eest kusagilt poolt lootnud saada, kõige wähemalt „Sakste" poolt. Sellest tundmisest on meile küllalt, et meie ennast üksiainult Eestirahwa õiguste eest teame wõitlewat, igas omas töös üksiainult meie rahwa kasu silmas hoides. Kui meie neis wõitlemistes ja püüdmistes ehk mõni kord wõeriti tee peale peaksime juhtuma, siis saame ikka tänulikud olema, kui meile seda keegi selgeste ette näitab. Meie saame siis kohe sinna tee poole tagasi pöörama, kus rahwa kasu paremine kätte wõimalik on saada. „Eesti Postimees" ei wõitle aga mitte Eestirahwa  kasu eest, waid sagedaste tema kasu wasta. Sellepärast ei passi tema nimed „ülejooksjad" ja „ äraandjad"  mitte meie kohta; külap ta omas ühele ja töisele poole kaalumises ise kõige paremine teab, keda seesuguse nimega nimetada wõib. Tõsi küll ka, et rahwas „äraandjaid" põlgab; aga kus meie rahwas oma äraandjaid praegu teab olewat, seda tunnistawad tema pilkamise laulud üles, mis iga lapse suus juba elawad ja millest ka „Eesti Postimees" kohe teadust wõib saada, kui ta natukeseks ajaks wõera nime ja kuju all rahwa sekka läheks. Nõnda on tõsine lugu, ja „Eesti Postimees" on neid sõnu, mis ta sellepärast oma kirja lõpetusel omas palawiku tujus wälja on mõtelnud, täitsa iseenese oleku ja järje kohta rääkinud. meid kord juhikirjas aru kätte sai, et ta ise riigiwalitsuse nime kurjaste pruukinud on, katsub ennast „Eesti Postimehe" 37. numris sellest süüst puhtaks pesta, aga jorutab seal juures pool lehekülge jälle sedasama wana joru täis. Seesuguse mehega ei maksa tõeste mitte waielda ja ajalehe ruumi raisata, sest ta ei püüa mitte selgust kätte saada, waid selgeid asju nõnda segada, et nad Vastalisele kahjuks langeksiwad. Meie oleme näidanud, kuidas mõned asjad ön olnud, aga ?. teeb, nagu ei usuks ta seda mitte ja teutab  omal manal kombel riigiwalitsust edasi. See on üks häbemata temp temast, kellega ta iseennast ja oma „Postimeest" üksiainult teutab. Laskem seda k. sellepärast niipalju haukuda, kui ta tahab, - meile ei tee tema haukumine enam mingisugust kahju! Tuttaw G. Soonsein on oma waimu rikkusega jälle „Eesti Postimehe" 36. numrist poole lehe täis täitnud. See mees on tõeste nii häbemata wahwa, et teda täis peaks topitama ja raha eest näidatama. Kõige pealt teutab ta seal kirjas ropu sõnadega ja kõlwatumal kombel kooliõpetajat Jürgensteini  (kirjamehe nimi Lill), redaktori Ainti ja Dr. Wesket. Need ei ole jo keegi BaltialaSte partei mehed. Dr. Weske käest julgeb ta pealegi awalikus kirjas küsida, mikspärast teda Tartumaa wallawanemate  konwerentsi pealt wälja on wisatud. Seda wastust wõime kohe Dr. Weske nimel anda. Sellepärast  on G. Soonsein sealt konwerentsi pealt wälja wisatud, et seesugused mehed ikka auusast seltsist wälja wisatakse. Ka Weneusulistest ei wõi see meeS jälle muidu mööda minna, kuid peab neile hoobi andma. Pihkwas olla ta „taskuwargade kunsti tunda saanud", ja wargad olla wist „preestrite seminari kaswandikud" olnud, keda sellpäewal koolist lahti olewat lastud.-- Küll on aga purikas meest! Kui ta aga wiimati ommeti sell kombel edasi lõmpsides mõne unna otsa kinni ei lähä! Wiliandi mZMonnast. Keisri Herra krooni- Mlse puha puhltsemlne. Selle puha puhcheuujest poolt teadusi tulnud, aga et need pidud enamiste kõik sedasama moodu peewd on ja meie ruum kasinaks läheb, sellepärast wõime aga lühidelt  ühest piust siin jutustada. Tarwastust saadetud kiri on muutmata nõnda: „Tarwastu kihelkonna Aleksandri-kooli  abikomitee pühitses Tarwastus wallamajas 26. Augustil Keiserliku Majesteedi kroonimise püha, kellest ka TarwaStu mängukoor ja laulukoorid ja rohkeste  muid inimesi osa wõtsiwad. Nimetatud päewa hommikul oliwad meie kogukonna maja nagu ka kõik talud ümberringi lippudega ehitatud, mis taewa all tuule õhus kõikidele kõnelesiwad: „Tere nüüd, sa kallis päew, Sind on Jumal jälle annud! Riigi õnneks Keiser on Seie saadik krooni kannud. ' „ Linnad, maad kõik alamad Ühendagem palwe-majakS: Jumal Keisrit kaitse sa, Kaitse meile õnne-ajaks!" Jah, tõeste kallis ja äraunustamata on see päew meile Eestirahwale, sest et kõik meie rahwalikud elu-koidud meile üksi kaugelt Neewa kallastelt kumawad ja selle koidu kullased jooned praeguse wägewa Wene Majesteedi  walitsuse ajal meie rahwa musta ööd ära peletawad,  mis meie pärismaal, Lääne lilleaias, kaua oli hinganud. Lõuna ajal hakkas rahwas ennast wallamajasse  kokku koguma. Kella 5 ajal kuulutas walju suuretüki pauk, et pidu alustas, ja kõik ruttasiwad wallamajasse, mis lillekrantside, kunstpiltide ja auutuledega  uhkeste oli ehitatud. Kõige esite puhus Tarwastu  mängukoor pasunatega: „OH wõtkem Jumalat" w., mis peale meie Aleksandri-kooli abikomitee president  Määritz koosolejaid lahkeste teretas ja neile selle päewa tähtsust ära seletas ja Keisri Herra heategudest rääkis, mille seas ka Eesti Aleksandri-kooli nimetas, mis Keisri armu läbi Eestirahwale lubatud. Tema laskis Keiserliku Majesteeti kõrgeste elada, mis peale mängukoor kolm korda Keisri laulu mängis, keda rahwas  ühes laulis ja siis ilmotsata suure waimuStusega hurraa hüüdis. Ühtlasi paukus suurtükk õueS kibedaste.  Peale selle said weel mitmed kõned peewd ja terwised joodud, mis ma kõik siin ülesarutada ei jõua. Nii palju nimetan weel, et kui koolmeister P— rahwalikuid  ajalehti „Sakalat" ja „Tartu Eesti Seitungi" elada laskis, siis rahwas nii waljult elagu hüüdis, et toa seinad wärisesiwad ja laulukoor koosolejatega ühes kolm korda: „nad elagu!" laulis. Pärast seda sai siis weel lauldud ja mängitud ja noor rahwas tantsis tubades, künni wanemad isamaa õnnest ja õnnetusest ja Keisri Aleksandri 11. suurtest heategudest juttu ajasiwad. Suurtükk laulis aga wäljas pauk paugu järele, kus noored mehed tule ümber naljatasiwad.  Ka hea summakene raha tuli sellel õhtul Aleksandri-kooli  heaks kokku." k. õisiku wallamajas peetud sarnatsest piust, mis seal 30. Augustil ära peeti, tahame nii palju nimetada, et seal ka Eesti Aleksandri-kooli heaks raha korjati. Wiimaks müüs rahakorjaja oma pliiatsi, kellega  anded ülesse oli kirjutanud, enampakkumise teel Aleksandri-kooli heaks ära, ning makseti sell kombel pliiatsi eest, mis 4 kop. wäärt oli, 6 rubla 30 kop. Tulekahju. Kõik seda, mis inimeste ühendatud  nõuu ja jõud omale elu tarwituseks on muretsenud,  wõib kõige koledamalt ja rutemalt tuli oma