„Ei mitte, ma tänan!" wastas ta. „Seda wõin ma isegi teha kui mull selleks üleültse weel tahtmist peaks olema." ..Aga mitte ühel reedisel päewal!" palus Lilli. „Täna on meil jälle see õnnetu päew, mis Teie õnnetuse juures üksi süüdlane on. Neiu Hofer on Teile seda ette ütelnud." „Neiu Hofer'! ette kuulutused ei tähenda midagi!" hüüdis Freising pahandates; noor neiu waatas imestades  tema peale. „Ob, kui kahju! Just Emma Hofer'i tahtsin ma Teile abikaasaks soowida." See oli seaduse tundjale herrale liig, ta kargas istmelt üles. „ Tahate Teie mind pilkada? Ma mõtlen, et Teie küllalt teate, kuis meie tõinetõisega läbi saame. Tema põlgab mind, kui ühte kuiwa kohtunikku ja mina teda, kui ühte lapsikut ebausku." „Teie eksite, onu Freising Teid armastatakse!" „Kus Mis?" hüüdis Freising, kuna ta rõõmu pärast käsi laksutas. „Emma Hofer armastab Teid", kordas neiu; „ta ei näita aga seda Teile mitte!" Kohtunouunik pooris ennast ümber, pani kübara laua peale ja istus uueste sohwa peale. „Kuidas teate. Teie seda?" Nüüd ei teadnud Lilli, mis ta wastama pidi.. Õigust ütelda, ta ei teadnud sellest midagi, waid oli oma tõendust õhust wõtnud. Ta oli enesele ette wõtnud, kohtunõuunikule üht-„weikest, armast ja-sõna" muretseda, mille järele wiimane nii wäga igatses. Et Lilli esiotsa nii julgest kinnitanud oli, siis Pidi ta nüüd selle tarwis näitusi leidma. Freising kuulatas suure tähelepanemisega Lilli juttu. Tall nähti wäga hea meel selle üle olewat, et ühel naesterahwal peale „kõrge auustamise" ommetegi  töised tundmused südames Et neiu Hofer'i armastus ennast wäljaspidi waenluse taha ära peitis, see rõõmustas Freising'i üle wäga. Kui Lilli oma juttu lõpetanud oli, õhkas ta sügawaste ja ütles: „Meie jätame seda esiotsa seisma, ma ei wõi nii pea weel mitte selle peale mõtelda, aga ma tänan Teid Teie osawõtmise eest, Lilli, ja ärge ütelge neiu Hofer'ile mitte, miks ma täna Rosenbergis olin." „Ta ei pea sellest midagi teada saama!" kinnitas  Lilli kohtunõuuniku kübarat kätte tuues, ja temal palito selgapanemise juures abiks olles. Ta oli scllcgn wcign rahul, srst ta oli juba harjunud, peale korwi saamist ennast riidesse panemise juures aitada laska. Ta waatas weel waluliku pilguga noore neiu otsa ja jättis siis teda Jumalaga. Wäljas hoowi peal trehwas ta neiu Hofer'iga kokku, kes praegu treppi mööda alla tuli ja keda ta wäga sügawasi kummardas. Ta kahjatses, et proua von Hertenflein mitte kodus ei ole ja palus kohtunõuunikku  tagasi tulla ja pisut ootada, sest proua saada pea tagasi tulema. Freising ütles enesel mitte aega olewat ja lubas pea tagasi tulla. Neiu nägi wõerustades, et ta nn.ja ukse peal weel kord seisma jäi ja aruldase pika pilguga tagasi waatas ning siis -ühe sügawa kummardusega kadus. Poole tunni järele tuli Anna koju. . Ta oli mantli ja kübara ära pannud ja waatas kirju, mis postimees laua peale oli pannud. Nende hulgast leidis ta ühe oma õe kätte, mis teda imestama pani. Rahutumalt ja murelikult waatas ta adressi peale, kui uks lahti läks ja Lilli lillekimpu käes hoides rõõmulikult sisse astus. Ta lendas kohe õe kaenlasse, kes teda nähes ülemal tähendatud kirja töiste alla peitis, ja nüüd hakkas neiu ilma sissejuhatuseta seletama, mis ta täna ära elanud oli. Suure rõõmu pärast jutustas ta kõik läbi segamine ja tormiselt, et Anna mitte ühest sõnast aru ei saanud. „Jutusta ometi rahulikult, laps!" ütles tema. „Kes on Sinul kosjas käinud?" „Onu kohtunõuunik!" hüüdis Lilli rõõmu pärast hõiskades ja oma lillekimpu kõrges hoides. „Ta ei teadnud ju mitte, et ma sellkorral saali ukse taga kuulatasin; ma tõutasin temale nõndasama kõrget auustamist ja sõbrust, aga ta nuttis peaaegu selle üle." Anna raputas rahutumalt peat. „Ma ei saa Freisingist mitte aru! Kudas wõib üks mees, kes omas ametis nii wäga tubli ja kuulus on, selles asjas naeru ohwriks saada! Ta ei saa sellest haigusest ilmaski terweks." „Ma tahan teda arstida," ütles Lilli usaldusega. „Ma tahan temale ühe abikaasa muretseda." „Lilli, ära tee mitte lapse nalja!" ütles noor proua karistades, aga neiu Lilli Pani seda omas ärkanud iseenesetundmuses wäga pahaks. Ta hoidis oma lillekimbu Anna ees ja päris pühalikult, et temaga kui täiskaswanud inimesega peab ümber käidama.  Ta seletas, et ta nüüd „ niisugustest asjadest" wäga heaste aru saab ja nende üle rääkida wõib, ja tõutas lõpeks, kohtunõuuniku abikaasaks saada. Paraku ei pannud Anna seda suurt tähele. Ta wõttis lilled õe käest rahulikult ära, pani nad laua peale ja ütles tõsiselt ja kindlalt: »Jäta oma rumalust maha ja kuule mind! Mull on Sulle midagi ütelda." Lilli kohkus seda kuuldes pisut ära. „Ma olen seda käekirja sagedaste näinud," ütles Anna, esiotsa ärapeidetud kirja kätte wõttes, „aga ma mõtlesin, et Sa ühe oma õpetaja käest kirju saad. Täna näen ma alles, et need kirjad Werdenfels'ist tulewad. Kes kirjutab Sinule sealt?" Noor neiu punastas ära, wastas aga ilma aja wiitmata: „Paul von Werdenfels." „Soo? Ta kirjutab Sinule sagedaste ja Sina oled wist tema kirjade peale wastanud. Mikspärast hoiad Sa seda minu eest salaja?" „Et Sa nii halastamata olid ja teda mitte ühe sõnagagi ei trööstinud!" hüüdis Lilli põlewail silmil. „Ma olen Sinule tema suurt kurwastust ja meele äraheitmist kirjeldanud, ma olen Sulle ütelnud, et ta enese elu lubas wõtta, aga Sa ei wõtnud mind kuulda. Seal tõutasin ma, teda trööstida ja lubasin teda, minule kirjutada, ja Sinu eest hoidsin ma seda salajas, et Sa meie kirjawahetust oleksid ära keelnud. Ma tahan teda edespidi ikka trööstida, kui Sa seda ka keelma peaksid. Sest minu trööstimine hoiab teda weel elus, seda ütleb ta igas kirjas." Siin pidas ta hinge tõmmates kinni; Anna waatas uuriwa pilguga neiu otsa, kes mitte ei aimanud,  et see waimustus, millega ta Pauli eest seisis, teda ära andis. „Lilli, ma wõtan selle kirja Sinu nähes lahti, ja luen läbi." „Tee seda!" hüüdis Lilli. „Sa saad nägema, et ta üksi Sinust räägib." Anna murdis kirja lahti ja hakkas lugema. Kiri oli wäga pikk; täieste kolm poognat. Paul seletas, et ta oma elu paleuse kautamift iialgi ei wõi unustada, rääkis siis oma troostita tulewikust, lisas aga sinna juurde, et see kurw tulewik ometi ühegi walguse kiire läbi walgustatud saab ja tänas siis südame Põhjast noort neiut tema magusate troosti sõnade eest. Siis jutustas ta rahulikumal wiisil pähklepuudest lossimäe jalal, piinlikust elust Werdenfels'is,  mis teda sundis alati ja ikka wana pärisherra kõrwal olla. Peale selle tuli täielik pilt uuest kodumaast,  Buchdorsist. Siin seletas ta mõisast, pargist, ümbrusest wäga pikalt ja laialt, teatas, missugust muudatusi ja uuendusi  ta ette wõtma saab j. n. e. Kirja lõpul näis temal meele tulewat, et ta ise alles meele äraheitmises on ja" sellepärast kirjutas ta jälle kirja alustusel olewal  toonil. Seal seletas ta, et ta oma kurba saatust küll mõneks silmapilguks unustada wõib, aga kogu eluaeg saab kui üks raske kiwi tema südame peal litsuma  ja palus Lillit südamelikul, seda koormat rutulise wastusega kergitada. Anna pale läks edasi lugedes ikka rõõmsamaks, kui ta kirja läbi lugenud oli ja seda Lilli kätte andis, lehwis kerge naeratus tema huulte ümber. Lilli, kes tema kõrwal seisis ja temaga ühes kirja läbi lugenud oli, waatas ootades Anna otsa. „Noh, mis Sa ütled selle kirja kohta? See waene Paul von Werdenfels, ta on tõeste õnnetu!" „Ma usun, ta saab pea seda ära unustama," ütles Anna rahulikult. „Ta on sellega juba hakatust  teinud." Lilli raputas ei'tades pead. „Ma kardan, see ei lähe temal mitte korda! Ta on mulle ise ütelnud, et tema malu igameste saab kestma ja kes teab, mis sündinud oleks, kui ma püsst tema kaest mitte ära poleks wõtnud ja lossi kraami wiskanud!" „Tead Sa selgeste, et see püss laetud oli?" küsis Anna naeratades. kuis wõid Sa nõnda pilkada!" ütles noor neiu pool wihaselt. „Ei pea Sa sellest sügamast armastusest Sinu wastu ja suurest mälust Sinu pärast ühtegi lugu? Kui mind keegi nõnda armastaks  —" Ta ei wõinud ehmatuse pärast kaugemale rääkida,  aga ta kogu nägu oli üleni punane. „Ma ei pilka mttte," ütles Anna tõsisemalt. „Paul von Werdenfels on minust koguni isesugune, ja meie ei saaks töine töise kõrwal sugugi õnnelikud olema. Tema nooruse armastust ei miska ma temale sugugi ette. Seda ei saaks 'Sina ka mitte tegema, Lilli, kui Sinule hiljem üks mees tunnistab, et ta enne Sind üht töist armastanud on, kas see ei ole tõsi?" „Tõsi küll. Aga see ei puudu ju sugugi minusse; ega Sa ometi ei päri, et ma kirja wahetust pean maha jätma?" „Luba mulle, et Sa ennast mitte ilma minu teadmata Paul von Werdenfelsiga kokku ei anna, ja et Sa iga ühte tema kirja minule näitad." „Ja kui ma Sulle seda luban, lubad Sa mulle siis, et ma temale wastata wõin? Oh Anna, ära ole mitte nõnda wali! Sa näed ju, kui wäga ta weel kurwastab ja Sina oled tema õnnetuse juures ainult süüdlane." Ta tõstis käed paludes õe poole üles, mida see tasa oma rinnale surus. Noor proua andis neiu roosihuultele ühe palawa musu ja ta heal kõlas wäga pehmelt, kui ta wastas: „Ei mitte, mu weike Lilli, ma ei taha Sinu ja tema wastu mitte wali olla. Ma ei taha temalt tema ainust „walguse kiiret" mitte riisuda. Wasta tema kirja peale ja pea oma lubamist. Wahcft tuleb baron Paul kord Rosenbergi ja jutustab Sulle ise omast ilusast Buchdorfift." Lilli ei mõistnud wiimaseid sõnu mitte, ta uskus kaljukindlalt, et Paul üksi tema õde armastab, ta tänas õde õrna suuandmisega ja lendas siis Pauli kirjaga oma kirjutuslaua ette. Onu kohtunõuuniku lillekimp oli maha kukkunud, Lilli ei pannud seda enam tähele, tall oliwad töised asjad peas. Anna waatas õnneliku lapsele järele, ja ta huulte ümber mängis walulik naeratus, kui ta ütles: „Ei mitte, see oleks ülekohus, seda õrna, tärkajat  armastuse taimekest ära rikkuda. Waheft on Lillil see õnn osaks saanud, mis minul rikutud sai ühe Werdenfels'iga õnnelikuks saada." (Järg jäeb tulema.) Kaks uuemad raamatud. Raamatukesed, milledest ma paari sõna tahtsin ütelda, pole küll mitte enam üsna uued, aga seiemaale  alles tähele panemata. Mõlemad on salmikude  raamatud, mis meile seiemaale peaaegu tundmata  meestest pakutakse ja sellepärast tähelepanemise wäärt on. Esimene on: Õilme nupukesed. Laulud noore rahwale, luulenud P. Jakobson. Rakweres G. Kuhs'i kirjadega 1881. Raamatukeses on 34 laulu, enamiste mõlkuw-luulelised. Kui ka hulk laulusi alles niihästi mõtte kui wormi poolest noort laululikud meele tuletawad, kellel meel rohkest harjutust tarwis, siis tunnistawad aga mõned ometi jälle wastuwaidlemata luuleandi, mida meie sellepõlwe  suurema hulga salmitagujate seast peame lahutama.  Heal meelel leian seda ka, et laulik ise ära tunneb, et töö alles alustus on. Loodame, et hra P. Jakobson ennast ikka täiendab ja meid warsi jälle uue laulu anniga rõõmustab. Töisel raamatul on nimeks: Katsekakk. M. Wirkatelle luuletused. Tartus 1881. Trükitud  W. Just'i kulu ja waraga. Pea keegi neist 8. laulust ja 4. mõtte - salmist ei awalda iseäralist luulu andi. Et M. Wirkatelle mitte laulikuks pole sündinud, awaldab ta ka kohe eessõnas. Tema „wõtnud ette luuletusi ilmale tuua Isamaa iluks, Kodumaa kasuks ning Eesti rahwa rõõmuks." Oige laulik laulab laulu enese pärast. Nime „Katsekakk" arwab wäljaandja sellepärast waja olewat, et laulukeste arw liiga weikene olewat. Mitte kui palju ei tee laulude üle otsust, waid kudas. Kõige pikem laul „Halutaja Ema jõe kalldal" on juba tuttwate, iseäranis Koidula laulu „Wesi" järele tehtud, kus juures aga ka Piirikiwi „Kääpa jõe jäeminek"  eeskujuks olnud. Mis suurt mõtet peaks küll järgmine mõttesalm ilmutama: „Parem õhus kui põhus?" Loodame, et hra M. Wirkatelle edespidi suurema hoolega sellepeale waatab, mis trükkida sünnib, mis mitte. —x— Wastutaja: J. Kõrw