Saaremaalt. Hirmus torm, mis 25. Oktobril Lääne merel möllas, on ka meie kodumaa rannalt koledaid ohwrid pärinud. Kakskümmendwiis Saremaa  kalameest, 20 ühest, 5 töisest wallast pärit, on torm mere põhja matnud. Ka tormine Nowembri  kuu on õnnetust sünnitanud. Auuru laew „Harkow"  tõi hiljuti kahe hukka läinud laewa „Delta" ja „Sarepta" pealt peaStetud inimesed LiibawiSse. „Sarepta" peal olewatest inimestest on kaks meest Johann Koppel Kuresaarest ja Martin Bitte Schlokkist, ära upunud. Kui „Sarepta" nõnda kaugel wigaStatud oli, et mett enam mõimalik polnud Välja pumbata, laSti suur paat meresse, mis laened sedamaid  ära puruStasiwad. Nüüd jäi üksnes meikene paat järele, mis seitsme inimesega merde lasti. Kaua aega pillasiwad laened paati ühele ja töisele poole ning seeSolejad seisiwad surma suus. Ometigi saiwad nad Viimaks Waerderö saarel rannale, ehk küll Viletsas olekus, pool paljad, ilma saabasteta, läbi märjad ja külmetanud. Mõned kalamehed wiisiwad õnnetumad oma majadesse, kuS neile theed keedeti ja sooja toitu ning kuiwad riided anti. Kaptein ja töised ära peaStetud  ei jõuua nende auusate kalameeste perekondade lahkust ja hoolitsemist mitte küllalt kiita. Sealt läkfiwad nad Rootsi randa mööda edasi, kuni Helsingborgi,  siit ühe auuru laewa peal Kopenhageni, kust Viimaks Liibawi tuliwad ning wiimaks Riiga jõudstwad. Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Hauff'i järele J. Lill. XV. . 2S. Baron tahtis alleS õhtuks tagast tulla; Zoosefe oli pärast lugemise lõpetust oma tuppa läinud; sellepärast  wõttiS Fröben nõuukS, et neist piinawatest mõtetest  mõneks tunnikSki lahti saada, palawat ennelõunat magamisega ära wiita. Seal ringpõesastikuS, kus ta mõndagi õnnelikku tundi Joosefega juttu westes oli ära elanud, heitis ta pehme samla pingi peale ning uinus peagi une hõlmas. Tema mured oliwad maha jäenud, nad ei tunginud  läbi une tema järele; üksnes armsad mälestused ilmustwad tema unenäus ning sulastwad kauniks piltideks  kokku. Kena neiu, kes Pariisis Fröben'i filmist kadunud, lähenes temale unenäuS ja jutustas talle oma pehme, maheda healega oma emast; tema taples neiuga, et ta teda nõnda kaua enese peale lasknud oodata,  sest tema olla ju iga kuu esimesel ja wiietõistkümnemal  temale tähendatud paigal ilmunud ja teda igatsusega ootanud; tema tahtis neiule nuhtluseks suud anda, tema tõstis näukatte ülesse ja waata oli ju Don Pedro, kes ennast neiu riietesse oli ära peitnud, tema teener tahtis ennast kena nalja üle surnuks naerda. < — SiiS oli ta jälle töisel silmapilgul luuletiiwul StuttgartiS pildi koguS. Pildid oliwad tõistte ja töiste kohtade peale üleSse seatud, asjata otsis ta oma kallist, armast pilti; teda ei olnud kusagilt leida; tema nuttis, ta hüüdis ja kaebaS suure healega; seal tuli pildikogu teener ja palus teda wait olla ja piltisi mitte üleSse äratada, keS nüüd kõik waikselt uinuda. Ühe korraga nägi ta otsitawa pildi ühes nurgas rippuwat, aga see ei olnud enam endine rinna-pilt, waid pilt inimese suuruses, kes naljatades tema otsa waataS ja raamist elawalt wälja astudeS tema õnnetuma ümbert kinni hakkas; tema tundis pitka, palawat musu oma huulede  peal. Nõnda kuda see sagedaste juhtub, et keegi unenäuS  enese walwsa arwab olewat ja und nähes isegi arwab, et see aga uneS olla, nõnda näitas ka siin Fröben'iga lugu olewat. Tema arwaS, palawast suuandmisest  üleSse ärkanud, silmi lahti ajawat, ja waata, tema üle kummardas praegu üks vitsew näukene, mis temale tuttaw näitaS olewat. Magusa suuandmise õnnetujuS laSkiS Fröben silmad jälle kinni wajuda; ta kuulis kahinat, ta lõi silmad uueste lahti ja nägi ühte muSta mantli sisse mässitud kogu, must rohilise näukattega  kübarakene pääs, eemale libisewat; kui kogu praegu ühe nurga ümber põöriS, waataS ta weel korra Fröben'i poole tagasi: see oli Fröben'ist armastatud neiu jume, ja kadedalt, nagu ennegi, oli ta suure prilli nina peale pannud. „OH, see on ju paljas unenägu!" ütles Fröben naeratates ja tahtis jälle silmi kinni pigistada, aga ta tundis ennast ärkanud olewat. Tuul kahiStaS PSesaid, purtskawa kaewu wee kohin kostis talle kõrwu, päike paistis läbi puu okSte tema pidi jo ülewal olema; see ei wõinud enam unes olla. Imeline, arudlane unenägu seisis weel elawalt tema silma ees) ta waatas nurga poole, mille taha neiu kogu oli ära kadunud; ta waatleS seda kohta, kuS kogu eSmalt seifis, ennast tema üle kummardas, ta arwaS praegu weel armukese palawaid sunandmisi, oma huultel tnndwat. „Nõnda kaugel on siis sinuga lugu," ütles Fröben kohkudes iseenesele, „et sa juba ilmsi und näed, et sa päris terwe meele ja mõistusega tema kuju oma ümber näed! Mähärduse halpusele peab see sind weel wiima? Ei, et keegi nõnda elawalt wõikS und näha, ei oleksin ma iialgi uskunud. See on Päris aju-haigus, luule palawik, jah, ei puudu palju, siis peaksin ma uskuma, et unenäu kujud ka jälga järele wõiksiwad jätta; sest need jäljed siin liiwa sees pole mitte minu jala omad." Tema silmad langefiwad kogemata kõrwal seiswa pingi peale, kus ta praegu oli lamanud, ning seal seisis kenaste kokku murtud paber, mis ta imestades kätte wsttis. Ühe silmapilgu kahkleS ta, kaS kirja lahti pidi wõtma ehk mitte; aga uudishimulikult, et näha saada, kes temale sellkombel wõiks kirjutanud olla, murdis ta kirja lahti kust seest üks sõrmus talle wasta paistis. Tema hoidis sõrmuse käes ja luges: „ Sagedaste olen ma Sinu lähedal, mu auus peastja ja heategija; mina wiibin Su ümber selle otsata armastusega, mis mu tänu leekima õhutas ja mis mitte mu elugagi ei kustu. Ma tean, Sinu suuremeeleline süda tuksub weel ikka armastuses minu waSta, Sina oled mitmed maad mind otsides läbi rändanud, et mind leiaks; 'aga asjata waewad Sa ennast unusta üht looma ära, nõnda õnnetu, kui mina; mis Sa minuga ka teekstd? Kui ka minu ülem õnn see mõte on, et täitsa Sinu oma wõikstn olla, siis ei aita see mull ometi midagi; see ei wõi, ei tohi nõnda olla, kui mu süda soowib. Ci iialgi! ütlesin Sulle juba seekord, jah, ei iialgi saa ma Sind unustama, aga saatus tahab ja nõuuab, et meie lahutatud peame olema, et iialgi Sinu kõrwal, wahest ehk ainsalt Sinu armulises mälestuses tohib elada Sillaotsa kerjaja." Fröben arwaS ennast ikka weel uueste und nägewat;  ta waatas umbusaldusega enese ümber, kas tema luulewsim teda fiis nõnda täitsa wõis petnud olla, et ta aina unenäus elas; aga kõik asjad tema ümber: tuttaw ringpõesastik, pink, puud, loss j. n. e. seisiwad  omal wanal paigal, ta nägi, ta oli ülewal, ta ei näinud mitte enam und. Ja need read siin, need oliwad siis tõeste olemas, need polnud mitte mõni une ehk luule kujutus? „Wist on keegi minuga katsunud nalja heita?" mõtles Fröben; „ja muidugi; see on wist kõik Joosese töö; wist oli endine kogu ka mõni Mardi sandi moondamine." Kuna ta kirja kokku pani, puutus talle sõrmus silma, mis ta koguni ära oli unustanud. Ei, see wähemalt ei olnud mitte pettus; see oli ju seesama sõrmus, mis tema seekord oma armsa neiule andis, kui teda Jumalaga jättes temast lahkuS. Niiwäga kui ta esimesel silmapilgul uskuma pidi, et siin üleloomulikud asjad sündfiwad, niiwäga rõõmuStaS  see tema südant, et temal nüüd üls elumärk omast armukesest käes oli, mis tunnistas, ek ta neiu tema lähekorral wiibiS; jah, see mõte täitis tema hinge nõnda suure õndsusega, et ta käesseiswa kirja sisu täitsa ära unustas. Tema ei kahklenud nüüd mitte silmnpilku enam, et ta oma armastatud neiu kord saaks ülesse leidma; ta rõhus sõrmuse oma huulede  wasta, ta tormas ringpõesastikust aida wälja, ta silmad wahtisiwad kõik teed ja põesad läbi, nagu tahaks sealt oma kullakest praegu ülesse otsida, nagu peaks ta seal kusagil peiduS olema. Aga ta wahtis asjata; ta küsis töömeestelt aias, teenritelt lossis, kas nad mitte mõnda wõerast polnud näinud, aga kõik aSjata! Kohkunud, peaaegu uimane, tuli ta lõuna lauale; asjata päris Faldner järele, mis temal ometi wiga, aSjata küsis Joosefe, kaS ta ehk alleS eilset järgi nõnda kurb olla. „Mulle on midagi juhtunud," wastas Fröben, „miS ma imeteuks peaksin nimetama, kui mu mõistus ebausu üle ei naeraks." (Järg jäeb tulema.) Tee-lahkme peal. J. Tülk'i Wanemuise Seltsis peetud köne. MSne saja aasta eest tagast, kui katoliku kiriklast?  ja nimelt paapSti walitsus ja wõimuS meie maapinna  peal wägew ja kuulus oli, ehitadi imetelemise wäärilise suuri ja nii uhkeid katoliku kirikuid tähtsa kirikisandatele, missugusid meie päiwil peaaegu mitte enam wõimalik ei ole ehitada. Nõnda sama lasksi- wad kuulsad rüütlid enestele kindlad ja uhked loSfid teha; kuningad ja würstid oma riigi pealinnadesse eluaseme kohaks suured paleed walmiStada. Sellepärast  peeti sell ajal kirikute ja losside ehitajatest meistritest suurt lugu. Aga niisugused uhked kirikud, paleed ja lossid ka seestpoolt iluga ehitud saama. Selle tarwis walmistasiwad kuulsad pildimaalijad,  raiusiwad ja lõikasiwad kiwist ehk puust kenaid ja tähenduse rikkaid kujusid; teppihi kudujad ja muud teised ilu-meistrid walmistasiwad kenaid tekkisid ja teisi kallid ja uhkeid elumaja ilu ja tarwituse riiStasid.  Sellepärast peeti sell ajal pildi-maalerid, kuju nikerdajaid ja teist ilumeistrid suure auu sees. Nõnda kudas nüüd nende suurte herrade silmadele  oma uhketes majades piltide nikerdud kujude ja ja kalli tekkide läbi ilu sünnitud sai, nõndasama sünnitadi  nende kõrwadele mängu- ja laulumeeste läbi kaunid heali mis nende südant ja meelt kergitada ja rõõmustada  wõisiwad. Sellepärast oliwad siis ka sell ajal lauljad ja mängijad rahwa seaS tähtsad mehed. Kui nüüd üks amet ehk ametlik seisus kõrgemine auuStud ja oma töö eest rohkem maksetud saab kui üks töine töö ja tema ametlik seisus, siis püüawad wistist palju niisugusid ametid ehk töösid õppida, kelle läbi neile suurem auu ja hind tööpaigaks tasutakse. Nõnda püüdsiwad siis mõni sada aaStat tagasi kõik osawad noored mehed, kellel see wõimalik oli, kunstmeheks  õppida. Sellepärast leiame meie ka nende möödaläinud aasta sadade sees wäga tähtsaid kunstmehi,  sest iga osaw kunstmees tahtis oma töö läbi ka oma nime kiriku, palee ehk lossi ehituse, tema piltide ehk kujude läbi tähtjaks ja kuulsaks teha. Nende sõnadega on siis see waim ja tema siht, kes sell ajal osawaid noori mehi kunstametid õppima sundis, lühidalt  täheudud. Nüüd astume siis, armsad lugejad, oma tänase tähenduse kohta, meie ühest tähtsast pildist kõnelda tahame, mis ehk küll jo aastasadade eest tagasi kuulsast meistrist maalitud, aga fiiSki oma tähenduse ja näitusega meie praeguse aja kohta weel wäga tähtjas on. Pildi nimi ja tähendus on: teelahkme  peal. Enne kui ma nimetatud pildist kõnelema hakkan, lubage mulle, auusad lugejad, et ma teile selle üle mõne sõnaga juhatust annan, mis selgused ja tähendused need wõiwad olla, mis üht pilti tähtjaks teewad. Kaks awaldust on, miS meile iga tähtsa pildi pealt mõiStuse-silmi astuwad: esiteks, kui suure truu'usega on maalija seda keha, keda tema oma pildi peale maalinud, jaksanud eesseisja loomuse kehaga wärwi ja wvrmi poolest täiesti ühesarnatseks teha; teiseks, mis mõtteid elu-tee pealt on maalija tahtnud oma pildiga nõnda awaldada, et teda iga waataja tähtjaks mälestuseks ehk maenitsuseks oma südame ja meele sisse sellepärast ülesse wõtaks, et ka temal oma saladusega kaetud eesseiswa elutee peal kergesti niisugused  elu juhtumised wõiksiwad ette tulla. Laseme meie ennast pildimaalerist üles maalida, siis ei ole maaleril muud suuremat waja kui meie näu ja keha wormi oma pildi peale meiega täiesti ühe näuliseks teha. Seal ei ole tall muud tähtsamad  osawust waja, kui et ta seda jaksab täieSte ülesseihkendada  ja maalida, mis ta silm selgeSte näeb. Koguni teistwiist on lugu, kui tema elu-tek pealt ühe tähtsa elujuhtumise tahab tähtsaks tähenduseks maalida;  siis peab tema seda tähendust nõnda walima, et ta tõesti õpetlik ja tähtjas on. Niisuguse pildimaalijal  peawad siis kaks suurt osawust olema: esiti täielik mõte ja selge elutundmine, mis ta meie eluloost  tõesti tähtjaks wõib pidada; ja teiseks, et tema seda tähtsat mõtet ja elutundmist mõistab seihkendamise  ja wärwide abiga nõnda pildi peale panna, kudaS see loomulik lugu elutee peal tähtsal kombel ette tuleb. Niisugust pildi maalijat, kes neid mõlemaid omadusi oma töö läbi jaksab täieste awaldada, nimetame  meie tähtjaks kunstnikuks. Meie leiame EüroopaS kolmes suures linnas kõige suuremaid, tähtsamaid ja kallimaid pildi kogusid nimelt: Rooma linnas püha paapsti pildi kaleriides, Madridjs Hispaania maal ja Louvre pildikogus Pariisi linnaS. Kõigis tõiSteS pildi kogudes, nõnda kui Dreesdeni, Müncheni ja Wiini linnas on küllalt ka uhkeid ja kallid piltisi kokku kantud,  aga ikka hoopis weiksema arwu ja tähtjuse mõedul  kui Roomas, Madridis ja Pariisis. Aga iga nende tähtsamate pildikogudes on see pilt, kelle üle meie täna kõnelda tahame, tee lahkme peal, ka ikka leida. See nimetatud pilt on ka mitu sada korda weiksemal mõedul wase- ja terasplaatide peale seihkendatud, nõnda et teda nende pealt jälle kergesti raamatute sisse wõis ära trükkida ja sedawiisi teda rohkesti igale poole odawa hinna eest rahwa sekka laiali lautada. Ka on tema alla salmi- ja wärsimeistrid  oma ilusaid sõna kõlksusid täielisemaks arusaamiseks  ja seletuseks juure lisanud.