Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. VII. „Kas sa siis juba kaua siin majas oled?" „Noh, kaua mitte kaua, saab nüid juba aastat kolm tagasi, kui mina siia tulin. Siin oli just üks koht tühi teate, kes saapaid ja riideid puhastab, wahel lapsi kõndima  saadab ja muud sellesarnast weel tallitab.  Noh, Dashka oli siis sakstele hakanud rääkima, et: „Waadake, minul on maal niisugune  tuttaw poiss kasuwend kõlbab just niisuguse ammeti peale tubli, ustaw inimene ja ei joo ka mitte liiaste." Saksad oliwad siis ütelnud: „Kui sa teda tunned ja tema eest Vastata Võid, las' ta tuleb siis meiega kaupa tegema." Noh, mina tulin siia ka ja sain Vastu Võetud, teenistus oli minu meele pärast, Dashka oli ka siin olen aituma Jumalale kaunis heasti läbi saanud. Eduard Petrowitsh" nõnda sai kaubanõunik Wene Viisi kutsutud „on küll wäga Vali ja äkiline. Kui sa midagi süidi oled teinud ja ta kurjaste sinu otsa Vaatab, läheb kõik ihu jahedaks, ja kui ta siis weel üks sõna ütleb, siis just nagu kõnu kärgatab ja tahaksid maa sisse sulada aga läheb mööda, pole Vigagi!" hüidis Andrushka, kes nagu tema jutust juba aru saada oli, kaunis kohtlase südamega inimene näis olewat. „Aga meie emand, Anna Juljanowna, seesama, kes nüid Krimmi saarel on, ei taple ialgi teendritega, Vahest ta ei lausu musta sõnagi, aga pärast tuleb nuhtlus, et hoidku! Nagu hiljute weel köögi-tüdruku Praskowjaga lugu oli kohe kohast lahti ilma armnta jah, ta on juba säherdune!" lisas Andrushka käsi laotades Viimaks weel juurde. Sõna säherdune aga saab Wene keeles mitmesuguse rõhuga ja mitmekesisse mõtete awalduseks tarwitatud ja Võib, nagu redeli pulgaStiku mööda tõustes ehk alanedes, kas laitust ehk kiitust, sõimu ehk meelitust tähendada.  Sellepärast ei Võinud ka Bob mitte selgeste aru saada, mis Andrushka selle Viimse sõnaga õieti oli tähendada tahtnud. „Ja siis Minna Karlowna, tähendab, koolitajanna, see ikka kihutab Anna Juljanownat.  „Waadake", ütleb tema „Dashka on jälle ühe klaasi katki teinud" ehk „ Andrushka  on lastega jälle kauemine bulwaari peale jäenud, kui lubatud oli" ehk „Dunä on jälle pliidi peale lasknud raswa kukkuda" aga ta ise nuuskab salaja tubakat." Bob'il oli raöke oma naeru tagasi hoida, aga ta ei lausunud musta ega walget, Vaid ladus aga agaraste oma raamatuid riiuli peale. Andrushka aga, kes Bob'i Vaitolemise läbi ennast sugugi eksitada ei lasknud, jutustas  korraga koguni mahedal healel edasi, nagu ta seda muidu ainult siis tegi, kui tema Dashkat nimetas: „Aga Mea Eduardowna, Vaat', kus on meie silmaterakene, meie kuldne tuwikene! Kõikide wasta on tema lahke, teretab, küsib, kui sa haige oled, kudas käsi käib, püiab ka Vabandada, kui äpardus on juhtunud ühele annab õunakese, töisele peutäis pähklaid, töisele jälle pistab ta paar kopikat pihku „Säh sulle" ütleb tema, „theeraha ehk tubaka raha" ehk „wõta omale juukse linti osta" seda mööda, mis igale ühele just tarwis läheb Dashkale on tema uueks aastaks hõbedased, punase kiwiga ehitud kõrwarõngad kinkinud. Kõik pere armastab teda selle headuse pärast ja rõõmustab, teda nähes just nagu tõuseks  punane päikene! Andku Jumal temale termist!" Bob mõtles iseeneses: „See mees laulab sest noorest neiust nii waimustatud kiitust, et ma wiimaks koguni uskuma peaksin, mis Prits minule Peeterburgis temast naljatades ütles. Aga minu meelt mööda niisugused naesterahwad just mitte ei ole; nende sugustest  ei saa minu süda ilmasgi soendatud saama. Mina olen selle poolest koguni Saksa luuletaja Lessingiga ühes nõuus, kes ka ütleb: „Ich lieb' ein Mädchen, keinen Engel!"*) „Kas Teil weel midagi waja on, Robert Michailowitsh?" küsis Andrnshka. „Praegu ma ei tea midagi," kostis Bob, „mis minul siin weel teha jäeb, sellega saan ma ka üksi malmis." Tuapoiss läks ära, Bob aga seadis kirjutusnõuustd  oma kirjutuslaua peale ja pani sinna ja tänna weel kõiksugust pudu kraami, mis iseenesest küll kaunis tähtsuseta, aga tua eluliseks tegemiseks siisgi wäga tarwilised on. Kui Viimaks weel õndsa vr. Fählmann'i pilt sohwa üle auuplatsi peale oli riputatud, jõi Bob ühe klaas kannukese täie õlut ühe seemuga  ära ja Vaatas siis hinge tagasi tõmmates  rahulise pilguga enese ümber. Siis pani tema Veikese piibukese põlema, Võttis woodi päitseft peapadja ja sirutas ennast sohwa peale pikali, niisuguse meeleheaga, mis inimene ainult siis tunneb, kui ta teab, et temal üks tükk tööd tehtud on ja ta puhata Võib. Selle juures aga tuliwad temale mitmekarwalised  mõtted. Esimese tutwustuse järele ei Võinud tema leiwaisa mitte halb inimene olla, kui tema ka Saksameeleline oli, mis sugugi imeks ei olnud panna. Et tema aga mitte niisugune sõge põikpea ei olnud, nagu see isand, kellega tema raudtee peal Vaielnud oli, seda oli Varsti näha. Bob ei teadnud, selle peale tagasi mõteldes, kas ta pidi naerma ehk Vihastama, aga naermine  näis temal ikka kohalikum olewat. Seda meest oli Vist mõne naljahammas une pealt nõnda ümber pöörnud, et pea jalutsisse sai, ja kui ta siis pärast magamast üles tõusis, ei olnud ta isegi enam märkanud, kas tema tüsem ots üles- ehk allapidi oli pöördud. Runenstein'i  isand aga oli natukene töist tõugu. Pitkemalt  Wenemaal Viibides oli tema aegamööda ka töise rahwa iseloomust lugu pidama hakanud  ja aru saanud, et ka muial Veel, kui Jumala maakeses, inimesed haritud Võiwad olla. Siis astusiwad jälle töised kujud Bob'i waimu silmade ette, mis edasi ja tagasi kiikusiwad  ja kaalusiwad ja ta mõtted läksiwad ikka segasemaks. Temal oli jälle niisugune tundmus,  nagu sõidaks tema raudtee Vankris, ja kui ta oma jalga Välja sirutades sohwa leeni külge puutus, hüidis tema „pardon" ja tõmbas  ruttu jälle tagasi, just nagu oleks ta ehk kogemata mõne kaasreisijasse puutunud. Ilma et ta seda isegi oleks märganud, oli tema unejumaluse  kaissu langenud, kes temale kõiksugu kirjusid piltisid silmade ette kujutas. Korraga nägi tema ennast juba oma uues koolis olewad  ja lastele agaraste Greeka keelt õpetawat. Suure Vaimustusega luges ta neile Homerose luuletustest: Laetul eemnr twwn pot' —*) kui korraga uks lahti läks ja kaubanõuunik nii tulise Vihaga tuppa tormas, et ta lühikesed juuksed  peas nagu harjakscd olirvad püsti tõusnud. „Mis hullustus see on?" kärgatas tema. „Kas ma sette eest Teile 900 rubla aastas palka maksan ja prii ülespidamise annan, et Teie minu poegadelle hakkate oma Eesti keelt õpetama?" „Aga, kullakuku isandakene, see on ju sula Greeka keel, Vana Vaga Homerose enese luuletus  " „Wale kõik! Teie tahate siin aga niisamasugust  wigurit teha, nagu see kõlwatu mees, kes siin ükskord Prantsuse keele asemel Eesti keelt oli õpetanud!" Kaubanõuunik oli selle juures juba nii wihaseks läinud, et tema juuksed mitte enam harjaste näulised ei olnud, waid ennast okasteks  oliwad muutnud. Ka tema keha kattis ennast imeliku kiirusega niisuguste okastega, nii et ainult weel nägu wähekesi inimlik oli, aga ka nina hakkas ennast kärsumoeliseks muutma, kuni üks päratu siil kahe jala peal Bob'i ees püsti seisis, turtsus ja puhkus, ikka pot-pot-pot, nagu oleks Kalewlaste pudrupada keenud. Küinte ja hammastega ähwardas see wõigas elukas Bob'i kallale tungida. „Mis pagana wärdjas sina siis oled?" hüidis Bob, koolilaua pealt ühe neljakandilise liineali kätte kahmates. „Et sa silmapilk siit kadunud oled, muidu pistan ma sind selle liinealiga  kohe läbi ja läbi!" Kosti ja Kolli oliwad hirmuga koolilaua all warju otsinud, kuna Bob, kui wägilane, kindlal jalal oma wastalise kallaletungimist ootas.  Kole loom ajas praegu oma suured lõuad laiali, mis tais terawaid hambaid oliwad,  siis aga „Kõpp, kõpp, kõpp!" koputas keegi Bob'i tuaukse pihta ja Andrushka astus sisse. Bob wirgus une paeltest ja waataS wõeriti tulija otsa. „Laud on juba kaetud," kuulutas tuapoiss, „ palutakse pea sööma tulla, aga weerand tundi kulub enne ikka weel ära." „Hea küll, Andrushka," wastas Bob ja tuapoiss läks jälle oma teed. Bob oli weel nagu juhm sellest weidrast unenäust. Tema õerus oma silmi ja tõmmas siis uuri taskust. „Mis imet! Kell saab juba warsti wiis. Ma olen siis tõeste maganud ja pealegi weel nii wõigast und näinud." Korraga tundis tema midagi wõeralikku oma kulle all. Tema kobis käega ja leidis sealt oma riide harja, mis ta wist sohwa peale oli unustanud ja pärast harjustega üles pidi tema külle alla oli juhtunud. „Wõi sina oledki see kuri okasloom, kes minu und on narrinud!" hüidis Bob suure healega naerdes ja kargas püsti. „ Ennäh, mis weidraid riistapuid unejumalas wahest oma ameti toimetusel tarwitab! Kas paremat unenäu seletust weel wõib olla?" Ruttu pühkis tema siis sellesama harjaga paar udusulge oma riietest, mis padjast nende külge oliwad hakkanud, ja läks söögisaali, kuhu kaubanõuunik oma poegadega just sellsamal silmapilgul ilmus. „Kas olete ka natukene puhanud?" küsis kaubanõuunik. „Ehk küll mina suuremat wäsimuft ei tundnud, olen mina siiski õige tubliste maganud,  nii et üks film tõisi ei näinud!" kostis Bob naljatades. „Kas Teie und ka nägite?" küsis Runenftein'i  isand naeratades. „ Esimene unenägu, mis wõeras kohas näikse, pidawat ju ikka täide minema!" „Minu unenägu on wist silmade wahe kohta juhtunud!" wastas Bob, aga oma tõeste nähtud unenäusi, mis temale küsijat nii mõikal  näul oli silmade ette kujutanud, ei lausunud  tema targu mitte sõnakestki, sest et mõnel inimesel paha kuulda on, kui töine temast uneski midagi halba on näinud. Söögilaual hakkas Runenstein'i isand Bob'i käest mitmesuguseid teadusi Tartu linna elu ja olu üle pärima, mille juures aga sagedaste juhtus, et Bob temale mitte wastust auda ei wõinud, seft mitmed inimesed, kelle järele kaubanõuunik  küsis, ei olnud enam elawate hulgas, töised jälle ei olnud temale nimepidigi tuttawad.  Tähelepanemisega kuulas aga wana isand Bob'i seletusi praegusest studentide elust ja tema seadlustest, millega tema oma aegseid mälestusi wõrdles, enamiste neid uute seadluste wasta kiites, wahest aga ka sunnitud kombel ette wõetud uuendustele õigust andes. Wiimaks  pööris jutt kohalikkude päewaküsimuste peale, mis ka weel pealt kaudu sealt ja tealt puudutatud saiwad, künni Runenstein'i isand üles tõusis ja sellega lõuna lõpetatud oli. „Kas Teie asjade wäljapakkimisega juba toime olete saanud?" küsis ta siis Bob'ilt. ?,Jah, sellega olen kaunis ruttu korda saanud. Mõne asja wõin ka weel homseks jätta. Täna aga on minul nõuu weel natukene  jalutama minna." ~Jsa, kas sa meid ka weel lubad Andrushkaga  natukene ligemase bulwaari peale minna," küsis Kolli ja kordas Kosti, kui isa lubaandmisega natukene wiiweldas. „ Minugi pärast, aga ärge tehke wallatust! Wõib olla, et Ellerheina isandal lusti on Teid enesega kaasa wõtta?" lisas ta siis ennast Bob'i poole pöördes juurde. „Hea meelega, küll ma praegu oma wõersuse pärast ei tea, kas mina neid siin saan juhatama, ehk nemad mind," koStis Bob. „Aga loodame Andrushka peale." Poisid tormafiwad oma kübaraid otsima ja Andrushkat hüidma, kuna ka Bob ennast wälja minekule seadis, kaubanõuunik aga oma kirjutAS kambrisse läks. o 5. Ma armastan tüdrukud, aga mitte inglit Ükskord saab tulema päew kus Hõrnema sou kojutulek. Mitu nädalat olivöad juba mööda läinud ja Runenstein'i poo! perekonda Sakolnikisse elama asunud. Enne seda aga oli Bob tub liste oma wabat aega tarwitanud ennast Moskva linnaga tutwustada, mille iseloomust ja kenadusest  tema niipalju kuulnud oli, et ta süda mitte enne rahu ei leidnud, kui ta seda mitte ise, kõige wähemalt tähtsamata asjade poolest, näinud ei olnud. Küll on maailmas mõndagi  nägusat linna, millede hulgast aga Konftantinopolile  ja wana igawese, Tiiberi jõe kaldale seitsme mäe peale asutatud Roomale kõigist reisijatest wõit saab mõistetud, aga ka Wenelasel on õigus oma „emakese" Moskva peale uhke olla, ja mitte põhjuseta pole tema sõna: „Kes Moskwat ei ole näinud, see ei tea, mis ilus on!" Ja kes kord ülewalt Varblaste mägedelt on Moskwa punaste ja roheliste katuste peale waadanud, päikese paistel särawate kullatud tornide iludust on silmitsenud, see piab seda iga pidi tõendama. Mitugi korda on see linn suurtest tulekahjudest rikutud saanud, nagu iseäranis 4812 aastal, kus Venelased ise wägewa isamaa armastusele seda ohwrit andsiwad, aga ikka on tema jälle tuhahunnikust uuele elule tõusnud, ja, mis koguni imeks on panna, selle juures oma iseloomu  muutmata alal hoidnud. Siiski aga ei taha muistsel ajal tema nime juurde lisatud omadussõna „walge kiwiline" uuemal ajal sugugi tema kohta sündida, nõnda et tema ainult luuletustes weel edasi elab. Aga iga ühe linna silmitsemisel ei ole mitte üksnes tähtjas, kudas suurema ehk wähema kunstiga ja osawusega iseenesest näutumad kiwid on uhketeks hooneteks ja toredateks tornideks kokku lautud, waid ka tema sees elaw rahwaS oma awaliku elu poolest, nii kaugele, kui see waatleja  silma puutub. Kes sellest aga elawat pilti saada tahab, see mingu wanasse Kitaigorodiks  nimetatud linna jausse ja waadaku, kudas seal kitsastes, kõwerates uulitsates rahwa elu kiheleb! Nii heasti maalmeister, kui kirjanik wõiwad seal lõpmata, tänuwäärt materjaali leida kõige kirjumate piltide kokku seadmiseks. Bob oli enesele kohe hakatuses tubli linna plaani muretsenud, selle ainumaks juhiks taSku pistnud ja siis hea õnne peale rändama läinud.  Tundide kaupa istus tema ka ülewal hobuseraudtee wankri katusel ja laskis ennast risti ja rästi läbi linna sõidatada, mis sugugi mitte liig suurt kulu temale ei teinud, sest et kolmegi kopika eest juba hea tükk maad wõib sõita. Igale wõerale aga oleks see wiiS soowitaw, ehk küll mõned seda uhkuse pärast miski hinna eest ei teeks ja Saksamaal, näituseks  ohwitseridele keelatud olewat hobuse raudteed tarwitada, sest et see sõiduwiis nende seisust nagu alandawat! NaljakaS, aga tõsi. Bob aga mõtles tõisite. Jala käik wäsitab aega mööda inimese nõnda ära, et ta aga puhkamise peale mõtlema hakkab ja rvaatlemise himu kaub. Keset uulitsal ei ole sõitude pärast wõimalik kõndida, sellepärast peab majade äärest jalgteed mööda mindama, millest siis tuleb, et ainult üks pool uulitsat wõib täieste silmitsetud saada, nimelt see pool, mis üte tee on. Worimehest ennast sõidatada lasta, tuleb aga kallist raha maksma; miks ei peaks siis kokkuhoidlik mees mitte hobuse raudteed tarwitama ja noor inimene ka ülewal tema katusel enesele aset otsima, kus sõit odawam,  õhk puhtam ja waatering igale poole wabam on? Niisugustel sõitudel ja kaikudel puutus Bobile mõnigi asi silma, mis temale koguni uus ja Võeras oli. Wahest aga oli temale mõni asi ja kohtki juba nii tuttaw, nagu oleks ta teda juba ammugi näinud, nii et ta teda Varsti õige nime järele oleks nimetada Võinud, mis temale eneselle õige kentsakas oli. Temal oli, näituseks, wana Kremli lossis niisugune tundmus, kui ta esimest korda teda Vaatama läks, nagu oleks ta juba enne, kaua aja eeft seal käinud ja üksneS sellepärast temale mõni asi VõerakS jäenud. Aga seda ei ole sugugi imeks panna ja asi iseenesest lihtsas seletada. Tunneb ometi õpetatud meeS i suurte Eüroopamaa linnade elu ja olu mitme- j sugustest kirjeldustest ja kujutustest, mis tema töiste läbi on suu sõnal saanud ehk ajalehtedest  ja raamatutest, leidnud, nii et temale pealinnade tähtsamad ehitused, nagu kirikud ja teaatrid, aValikud platsid oma mälestussammastega  ja mõned uulitsadki tuttamad on, 11. Sakala. 1884