Papi Võimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XII. Lilli oli lõuna ajaks tagasi jõuudnud. Ta oleks lossi herrast hea meelega jutustanud, aga seal oleks ka walja tulnud, et ta noore baroniga pähkle puude all koos oli olnud. Noor neiu ei mõistnud wcel mitte waletada ja ei wõinud seda kokkutrehwamist mitte paljaks juhuseks nimetada ja sellepärast ei rääkinud  ta sellest kõigist mitte ühte sõna. Söögi laual ei tahtnud täna jutt sündida; preester oli külast paha meelega tagasi tulnud ja ei rääkinud mitte ühte sõna; Anna oli ka üsna wait. Ja nõnda sai neiu Hdfer sõna oma kätte. Waewalt oliwad kõik lõpetanud, seal ütles Vilmut, et temal Annale midagi ütelda on ja läks temaga oma töötuppa. „Seal tuleb jälle müristamine!" ütles Lilli. „Kui Gregor nõnda tdälja näeb, siis pean ma mägise eest ära jooksma. Ma ei ole Anna üle sugugi kade." „Nad räägiwad tallituste üle," arwas neiu Hofer! „Mõnigi asi on presidendi järelejäeduses korrale seadida ja see on kõik herra preestri asi." „Ja, ta segab ennast iga asja sekka!" hüüdis Lilli, kes wäga ninatark wõis olla, kui lukustatud  uks teda Gregorift lahutas. „Seft saadik, kui Anna lesk on, on ta jälle tema wõimuse all." Neiu naeratas natuke. „Ma usun, et Anna ennegi ühes asjas tema wõimuse all on. Gregor peab juba oma sugulase eest hoolt kandma." „Kohtunõuunik on ju Anna asjatallitaja," ütles noor neiu, „mis on Gregoril seal tegemist? See waene onu kohtunõuunik oma nelja korwiga! Kui ta eila Rosenbergis käis, oli ta weel wäga kurwa näuline; ma katsusin teda jõuudu mööda trööstida." „la, Teie mängisite jälle temaga," ütles neiu Hofer karistades. „Ia see oli temast wäga ilus, et kõigist hoolimata armulise proua sõbraks ja abiliseks  jäeb." „See wõib küll hirmus olla, igal pool üksi auustamift leida ja mitte armastust. Teil ei ole sugugi hale meel tema pärast; Teie olete eila temaga jälle tülitsenud." „Ja, seda tegin ma," ütles Hofer külmalt. Waheajal läks müristamine töötuas ikka suuremaks.  Ka Anna arwas, et midagi iseäralikku sündinud  oli; waewalt oliwad nad juba üksi, seal küsis ruttu: „Mis on juhtunud, Gregor? Sa oled täna wäga pahane." Gregor keeras ukse lukku, astus noore proua ette ja ütles ilma sissejuhatuseta: „Ma juhtusin herra von Werdenfels'iga kokku." Anna pale muutis ennast pisut töiseks, aga ilma kartuseta wastas ta: „Tõeste? Ma kuulsin, et ta künni siia ajani lossist mitte wälja pole tulnud." „Siis tegi ta seda täna esimest korda; ta oli minu juurde tulemas." „Sinu juurde? „Näitab Sinul see Võimata olewat?" „Niipalju kui ma teda tunnen, küll." „Ja Sina tunned teda kõige paremine! Sull on õigus, ta ei tulnud mitte, kui kahetseja, aga ma kuulsin seal juures üht wäga aruldast asja. Sa oled teda hilja aja eest näinud ja temaga rääkinud! Miks oled Sa seda minu eest salaja hoidnud?" WaljuS, mis ennast selles küsimises awaldas, äratas naesterahwa isetundmust üles. Kindlalt wastas ta: „Ma ei ole enam laps, kes iga sammu ja sõna üle aru peab andma. Mõtle selle peale, Gregor!" Gregor nägi küll, et siin tema wõimuse piir oli ja selleparast ütles ta lahkemalt: „Sa ei taha mulle sellest midagi rääkida?" „Kui Sa seda soowid ei." „Noh, räägi siis kus Sa temaga koos olid." „Juhtumise teel. See oli sell päewal, kui meie mägedesse haige Stast juurde sõitsime. Sa jäid haige hobuse juurde tee peale ja mina ruttasin metsawahi juurest abi otsima ja selle tee peal trehwafin ma Rai— Werdenfels'i pärisherrat." „Ja siis sai ta ka muidugi teada, et Sa lesk oled," ütles Mlmut pilgates. „Siis on jn tema ilmumine lossis igale ühele arusaadav)." Anna raputas Pead. „Sa eksid, mind ei otsi ta mitte. Aga ma usun, et ta inimestega kokku saada tahab ja neid äraleppitada  soowib. Gregor, Sina oled omas koguduses kõige wägewam, üks sõna Sinust sütitab sõjatuld põlema ehk teeb igawest rahu. Tahad Sa tema wasta niisama waenlikult wälja astuda, kui enne; kaS läheb Sinu sõna peale uus wõitlus jälle lahti? Sina oled preester, Sinu amet nõuuab äraleppimist ja andeks andmist, ära ole mitte halastamata!" Ta heal wärises paludes ja see tegi preestrit weel kõwemaks. „Tahad Sa minule mu preestri kohuseid õpetada?" küsis ta külmalt. „Mina pärin süüaluse allaheitmist, täit, tingimata allaheitmist minu käe alla, siis wõime meie leppimisest rääkida, enne mitte!" „Sa wihkad teda!" ütles Anna tasa. „C'i mitte, waid ma mõistan tema üle kohut! Ja kui ta seda otsust mitte wastu ei wõta siis käib ta käsi sandiste!" Anna nagi selgeste, et kõik wabandamine asjata oli; Ta pööris kõrwale ja istus ühe tooli peale, mis kirjutuse laua ees seisis. Silmapilkse waitolemise  järele astus Vilmut tema juurde ja pani oma käe raskeste tema õla peale. „Ia Sina, Anna?" küsis ta pikalt. „Oled Sa ükskord selle äraneetud poole - hoidmise üle wõitu saanud, wõi pean ma Sulle Sjnu minewikku uueste meelde tuletama? Pean ma Sulle seda päewa meelde tuletama, kus —" ' „Ei mitte, ole wait!" ütles Anna kartlikult sinna wahele. „Sa tead ju, mis mind ja Werdenfels'i  lahutas ja see maksab ka nüüd." „See maksab!" kinnitas Gregor. „Ja häda temale, kui ta selle külge julgeks puutuda! Küll ma Sind tema eest kaitsema saan." Anna huulte ümber lehwis kibe ja walulik naeratus. „Ja muidugi! Seda oled Sa juba ükskord teinud, aga minul on sestsaadik hirm Sinu kaitsemise  eest." „Ja ometi on ta Sind peastnud. Werdenfels 'oleks wiimaks ometi wõitnud, kui ma mitte sinna wahele poleks tulnud. Sina oled üks naene ja armastasid teda." „Ja Sina Gregor oled üks wali kohtumõistja, kus Sinul armastusega tegemist on, mida Sa ise ilmaski tunnud ei ole." Gregor pani omad käed risti ja tema filmis awaldaS ennast wali tõsidus, kui ta ütles: „Tead Sa seda nii selgeste?" „Ja. Sa ei toonud ühtegi ohwert, kui Sa oma terwet elu selle seisusele pühendasid. Sinu südames ei ole armastusel ühtegi ruumi." „See on tõsi, aga ta ligistas ennast ka minule kiusaja näul ja armastus ühe naese wastu on preestri  juures suur patt. Ka mina olen seda wõitlust wõidelnud, mida iga üks elus peab läbi tegema." „Sina oled armastanud, Gregor?" hüüdis Anna ülestõustes. „Seda ei arwgnud ma Sinust mitte wõimaliku olewat, aga ma tahuksin seda naesterahwast hea meelega tundma õppida, keda Sina armastasid." Preestri silm wiiwis jää. külmusega ilusa naeSterahwa  näu peal; kõige wähem liigutus ei olnud tema waatamises nähtaw. „Sina tunned teda!" wystas ta. „Arwad Sa, et ma Sind oma kaitsemise alt ilma sisse oleksin saatnud, kui lahkumist hädaste waja poleks olnud?" Noor proua kahwatas ära. „Lahkumist minust? See ei wõi mitte tõsi olla!" „Mikspärast mitte?" küsis papp ennise külmusega. „Sina olid minu kaitsemise all üles kaswanud ja aastade kaupa arwasin ma, /<et paljalt Sinu õpetaja ja kaswataja olen, kuni ma ühel päewal leidsin, et ma lõhustiku kaldal seisin, mille sügawusse mind uimastus ähwardas kukutada. Ma jäin wõitjaks, et ma mitte allaheita ei tahtnud, et mull julgust oli, walust hoolimata nuga südamesse pista. Ma wiisin Sind neiu Hertenstein'i juurde, kelle reis Sind kuude kaupa minust eemale kandis ja Sinu saatust töiseks muutis. Ma tean, et Sa mulle mitte andeks ei annud, et ma Sinu meele äraheitmist oma plaani korda saatmiseks pruukisin ja Sind selle ühendusele sundisin, mille läbi Sa nüüd proua von Hertenstein oled. Ja, see oli minu töö, aga minu süda oli see, mis seal juures purustatud sai. Ja selle südamega sundisin ma Sind selle ühendusele, selle südamega laulatastn ma Sind ühele töisele ja õnnistasin teid!" Anna ei wastanud midagi, aga ta waatas kartuse ja imekspanemisega selle mehe peale, kes iseenese tundmuste wastu nõndasama raudne ja halastamata oli, kui töiste wastu. Küll oli nende sõnades wõidu rõõm tunda, aga need sõnad kõlafiwad nõnda tumedalt,  kui oleks üks terwe aastasada tema ja nende wõitluste wahel. „Nüüd on see nõrkus ammugi ära wõidetud ja maha maetud," ütles ta edasi, „ muidu ei oleks Sa seda ilmaski teada saanud, aga ma tahtsin selle juures Sinule näitada, mis tahtmine ja oma kohuse teadmine  wõib. Pahandab Sind Sinu silm, siis kisu seda wälja! ütleb kiri. Ma tegin nende sõnade järele tee Sina sedasama!" „Gregor, Sa oled omas arwamises ja tallitamises  hirmus," ütles Anna kohkumisega. „Ma imestan Sinu kindlat tahtmist; mina ei wõi nõnda teha!" „Siis õpi seda tegema!" ütles ta tähtsusega. „Sina oled ka üks neist tugewatest, ka Sinu tahtmisel  on wõimust, õpi seda pruukima. See hädaoht, mida ma Sinust ärapöörfin, tuleb töist korda Sinu kätte, sest saadik Werdenfels jälle siin on. Sa pead iga ligistamise katset enesest ära lükkama, Anna! Seda pärin ma minewiku pärast ja nende leekide pärast, mis neljatõistkümne aasta eest meie küla tuha hunnikuks tegiwad!" Anna wajus kokku, aga ta ei wastanud selle maanitsuse peale midagi, tummalt wajus ta pea rinna najale ja tummalt wõttis ta Gregori käe wastu. Sellest oli papil küll, sest ta teadis, et Anna oma lubamist pidama saab. Räimund von Werdenfels istus ahju juures tooli peal ja rääkis walitsejaga, keda ta oli kutsuda lasknud.  Paul, kes praegu sisseastunud oli,- kuulatas tähelepanemisega nende juttu pealt. Pärisherra põöriS ennast tema poole ja ütles: „Meie räägime praegu tammi ehitamisest, mis wäga kallis on ja mis ükskord ommeti tehtud peab saama. Loss ja aiad on kaitstud ja küla weel mitte ja sell kewadel saab jões wäga suur west olema. Ma lubasin kõik kulud enese peale wõtta ja esiotsa üht mullawalli ehitada lasta ja hiljem, kui ilmad waiksemaks lähemad, siis wõib walli ehitusega juba hakatust teha." Need sõnad awaldafiwad aruldast osawõtmift ja plaanid ja wigurid paberi peal, tema ees laua peal tunnistasiwad, et ta selle ehituse üle kaua järele mõtelnud  oli. Ka Paul hoidis üht plaani enese käes, mille peale ta terawaste waatas. Mõlemad herrad waatasiwad  nii suure tähelepanemisega paberite peale, et nad walitseja piina mitte ei näinud. „See asi ei ole aga weel mitte korrale seatud," ütles ta wiimaks. „Seal on mitmesugust takistusi." „Takistusi?" küsis Raimund järsult. „Ma arwasin,  et kõik juba korras on. Kõik kulud wõtan ma ilma ühegi tingimiseta enese peale. Teie olete seda kirjatükki kogukonna kätte annud?" „Juba mõne päewa eest, ja kogukonna eestseisus oli selle asja pärast ka täna minu juures, aga kogukond ei taha seda pakkumist mitte wastu wõtta." Paul kargas ehmatades püsti. Raimund jäi wagusi istuma, aga ta kahwatas  ära. „Ei taha wastu wõtta?" kordas ta. „Mikspärast  mitte?" „Preester Vilmut tahab riigiwalitsust paluda, et ta neid walliehituses aitaks ja pool neist kuludest tahawad  nad eneste peale wõtta. „On nad peast rumalad?" hüüdis Paul wihaga. „Alati kaebawad nad eneste suurt waesust, mispärast neil mitte wõimalik ei olla, endid suure wee wastu kaitsta, ja seda kingitust lükkawad nad häbematalt tagasi? See on ju seege rumalus!" „Ei mitte," wastas Raimund. külmalt, „see on üks tunnistus, et Vilmuti wõimus suurem on, kui talupoegade raha armastus. Nad paluwad riigivalitsuselt  abi! Kui sealt tõeste abi peaks tulema, siis saab see mitme aasta pärast sündima, kuna iga kewade uputust wõib tuua. Kas ei ole Teie neile seda mitte ütelnud?" „Ma ütlesin seda, armuline herra, aga nad jäiwad  oma tahtmise juure kindlaks nad tahtsiwad —" „Noh? Ütelge wälja, herra Feldberg!" „Nad ei tahtnud ühtegi armuandi wastu wõtta, nad tahawad ise endid aitada ja sellega andsiwad nad kirjatüki mulle tagasi." „S a k a l a" S 5. IBBS.