Saarlane Teisipäewal, 22. Märtsil 1888. V. aastakäik. maksab: aastas.... 1 rbl, 30 kp, ss 1 „ ss „ ! Ilmub igal lcisipciorvctt. Kuresaares, kaubauulitsäö Nr. Iv. UM Ileiiidine palilika ajaleht Naa- ja linna rahwale. UM Walla ametnikude ameti kohused. Parajal ajal, kui selle päälkirja all ome mõtteid kirjutama hakkasime, tuli selle mõteline  kiri, milles ka nagu mööda läinud numbris ametnikude walimise kohta weel maenitsuse sõna öeldakse. Meie awaldame selle kirja muutmata. Armsad isamaa pojad I Nüüd on jälle see aeg pea ukse ees, kus meile uued walla ametnikud peawad walitsetud saama, seepärast oleks meile wäga ette waadata, keda meie ameti kohuse täitjaks wõiksime walida> Saaremaal ei ole neid mehi küll mitte wäga palju leida, kelle kohta meie wõiksime ütelda: see on üks talitaja, ehk pcakohtumeeS, kes oma ametit auusasti seaduslikkude kohuste nõudmise  järele wöib pidada. Ometigi peab walla ametnikust igas waldaS olema, olgu wald wäike ehk suur. Walla ametnikude ülesanne on suur. Talitaja amet omas waldaS on kõige tähtsam, tema peab kõik walla asjad toimetama. Walla raha, magatsini  wilja, kui ka kõige walla waranduse eest peab talitaja hea olema ja wastama, ühe sõnaga ütelda : ta on walla isa. Kohtute käsud ja kirjad peab ta wastu wötma, nende käsu ja nõudmise järele tegema ja ka nende üle wastust andma. Aga paraku, kudaS wõib tema toimetus ja asjatalitus õieti, korralikult ja seaduse järele minna, kui temal selle tähtsa ameti kohane haridus ja teadus puudub ; kahklemata wõib arwata, et ta toimetus mitte ta suure ülesande kohane ei ole. Nii palju kui ma Saaremaad  ja ta walla ametnikkusi tunnen, ei ole neid walla talitajaid mitte palju, keS kirja lugeda, kirjutada ja rehkendada möistawad.  Tuleb kohtu poolt talitajatele, keS kirjaga liig wähe tuttaw on, üks kiri mvi rutuline käsk, ei wõi ta ise mitte lugeda, siis peab ta, kui kirjutaja ka lähedal ei ela ja omas peres ka kedagi kirjalugejat ei ole külast omale abi otsima ja seda kaudu wõib mitmegi rutulise asja talitus wiltu minna ja hiljaks jääda ja talitaja koguni trahwi allagi langeda. Kuidas wõib üks niisugune walla isa, üle selle suure waranduse, mis tema hooleks antud on, õieti walitseda; kas wõib ta raha ja magatsini wilja üle õiget aru pidada, kui ta kirjutada ega rehkendada ci mõista, kirja lugeda ega numbrid teha ei oska. Sellest ei arwa seadus midagi, kas talitaja ka kirjamees on ehk mitte, aga walla waranduse  eest peab ta wastama, päälegi wecl kui walla toimetuses puudusi ja wigadusi leitakse, siis on talitaja suurem süüdlane, on walla warast midagi puudu peab talitaja wastama. Kirjutaja käest ei küsi siis üksgi kohus, kui kirjutaja (nagu seadus seda ei luba) walla raha ei ole wastu wõtnud, ega magatsini wõtmeid oma käes pidanud. Kus aga walla toimetuses niisugused  wead ette tulewad, nõnda kui seda nüüdsel ajal palju kuulda on, sääl on siis ikka kirjutaja hooletus ja puudulik kirja toimetus kõige suuremad süüdlased, sest talitaja ei wõi mitte teatama puuduse pärast mõjuwalt tema üle walwata. Talitajal  ei ole mitte midagi ilma kirjutajata wõimalik omale wõtta, ega marjata, sest kõik raha ja wili, mis walla kassase sisse tuleb, ehk wälja läheb, peab kirjutaja üles tähendama ja rehnungid tegema; tahab talitaja midagi marjata, siis nõuab seda tema käest kirjutaja, ehk see peremees, kes talitaja kätte maksnud on. Et seadus seda küll mitte ei luba, aga wallale oleks see kasulikum kui talitaja ja kirjutaja üks oleks (?), see on: et neid kahte ametit üks mees toimetaks; sest siis oleks selle palk suurem ja ta wõiks hoolsamine hea korduse eest hoolitseda, kõik kohtu käsud ja kirjad saaksiwad paremine toimetatud ; walla wara seisaks ühe mehe walitsuse all (?). Kirjutaja saadab aastas mitu sada kirja wälja talitaja nimi all, ristid otsaS, aga talitaja ei wõi mitte iga kord teada, mis kirjas on ; on kirjal midagi wiga, siis peab kirjutaja talitajale suuks olema ja tema eest wastama. On ka mõnes waldaS kirjutajad  leida, kes oma kirjaga kohtule waStada ei oska, mis kohus talitaja käest nõuab, siis ei aita muud, kui see, et talitaja ja Üks ainus kord ja ei iialgi enam. s See punane roos on praegus weel mu kastis ja wäga arwasti, koguni mitme aasta pärast leian ma kord enesel nii palju meele kindlust seda lahti teha. Ta on siidi paberi sisse mässitud, kuS ka weel teisi asju mu õnne päewadcst on, mida ma pühaks pean nagu: üks kiri, mis ta mulle omas elus on kirjutanud ja üks pehme pruun juukse lokk. Oh, kui sagedaSti  olen ma süül istunud ja neid kuld juuksekesi oma sõrme ümber kcernud, nutust punaste, paisetanud silmadega ja alla waadates  selle pääle, mis mul ainult temast on weel järele jäänud, kuni kurwastuS mu pääle wöimust saada ähwardab ja ma täis walu põlweli wajun ja taewa poole palun, et ta mind omast suurest halastusest enese juure ivötaks. Niipea kui ma selle waese, ära närtsinud roosi pääle waatan, kannab see mind mööda läinud aja sisse tagasi ja ma olen jälle endine õnnelik tüdruk, kes Hugo Berndalli kõrwal ümarikus  edasi kõnnib ja seepärast on see mulle palju kallim kui kõik teised ilusad roosid, mis rõõmsal päikse paistel õitsewad. Meie istusime mere ääres ja kuulatasime  laenete kohinat, mis wastu kalju tormasiwad; meri tõusis ja temaga tuli ka jahe tuule õhk mere poolt. Meie nägi- me kuud pikkamisi merest üles tõusewat ja omas täies selguses ikka kõrgemale ja kõrgemale minewat, kus tähed arutu hulgal  tema ümber hiilgasiwad. „Kas see ei ole mitte ime ilus?" sosistas  Hugo, walguse joone poole näidates, mis meie juurest mett kaudu kuu voole läks. Korraga läks üks laew sest walguse joonest  läbi ja kadus teine poole külge jälle ära. „Jah, see on tõesti ilus siin," ütles Hugo teist korda ; „aga sul on külm; hakame  koju minema!" Aia kosisin „ei" ja jälle wajusime meie sügama waikuse sisse. Siis korraga märkasin  ma, et Hugo teisiti oli kui ikka, nii kurb ja segane ja mitu korda tuli tasane õhkamine tema rinnust kuuldumale. „MiS sul on?" küsisin ma, ennast kõwasti  tema wastu surudes. Ta naeratas, aga ta naermine kõlas sunnitud. „Mis mul siis peab olema, mu armuke?" küsis ta wastu, kuna ta minu pääle alla maalis ja ma nägin, et ta kahwatu oli. „Sina marjad mu eest midagi," rääkisin  ma murelikul toonil edasi; „sa oled teisiti kui muidu Hugo. Mis sui on, mis rõhub sind?" Ta näis minu tõsist olemist imeks panemal  ja püüdis seda naeru läbi tühjaks teha; aga tema röömuS naeratamine kadus tema huultelt ja kahwatanud ja murelikult laskis ta oma pea käe pääle wajuda. Mina kohkusin. „Hugo," hüüdsin ma pool nuttes, „sind koormab midagi ja sa ei taha seda mulle mitte ütelda." Ta pani oma tugema käsiwarre mu ümber  ja tõmbas mind weel tugewamine enese wastu. „Mu kallike, ole mitte laps," sõnaS ta, „mul ei ole tõesti midagi, ma saaksin ju seda sulle muidu ütlema." „Meie tõutasime ju wastakuts, mitte midagi teine teise eest salaja pidada," tungisin ma ta pääle ilma ta sõnu tähele panemata; ~ja nüüd marjad sa mu eest midagi, ma tean seda." Tõesti mitte midagi, Wera," waStaS ta ja rääkis mähe aja järele edasi: „Kui sa seda imeliku saladust üles saad, naerad sa mind wälja. Ma nägin minema! ööl unenäo, mis mind tänase päewa läbi waewab ja mulle ette kujutab kui seisaks mul suur õnnetus ees." Kartust minu näost markades,  lisas ta ruttu juure: „Waata, nüüd olen ma sind ehmatanud, tule, läheme parem koju, kuu äratab inimeste juures ikka narri mõtteid!" (Järg jääb tulema.)