Saarlane Teisipäewal, 5. Juulil 1888. V. aastakäik. maksab: !>oIcS a«Aa5...... 1 „ 3ö „ s ^ — Ilmub igal keiftP>ä-SsVt»k. Nr.lv. IW illkölSist Dülüm sjeikht Zl!!Z- js Üililttlihüüiie. WS Aidage! kus abi tarwis. Kõikidele on see asi tuttaw, et palju wiletsaid ja õnnetuid meie rahwa hulgas on, keZ oma nõuu ja jõuga ennasid elatada ei jäksa. Kõige rohkem õnnetuid ja teiste abitarwitajaid sigineb haiguste ja tõbede läbi. On tõbi kellegi terwise nii rikkunud, et ta tööd ei wõi teha, siis pcawad lähemad  ligemised ehk kogukond temale elu ülespidamist muretsema. Tõbede ja haiguste  läbi rikutud õnnetute ülespidamine teeb meie kogukondadele iga aasta küll suured kulud, aga wähe mõeldakse selle pääle, kuidas sarnatsed kulud tulewikus wäheneksiwad. Näitab nii olewat, et ajajooksul  inimese sugu ikka nõrgemaks ja kiduvamaks jääb, ning selle läbi sigineb aeg ajalt ikka enam teiste abi tarwitajaid. Jah, on üks terwe sandiks saanud, siis antakse wolikogule teada, et ta ennast enam toita ei jäksa peab kogukonna poolt abi saama, mida ka peab antama. WaeStele, santidele ja kerjajatele abi anda, on meie rahwa harjunud kombe. Aga selle tarwis abi anda, et santa ja teiste abi tarwitajaid mitte ei sigineks, et ole meel wiisiks saanud, ega seaduseks tehtud ; ometigi oleks wiimase otstarbe tarwis abi õige kohane ja mojuw. Mõni inimene sattub ühe wea ehk tõbe ohwriks. Wähikese kuluga wõiks see wigadus  parandatud saada, aga õnnetu ei hoolitse oma terwise kättesaamise pärast, I eh? tal ei ole waesuse pärast see mitte wõimalik, ja teisi kaastundlikusid ei ole, kes selle eest muretseksiwad, et õnnetuma wiga õigel ajal parandatud saaks. Nõnda mõni aeg tõbe meele walla all wingerdades,  on tcrwis kadunud ja sant malmis, kes oma terwe eluea wiletsat ja waewalist elu elab ja teiste abi tarwitab. Kui nüüd oleks nõnda mõtelda igas kogukonnas ülemate kohtute poolest kästud, seatud ja kinnitatud üks terwise hoidmise kommisjon, kelle ülem hool oleks selle üle walwata, et, kui kuskil keegi wiga saab, ehk haigusse ja tõbesse sattub, temale wõimalikult arsti abi muretseda. Kõige lähemalt oleks see praegusel ajal wallawalitsuSte asi iseäranis sarnaste õnnetutele arsti abi muretseda, kelledel see omal waesuse poolest wõimatu on; aga nimetatud seisused on omade talitustega  nii tülitatud, et nad seda toimetuse koormat enam oma pääle ei taha wõtta. Terwise hoidmise kommisjonil ei oleks siis palju tegemist kui selle tarwis kassad olelsiwad, milledest waeSte eest arstimise kulud saaksiwad wälja maksetud. Juba iga õnnetu otsiks omas hädas ise arsti abi, aga waesuS keelab mõndagi seda tegemast.  Suurem asi see ei oleks, kui et iga maksu alusel mehel aaStaS mõni kopikas Vaesemate arsti kuludeks maksta oleks, selle eest jääks ju, kuidn ülemal pool tähendasime tulewikus waeste ja santide ülespidamise kulud wähemaks ; ka wõiksiwad palju, kes terwise kätte saanud, oma arstikulud  jälle tagasi maksta. Meie talurahwas ei tunne enamiste, mis talle hädasti puudub ja puutub, ja kuita seda ka tunneb, ei mõista ega jäksa ta oma puudust mahendada, ega puutust tagasi tõrjuda. Siia ajani on mõisamanemad  meie rahwa eest hoolt kannud ning soowida on, et sce hoolekandmine tulewikus  ei wäheneks. Mitmes kohas antakse mõisa wanemate poolt rahwale ilma hinnata, ehk kaunis wäikefe heateo eest arstirohtusid. Muhuspeawad mõisad oma kulu pääl arsti, ning nad on sellega palju tänu ära teeninud. Mõtleme, et Muhust linn püüle 60 werSta ja Poidelt ja Jaanist püüle K 0 wersta kaugel on, kuidas oleks senna häda ajal «võimalik arsti abi muretseda, kui see mitte nii käe pärast ei oleks. Kuida kuulda, olla aga Muhu arsti ja apteegi seis kõikuma aluse pääl; ometegi oleks see nimetatud koguduste  rahwale päris õnnetus, kui üks eh! teine sääl puuduks. Et Muhusse ikka apteek ja arst nimetatud kihelkondade tarwis oleks ja jääks, on wäga soowitaw. Praegune  Muhu arst on igapidi meie talurahwale  kohane. Ta toimetab oma ametit mõjuwalt, tunneb meie rahwa keelt ja meelt ja need omadused on ühe arsti juures pea Rahu maa all. 4 Weel pitkalisemalt kui ta tulnud, läks ta kosu tagasi. Omast toast ei paistnud talle ühtegi sõbraliku walgust wastu, keegi ei hüüdnud temale „head õhtut/ tema õnne oli teine temalt warastanud. Äkiselt puutus hele mürske naer tema kõrwu, mitte kaugel mana Tiiu majakesest nägi ta kaks naisterühmast seiswat. „Head ööd, ema Tiiu!" ütles teine, „Tulge Home õhtu jälle meile ja jutustage mäe- waimust. Mina olin üsna ära hirmunud, aga see on iluS seesugused jutusid hulga seas kulda." „Head õõd, Mari!" wastaS mana Tiiu, mii Jaagubile ja Annale terwifid ja maikeseke Hindrikule  musu minu poolt, tema mõistab juba, mis sa talle ütled." Weel üks kord kõlas „head ood!" Ja mana naisterahwas sammus oma maja poole. Peeter oli weel maja ees pingi pääl ja mana Tiiu ei näiinud seda ka sugugi imeks panewat. „Mul on hea meel, Peeter, et ma sind weel näen," ütles tema, „mina käisin laste juures. Minija kõige noorem õde. Mari oli täna lõuna senna tulnud ja jääb õele nii kauaks maja talituse juure abiks, kuni tal wäike kätkis on." „KaS tema see oli, keS enne siin nii heledasti naeris?" küsis Peeter. „lah, see ta oli. Mari on sust kui kewadine päew nii tais lusti ja rõõmu, ka on temal üks wahwa ja hea süda, Peeter,'" sa wanakene istus tema karma, „niisuguse tüdruku kui Mari oleksin ma sulle naiseks soowinud, kui sa Me oleksid paluma Zpinud." -- „Ma olin sinuga enne kuri ja see teeb mulle haiget, aga ometigi oli mul ses asjas õigus, Peeter, seda sa tunned su isegi?" „Jah Tiiu, aga —" „MiS aga, Peeter. Kellel head tahtmist ega südant ei ole, sellel on ikka „aga" käe pärast. Kui kaks teine teise lorival wihawaenus elawad, mõtlen mina ikka selle pätile, kes iaewast maha tuli, et maa Ml rahu oleks, ennast risti lüüa laskis ja saül küljes oma waenlastelc ja mõrtsukatele  weel andeks audis. Kui nüüd Õnnistegija sinu ja Tooma pakile waatab, mis siis?" Peeter jäi rahutumaks ja tõusis üles. „Jää istuma," kõneles manale, „mõtls kui oleks see sinu ema olewat, kes sinuga räägib. Tead sa ka, missugusest mõttest mina lahti ei saa? Mina mõtlen sagedasti, et teie mõlemad. Toomas ja sina rahu maa pääi ei pea, ega tee, et Issand Jumal teid wõib sundida maa all rahu tegema. Meie Issandal on see kerge asi paar kõwat, kangekaelset südant pehmeks teha ja nisuks peksta. See on minu mõte, Peeter, ja nüüd head ööd." „Head ööd, ema Tiiu!" Kaua meel istus Peeter magusalt oma ukse ees sa mõtles selle pildi pääle, mis tema läbi akna Tooma toas näinud, siis oli, nagu kuuleks ta heled naeru häält jä siis jälle mana Tiiu sõnu: „Rahu maa all" ja ka öösel magades helisesiwad need sõnad tema kõrwade ees. m. Teisel homikul läks Toomas oma noore naisega üsna wäikese asja pärast tugewasti riidu, just selle ees, kus ta kaemanduse pidi minema. Pöörased jõuad leudasiivad ühe käest teise kätte ja ivihase pilguga rvaatas Toomas naise otsa, kui ta oma nahk põlle ette pani ja töö riistu kätte wõttis. „Wõid edasi toriseda," ütles tema, „mi kaua km mina maa all olen, aega on sul seda nti kaua teha, kuni hääle ära karjud." Weel kord maatas ta kätkis olewa lapse pääle, naisest aga läks ta tähele panemata mööda. Teda ei jätnud ta mitte jumalaga, ega ütlenud temale ühtegi lahket sõna ja ei kuulnud ka mitte „head õnne!" naise poolt omale järele hüütawat, ehk küll „head õnne!" kõigist teistest majadest nii Kalju kodust ära minijatele järele hüüti, et Liisa seda selgesti kuulis. Kõik selle kula kolmkümmend  mäemeest laksuvad Huberti kaewandusest sisse, et Juri kaewandusse minna, kus nad tõötasiwad. Imestades waatafiwad täna mõned manad mäemehed  Peetri pääle. Tumedalt ja külmalt oli ta tänini seisnud, kuna teised enne kacwanduse minemist magusalt palwetafiwad, nagu ei ulatanud tema käed mitte palme ajal kokku. Täna, kui peamees oma mütsi maha wõtis ja käed palwele kokku pani, tegi Peeter sedasama ja ta huuled liikusiwad  palweS. „Head õnne!" Hüüdis üks mäemees teise wastu ja siis aStusiwad nad maa sügawusse. Jälle töötasiwad Peeter ja Toomas kaewanduseS kõrwuti, ja see mana mäemees, kes neid ikka