Sel aastal oliwad „numri poisid" numbri wõtmise ja waStuwõtmise ajal taltsemad, kui endistel aastatel, mis sellest tuli, et politsei ametnikud niihästi uulitsatel kui joogi kohtades head kordust alal hoidsiwad. Waldjalast. WaituS Saarlase 42, 43. numbris olema Kaarma Loona mõiso rentniku G. Markus' e kirja pää l e „AuuStatud Saarlase toimetust palun jälle „mmu kirja oma leheSse ülesse wõtta, aga kogu„nisti  mitte lühendatud wiisil, sest lühendatud kiri „ei awalda mitte selgeid mõtteid. Peaks Saarlase ..toimetus minu kirja mitte täielikult wastu ivõtma, „siis palun ma mõnda teist ajalehe toimetust, et „minu kiri ometegi aivaldatud saaks  wastu„tamist  wõtan ma oma pääie." Sarnaise ceSpalwega saadetakse ülewcl nimetatud  wastus pitkas kirjas meie kätte. Ometegi  jätame meie selle palwe täitmata; meie ei awalda oma auusa sõbra kirja mitte täielikult, waid ainult mõned üteluscd. Kirjasaatja jääb igas asjas oma esimuse kirja („KuidaS see wõimaiik  on ?") mõtete juure. Kohtade krunditamine ja talude külast ära tõstmine ei olla wõimalik, sest talu mehed olla omale 25 aasta wältuscl uued majad ehitanud; neid uuesti maha kiskuda ja uue koha päälc ehitada, ci wõta keegi etle-25  kuni 39 aasia eest oleks majade wõi talude kohast ära tõstmine palju hõlpsam olnud, sest siis olnud puud odawamad ja majad ehitamata. Ka olla Saaremaa kaiju sisse kajud wäga rasked raiuda ja nõuda suurt kulu. Meie peame siin tähendama et auustatud kirjasaatjatel mõlematel oma seisukohas ja oma silma ringis õigus on. See on ju tõsi, et kohtade krunditamine ja uue koha pääle talude ehitamine suurt kulu tarwitab. Aga läbielatud tõsi on ka see, et talunikud kruutkohtade pääl palju õnne- likumad on ja palju hõlbsamine endid clukitsikustest wabaStada on wõinud, kui see lapitud põllupidamises  wõimalik olnud ehk olla wõib. Meie soowime möga, et Waldjala sõber ome mõtteid uuema aja nõudmiste alla painutaks, siis märkaks ta et meie aegsed sääl kulu ei kanna, kust nad tulcwikus kasu ei saa. Lõpeks ütleb kirjasaatja: „G. M. soowib, et ma Kaarmalc tema jutule  tuleksin. Selle soowi eest olen ma tänulik, aga ometegi on see mulle wõimatu, sest kõneledes ei saa ma mitte ome läbirääkimisi õiendada maid üksnes kirjalikult —: Mina olen Uuelõwe wallas elamas, Jööri walla kurt mees Mihkel Kolm." Karjast. Üks näitus magatsinide kahjust. Hilja aja eest kõneles Saarlane, et walla magatsinid meie rahwale enam aja kohatised  ei olla. Siin toon ka ma ühe näituse, et Saarlase jutt walla magatsini kohta tõsine on. 1886 aastal sunniti Aru wallaS magatsini wõlga sisse. Wiis wakka makset! aita, ning see oligi üleüldine aida waranduS. Järgmisel kewadel 1387 mindi seda warandust waatama, aza leiti weel natukene puru rottide rojaga segatud. Nimetatud  wallas on kuus talunikku ja magatsini aitas on neil pääle sada wakka wõlgu. Need peremehed, kes selle wõla teinud, on ammugi surnud ja kohtade päält ära läinud. Kui nüüd uued peremehed selle wõla kahekümne aasta jooksul sisse maksawad, siis saab küll wõlg selgeks, aga lugejad märkawad, et siis see wiii ka otsas on; siin on küsitaw: Mis teha? Seesamma kirjasaatja kõneleb „Karja kihelkonna noore rahwa elust" järgmisel  wiisil: Meie asjad ja seadused saamad küll aja kohaliseks  kohendatud, parandatud, ehk parandamisele sunnitud, aga siisgi et taha see weel meie noore rahwa elukombede parandamiseks mõjuda. Tõtt ütelda. meie noor rahwas tahab elu kombete poolest weel pahemaks minna, kui ta endisel nii nimetatud „harimata ajal" oli. Üsna raske südamega pean siin tunnistama, et kaunis kristlik komme ja meel meie noore rahwa juurest kaduma tahab minna. Toon siin oma kihelkonna noore rahwa elust mõned näitused: Noored mehed tulewad sügisel Suuremaalt tööst ära; on Jumal neile termist kinkinud ja nende tööd ja teenistust õnnniStanud, siis ei awaldata  selle üle mitte tänuliku meelt, nagu see Kristlaste kohus oleks, waid nad pruugiwad neid õnnistatud armuandeid omale.' hinge ja ihu teotuseks ja kahjuks. Nad lähemad kõrtsidesse, kus nad mõni öö ja päew järges lakkuwad ja trallawad. „Jumalalc tänu! kes tööd õnnistanud  ! Nüüd joome ja oleme rõõmsad!" õöldakse kõrtsis. „Jumalale tänu! kes poja käe on lasknud heaSti käia; nüüd teeme õlut ja joome!" nii ütlewad kodu pereisad. Nii kuida näha ja kuulda, ei raiska nad oma ihuliku warandust mitte üksnes käimatumal wiisil, waid nad pruugiwad sääl juures weel kõige pühama nime kurjasti. Aga mis weel kurwem! Mitte üksnes meie noored mehed ja wanemad inimesed ei jookse kõrtsidesse endid teutama, waid ka meie kihelkonna neidudel on see pruugiks saanud, et nad suures hulgas nimetatud kohtadesse jooksewad ja sääl jovmaste poistele suhu ja silmi wahiwad, ja nendega hiljem, kui kõrtsi trallimisest tüdinud on, kõlbmata  ja wooruseta teedel ja meeldel ümber aelawad. Minu teada on meie koguduses kõik ristiinimesed, aga kui kõrtsi elu tähele on panna, ja pääle selle weel rahwuSlikud pidud, nagu pulmad, joodud (warud) matused ja muud koosolekud,  siis ei tunta sääl wähematki kristliku elu, waid see on kõik üheks lihaliku kiimaluse himmude mässuks ja orjuseks muudetud. Enne manal ajal loeti pidude pääl weel mõni natuke jumala- M. Lahkamine. Jällegi oliwad kaheksa päewa mööda läinud. Lhtu oli ilm paha, wihma seaS oliwad juba lume kibemeid näha ja tuul oli wali ja kõle. Winguw tuul peksis wihma ja lund wasta parwe maja aknaid. Õues oli pime. Üksgi täht ei näitanud ennast paksu musta pilwete tagant, mis taewast katsiwad. Ka parwe majas oli pime, näha ei olnud jääl midagi, ainult kuulda mõis, et sääl inimesed seeS oliwad. WoodiS magas manamees rahutumalt; padjade seest pingi päält oli lapse rahulisemat hingetõmbamist kuulda; lapse ligidalt tooli päält kuuldi ühe naisterahwa tusaseid aga süga maid ohkamisi. See oli Regiina, kcS akna ääres istus. Tema waataS unistades aknast pahat ilma. Tema unenäod näitafiwad õnnelikud olema, tema silmadest wõiS seda aru saada, sest need läikisiwad pimedasgi, ka tumiistasiwad tema pilkad wärisewad hingetõmbamised seda, et tema süda õnnelik oli. Tema sai omas õnnelikus unenäos segatud. Tema oli juba tük aega kuulnud, kuidas tema akna all üks inimene edasi tagasi sammus. Näha ei wõinud tema seda inimest pimeduse pärast küll mitte, aga tema astumisest  ja lohutamisest sai tema aru, et see tohmuke Willem oli. Miks käis see nõdramceleline, keS ometi muidu sel ajal ikka magaS, täna selle paha ilmaga Ml maja ees, nõnda pool salaja edasi tagasi? Tüdruk ei saanud aru, mis see tähendama pidi, aga tema ei hoolinud sellest ka suuremat. Willemil oliwad sagedasti  rahutumad päcwad, ilma et temal selleks midagi iseäraliku põhjust olnud oleks. Nüüd Luliwad aga ühed teised sammud küla poolt kuuldawale, need oliwad selged ja waljud; kui see inimene Willemi kohale jõudis, hakas see temaga rääkima. „Kas oled sina Ferdinand?" „Jah, see ma olen." „AH, ah, sa tahad wist armukese juure minna? Waene Ferdinand! Jää seie, mina tahan sulle midagi jutustada." „Mis sa minust tahad, poiss?" ..Räägime tasamine." Tema rääkis tasamine; sellegipärast sai tüdruk igast sõnast aru„Smu  armukesel on üks teine armukeseks, selle juures istub tema ikka, kui sina teda näha tahad, siis mine aga üleSse pööningale,  säält leiad sina mõlemaid." „Poiss, jäta mind rahule, sa oled hull!" ~Jah, jah, ma tean seda küll, et mind selleks peetakse, aga ma tean, mis ma tean. Põöningal iStuwad nemad kooS. Ja üks Prantslane on temaga, see on häbi ja pat, et Regiina tema juures istub. Ka manamees  teab seda ja tahab selle Prantslase pead lõhki lüüa, kes temale juba ühe lapse mulla alla saatnud on; kahjuks ei saa aga manamees ivoodist wälja. Ea tead, et meie neljateistkümne päewa eest tema õde matsime; see oli just sel päewal. Jah, j'h, mina olla ikka tohmuke ja 1011, aga ometi ei ole ma nõnda lollike kui arwetakse, ka wöin mina koguni pimedas näha. See on aga üks häbi Mk, ja sellepärast ma ei mõi seda enam sallida. Kuule Ferdinand, ole sa meheks ja löö seda Prantslast sääl põöningal surnuks. Manamees ei suuda woodist wälja tullagi ja mina ise kardan seda teha. Ja sinusse puutub see asi ju ka, sest Regiina on ju sinu armuke. Ole heaks ja tee mulle see meelehea, sina oled tugew ja ei karda, ja Prantslane on haawatud, ja ei saa ennast kaitsta." Nõnda jutustas nõdrameeline ennast ära unustades kordkorralt waljemalt, noortmeest sääl juures mõlema küttega kinni pidades. „Kasi magama," ütleS noormees tõsiselt ja waljult temale; „ja hoja ennast kellegile weel niisugust lolli juttu rääkimast." Lollike oli aga korraga, nagu see sarnaste inimeste loomu sees on, wäga kangekaelseks ja isemeelseks jäänud. „Sa ei taha seda siis mitte teha? Sina kardad ka? Aga olgu püüle, küll mina inimesi tunnen, kes mitte ei karda. Ja nemad mõlemad peawad nüüd surema." Tema laskis noortmeest lahti ja jooksis suure rutuga küla poole. Noor talunik aStui parwe maja pimedasse tuppa. „KaS oled sina siin, Regiina?" „Jah Ferdinand." „Tule õue, mull on sinuga rääkida." „Seda wõid sina ka siin teha; isa magab." „Regiina, mina olin praegu Willemiga koos; see tohmuke räägib segaseid juttusid." „Mina olen kõik kuulnud, mis tema sinule jutustas." Noormees kohkus. „MiS? sina kuulsid kõik? Ja mis sa ise selle juure ütled?" „ Ferdinand, sina oled üks auu« mees, sina ei wõi kedagi õnnetumaks teha." ja tahtmisega mitte." „Mina tean seda. Willem on sulle tõt rääkinud; mina warjan siin üht haawatut Prantslast." „Ning? Ning sa armastad teda?" (Järg tuleb).