Soome wenna Elias Lönnrot'i mälestuseks. 1) Kurblik leina kuha Soomest sõuab Waiksel surma toonil Wirussa, Nagu äike selgest taewast jõuab: Nende parem poeg läin'd puhkama! Külmad surma tuuled murdsid maha Kaua kaswan'd lille warre pealt, Wennad, õed ei enam tröösti taha, Ühel meelel tõstwad leina healt. 2) Lönnrot surnud! Nõnda kaebab nuttes Kalli Kalewala laste suu. Sõnum lendab ilmast läbi ruttes Ära kuiwan'd kuulus laulu puu! Tema kallis, kõliseja kannel Seisab surma haua waikuses, Laulik kõnnib kuldsel taewa rannel, Paradiisi lille-metsades. 3) EeSti rahwas, miks su silmad, meeled Pöörtud wirmaliste walgele? Miks on sulutud su lusti keeled? Walu pisar paisub palgele? Armsa Soome laste leina oda Nagu mõek lä'äb sulle südame Eks meil muiste olnud ainus koda, Eks meil olnud ainuS eideke? 4) Lönnrot! Sina Soome elupäike Pidid seisma nagu põhja nael, Juhtima ilma ääre otsi-käike, Paistma laewnikutel taewa lael: Maha kukusid sa kõrgest ilust Sügawasse surma meresse Põhja nael weel läigib pilwepilust Kõige Soome sugu rahwale! 5) Rõöwipäew*), kes kandsid leina heale Soomes leinab noor ja manamees Rööwipäew, ma kaeban sinu peale Taewa jumalate trooni ees! Jakobson' ja Lönnrot' riisid ära, Ühelainsal päewal surrid n'ad Soomes, Eestis sinu koidu sära Ärgu kiitku enam aaSta-sa'ad! 6) Puhka, Lönnrot, igaweseS ajaS, Järel käiwad sulle suured tööd! Mängi kuldses Wanemuine majas, Kus ei lehmi enam surma ööd! Soome, Eesti wennad andkem käsi, Tõutagem kindlast südamest: Et me'e wõideldeS ei iial wäsi Kangelaste maim jäeb igawest! *) 7. Märts. <A' Ileiuwatd. Neli pühapäewa. Eestistanud H. Rinck. 11. Hsimene piihapäew. Kaasik-mae küla oli linnast ühe tunni teed (umbes 7 wersta) kaugel wäga ilusa ja armsa, pikamesi üles töuswa mäekingu peale ehitatud, ühe mäekingu peale, mille kõrgemat latwa ehtes kasemets kroonis, kuna madalamal  arwurikkad Litsemad wiljapuud iludust tunnistasiwad. Keset küla seisis oma torniga, sirgelt ja uhkelt taewa poole näidates, kirik; natukene maad sellest eemal oli jutlustaja (õpetaja) elumaja. Siin selles Jumala kojas pidi Oige oma proowi jutlust ütlema. Ka päikegi waatas fiin olema auu ja ilu peale naeratades maha. Linnast künni kiriku juurde, see on, nende mahel oli iluS maantee, mis nagu lint rohelisid wiljapõldufl pooleks — aga ka otsekohe läbi metsa käis tee, mis rändajat, kas linna ehk kiriku juurde wälja wiis; aga seal peal käidi ainult jala. Jumala teenistus pidi kella 9-a aegu algama, sellepärast hakkasiwad kanditaadi  sõbrad juba mara hommikul kiriku poole sõudma^ Ka kanditaat ise, kui ta enne koera oli kinni sidunud ja ukse lukku pannud, läks jalgteed mööda sinna poole. Koer ei tahtnud sellega küll leppida, et teda kinni pandi, aga ei awitanud midagi, pidi rahul olema ja tema hea peremees tõutas talle, et ta kolme tunni parast jälle tagasi tuleb. Nagu üeldud, olid sõbrad waremalt läinud ja jõudsiwad  juba kell 8 a kiriku juurde esimesed kella helinad olid kuulda, mis usklikuid manitses palmelle tõtata. Arst tahtis kirikusse astuda, aga töised armasiwad, et meel mara on ja ei teadnud oma prii aega paremine pruukida, kui läksiwad kõrtsi. Nad leidsiwad kõrtsis palju rahmaft, sest Kaasi kmäe  ja naabri külades oli mift wäga mahe inimesi kodu jäenud; kõik olid kanditaadi proowi jutlust kuulama tulnud, mida mana õpetaja minewal pühupäewal teada oli annud. Aga kuule! juba löödi wiimaft korda kella ja kõik rahwas ruttasiwad kiriku poole, mida ka meie tuntud „kolm sõpra" pidiwad tegema. Kirikus walitsestwad nad eneste iste-paiga heasti kantsli ligi, et kanditaadi mägewat jutlust, otsekui tema suust kinni püida. Rahwas oli ka nende wastu auupaklik  ja neile anti lahkelt ruumi; piab meel ütlema, et sellkorral ka palju rahmaft kirikus oli! Selle ajani oli kõik heaste läinud ja muud ei puudunud, kui Oige kantsli peal, jah, kui tema nüid tuleb ja jutluses ei ekfi fiis on wõidu-kroon käes! Otsuse andam silmapilk ei olnud mitte kaugel, sest juba täitstwad pühalikud orila healed kiriku ruumi; laul algaS peale. Köster mängis üht südant liigutawad musi ja kogudus laulis waimustawalt ligi. Ka meie kolm härrat pruukisiwad  tubliste oma healefid. Juba lõppis esimene salm ja et õpetaja meel kantslis ei olnud tehti töise salmiga hakatust. Kä seegi salm sai otsa ja kanditaat ei ilmunud meel. See oli rahmal waStu meelt, sest mitmed paniwad pead kokku ja sosista  stwad isekeskis. Ka meie kolm härrat wahtisiwad, nagu küsides ümberringi ja ütlesiwad üks töisele: „Härra Emaanuel Oige teeb rumalat tempu, ta hakkab kodust tulema, aga ei tule ometi kiriku." Laulu kolmas salm sai juba läbi lauldud aga kanditaati ei olnüb meelgi näha. Seal oli tema sõbradel juba häbi ja nende pealuu sees pesttas palawus, mis nende filmist wälja paistis ja istäranis sellest, et nad sagedaste pead raputasiwad. Juba lõpetadi wiiet salmi laulmast ja kantsel oli ikka weel tühi. Lauldawal laulul oli ainult kuus salmi. Köster, wõi orelimängija waatas kahkledes ümber ja mõtles: Wift on ilma ots ligi, et õpetaja ei ilmu! On aga ilm otsas, stis pole enam ühest salmist ka midagi kasu, on teda wõi ei ole ja hakkas kuuendat salmi mängima. Salm lõppis ja käärkambri uks läks lahti ning wälja astus wana õpetaja ja sammus üles kantsli peale, kus ta oma jutlust nende sõnadega algas: „Palgaline,  kui ta näeb hunti tulema, jätab oma karja maha ja põgeneb ära." Waewalt oli jutlus otsas, kui Õige sõbrad kirikust wälja ruttaftwad. ' Arst, kui wiimane, tahtis praegu kirikust wälja astuda, kui keegi tasakeste tema käe külgi puudutas ja tema ees seifis Johanna, kanditaadi pruut. Truu neiu oli salaja kiriku tulnud, ennast ühte nurka ära peitnud, et oma armukese jutlust kuulata, aga selle asemel kuulis ta wana õpetaja sõnasid. Seesama truu hing waatas nüid wefiste silmadega arsti otsa ja küsis tasase healega: „Kuidas on Oigega lugu? Miks ei ole ta täna jutlustanud?" Arsti härra, kes noorte inimeste õrnemaid tundmist heaste tundis, wastas temale: „Jumal teab, mis temaga on sündinud! wahest on talle tema wana kartus kätte tulnud, ning ta on oma jutluse koguni ära unustanud. Aga ma tahan talle see eest Leewiti raamatust ühe peatüki ette lugeda!" Harimata kombel jättis ta Johanna sinna paika seisma (kes siis sealt kodu läks) ja tormas oma sõbradega linna poole ning otse kohe kanditaadi elukorteri. Sinna saades kiskusiwad nad ukse lahti ja tormasiwad sisse. Kanditaat Õige lames wovdis pikali, oma pea oli ta padjade alla peitnud ja puhkas nõnda seal) külm tõbi raputas tema jalgu ja häda higi auras otsa ees ja mis plagises lõdisesiwad hambad tal suus) kanditaat näitas soojusest ja külmast korraga waewatud saawat. „See on tükk, mis sa oled teinud ja meile häbi ilma süita peale tõmbanud! Ma pian kaks nädalit woodis haige olema ja ühtegi rohtu ei jaa ma leidma, mis mind terweks teeks," rääkis arst meele pahandusega. Kanditaat ei wastanud midagi, waid kattis oma "pea weel enam padjadega kinni. «See temp on üks otsatu hull märk, meie auu küljes!" kõneles seaduse tundja, „suur protses saab selle läbi algama, mis wahest surma kohtuga lõppeb." Kanditaat liigutas ennast tasa ja lõdistas hambaid. „Kui ka mõtte teaduse õpetuse peal selgeste wõib näidata, et jänesel jänese süda on, siiski ta ei oleks tohtinud meile niisugust tükki mängida" kõneles mõttetark  Täht. „Meie oleme tema eest kostnud, teda kiitnud ja temale seda kohta soowinud ja nüid saadab ta meile otsatud häbi kaela. Kus pagan sellega?!" Kanditaat ohkas raskeste, mis üht tunnistust tema rõhutud waimust andis, aga ometegi seda mõistatust walja ei arwanud. Asi oli aga nõnda : Hommikul, kui ta Kaasik-mäe poole ruttas ja oma jutlust weel kord meelde tuletas, tuli tema peale üks waimustus) sest nüid seisis ta ees-märgile ligidal ja wõis juba pea oma õppimise  wilja lõigata. Juba oli ta Kaasik-mäe ligidalle jõudnud, kui ta, et weel aega oli, ühe tee ääres olewa pingi peale puhkama istus. Istudes unustas ta kõik omad mured ära, ennegi rõemus minewik astus waimuS tema silmade ette ja tõi möödalennates lootus-rikka tulewiku enesega ligi. Tema, üks kirikuõpetaja, ja Johanna kui truu naine seal kõrwas oh see oli mõte, mis kanditaat! waimustas. Sellest, waimustuse unest äratas teda Kaafik-mäe kiriku kella heal, kes talle tänasid kohnseid meelde tuletaS. Ruttu tahtis ta oma käekirjast jutlust järele waadata ja algas: „Ärge laske päikest," umbes selle sõna aegus hakkas ta oma käekirja otsima, aga ei leidnud sest taskus teda ei olnud; ta otsis kõik kortsud ja urkad läbi, aga ei leidnud midagi. Mis sellest! ütles ta ifieneses, ehk kül juba külm higi otsa peal laenetas; mull on see kõne peaS ning algas uuesti: „Ärge laske päikest" aga järeltulewad sõnad ei olnud tal enam meeles. Uueste otsis ta käekirja, aga ei leidnud ta oli seda kodu unetanud jah, aga ilma selleta ei wõinud ta koguni läbi saada. Oleks arst seal olnud, küllap see oleks puuduwad sõnad meelde tuletanud, aga mis nüid? Juba töist korda löödi kiriku kella. „OH Jumal!" õhkas kanditaat ja jutlusest ei olnud tal sõnakestki meeles. Ta tampis jalgadega ja raputaS pead, aga kõik asjata. »,Ärge laske päikest!" —ja rohkem ei saanud ta edasi. KuidaS arst selle peale oli edasi ütelnud, seda ei olnud tal ka enam meeldes. Otsani kahes mõttes waatas ta Kaafik-mäe poole ja ei teadnud, kas edasi wõi tagasi pidi minema. Kodu minna ei tahtnud ta ju ometi! Ühe korraga kuuleb ta oma selja taga ähkimist ja lõõtsutamist ning tema ette ilmub koer Bello keS kodust lahti peasüüd ja tema järele tulnud. Seda oli wee! tarwis! Kanditaat teadis, et koer temast eladeski ei saa maha jäema ja teda kirikusse ligi wõtta ei olnud wsimalik, siis oli kõige parem, et nad mõlemad kodu tagasi pöörasiwad. Tulise ruttuga, nagu oleks waenlased kallal olnud, tõttasiwad mõlemad kodu, kus higist märg kanditaat rahutuma südame tunnistusega puhkama puges. Kõik muud, mis täna tema kohus pidi korda saata olema, jättis ta Jumala ja Kaasik-mäe õpetaja hooleks. Niisuguses olekus leidsiwad teda sõbrad ja lahkusiwad temalt alles siis, kui ta kindla sõnaga oli lubouud, tulewa pühapäewal proowi jutlust ütelda. Ja tõeSte, hirmunud kanditaadil ei jäenud omas olekus muud nõuu üle, kui lubas söbrade nõuu järele teha ja pidi oma kindla sõna andma. Käsikirja leidis ta laua pealt, mis ju loomulik oli, sest ta oli seda sinna unustanud; rõem oli jälle suur! (Järg jäeb tulema.) Inimese elu pitkendamise kunstist. Hufclandi järele H. RLnck. 11. Näituseks tahan alamal ühest niisugusest tähetargast jutustada, keS ksige kuulsam oli. See mees, Thurneisen oli tema nimi, elaS 17 aastasajas Saksamaa kuurwürsti lossis Berliinis. Tema oli ihuarst, keemikus, ämm. kalendritegija, raamatutrükija ja kaupleja ja kõige nende hulga ammetite juures oli ta, kuida igaüks arwata wõib, üksainus inimene. EeSti wanasõna ütleb: Üheksa ammetit 10 nes nälg! Selle mehe juures oli aga lugu koguni tõisiti. Tema tähetundmine  oli nõnda suur, et kui kuskil Körgede majades Taani-, Inglis-, Poola-, Ungria- ja Saksamaal lapS sündis, siis saadeti kohe käskjalg sündimise tunni teatusega nimetatud mehe juurde, et teada saaks, kaK noore ilmakodanik»  elu hea wõi halb saab olema. 56 34. Sakala. 1884