historialikku meeSte järele otsida, ütles kõneleja, kellel omas Maimusuuruses ja elus mõnda sellesarnatfld näitusi ülesnäidata on, siis jääme meie ilma kaksipidi mõtlemata suure Wene kirja ja rahwamehe Lomonossovi  juure seisma, kelle elust ja tähtsusest kõneleja minema kord rääkis. Ei ole küll ka Lomonossov? suur sõja kangelane, siis on tal ka ometi saunamehe poeg ja ka waesuses sündinud ja üleskaswanud; aga oma kindla meele ja usinuse läbi jõuab ta ka kõrge anuaftme peale ja teeb wäsimata tööd Wene rahwast harides ja kultuura ehk hariduse teele juhatades. Eesti Kirjameeste Seltsi miimsest koosolekust. Vr. M. Weske pidas kõne Eesti rahwa manadest ohmri paikadest. Kõneleja näitas, kudas nende tundmisega ühtlasi ka teadust mana aja Eesti rahwa usust ehk pagana aegsest usust saame ja nimetas mitu mana aja ohmri kohta, mis temale rahma poolt teada antud, neist lahidelt seletust tehes. Kõneleja palus, et kus iial manast pühaks peetud püid hiiede nime all teada, ehk kus puid, keda maha raiuda ega kellele kahju teha ei tohi, nõnda samati kus kinkusi, keda ülesse künda ei tohi, sest et kündja siis mõne õnnetuse saaks ehk kus mõni kimi, kelle peale Mõi kõrma andeid pantud, ehk mõni hallikas, kellest Mett haiguste wastu tootud, et seda kõik ühes kõige sellega, mis rahma snu niisugustest kohtadest meel rääkida teah, temale teada antaks. Tema tahta sellest pea üht raamatut wälja anda. „Walguse" toimetaja J. Kõrv? pidas kõne sugu tähenduse üle Eesti keele sõnade lõpul ja leidis, et seda Eesti keeles nii heaste kui sugugi ei ole; sellepärast olla ka see Eesti keele solkimine,  teda Eesti rahwale mõeraks tegemine, kui estmft sugu tahetaks lõpuga —nna (-na) tähendata, näituseks  õpetajanna, koolitajanna, kuningana. Ka see ei ole sugugi Eesti keelele loomuline, et emast sugu mõne tähe muutusega, nagu emasest sugust tema (Saksa keeli sie), aga isasest sugust tema (Saksa keeli er) ütelda; sest Tartu ja Wõru murdes on niiheaste  isases kui emases sugus tema ehk timst. Ka paar töist Seltsi liiget rääkistwad asjast sell mõttel nagu J. Kõrw. Prästdent rääkis meel raamatukogudest,  palus iga raamatukogu nime lühikese aruandega raamatukogu warandusest ja põhjuskirjadega Eesti Kirjameeste Seltsi eestseisuse kätte saata. Tema rääkis  siis ka teedest, millel Eesti Kirjam. Seltsi liikmed mõiksiwad häid raamatuid rahwa sekka wälja lautada, sest ikka meel õitseda mitme miletsa raamatu müimine ja heade raamatute trükkijad kaebawat, et sagedasti sellest midagi kasu ei tulemat, kui heade raamatute trükkimise kulusid oma peale wõtad. Kõneleja soomitas  E. Niggol'i „Weneleele lugemise raamatut" koolidele,  kiitis raamatut, leidis aga „sõnastiku" mõnes asjas puuduliku okemat. Kõneleja andis teadust mana wara korjamisest ja sissesaadetud ja läbikatsutud käsikirjadest.  Seltsi manamara hoidja J. Tülk andis aru manamarast, pidas sügama naljaka kõne ühest puhtast hõbepeekrist ja ühest roostetanud kartätshi kuulist, esimest tõdega, töist malega wõrreldes. Uusi Seltsi liikmeid mõeti 8 Mastu. Tulewane koosolek peetakse 14.-Nowembril. Tartust kirjutakse: „Suur rahwapidu Wanemuines".  „Suur „rahwa pidu" seisis suurtes paksudes  tähtedes laupäewal ja pühapäewal 20. ja 21. Augustil Tartu uulitsate nurkade peal ja majade kulles. . Kellele ei teinud see teatus ja tõutus lahket meelt, kui ta luges, et Wanemuines 22. Augustil lõbusat meele lahutust lubatud? Aga paraku! pettis ootus ja tühi lootus! Kuidas wõifid sa nii kerge meeleline olla ja tähele panemata jätta, kui kutset „Olewikus" ja uulitsa kuulutustes lugesid, et seal sõna „ Eesti" puudus, kelle peale sa ennast nii rõõmustasid,  sest see pidi jo nimelt rahwa pidu, aga mitte Eesti rahwa pidu olema, ehk ta küll Eesti pinnal ära peeti. Kuidas wõisid sa nii lapselik olla ja mõttelda, et kõik, mis Eesti keeli, see ka Eesti meeli on! Ja et sa seda mitte edespidi enam ära ei unusta, selleks kirjutan kõike seda lugu töistele tähele panemiseks ja enesele meele tuletuseks üles, mis nõnda käib: Kui juba paar tundi kuulutatud ajast mööda oliwad, ütlesin oma sõbrale, kes esimest korda Tartu linna rahwa pidule oli tulnud, pane müts pähä, sest nüüd on wistist paras aeg rahwa pidule minna, mis peale mõlemad pidu koha poole tõttasime.  Kui uulitsale saime, panime kohe inimeste hulka tähele, kes meiega ühele poole läksiwad, nõnda et uulitsad mõlemilt poolt jalakäijate ja kesk uulitsal sõitjatest täidetud oliwad, kus minu sõber ütles: „Ei oleks mõtelnud, et rahwast Tartus nii palju elab, kes Eesti pidust osa wõttawad; wist saab tänane pidu kaunis ja kena olema." Seda ka mina soowifin. Kui Wanemuine jõudnud, piletid ostnud ja rõõmu kiirel trepist üles ruttanud olime, astusime aeda pidu- platsile. Kõige esmalt paistis meile kuulutus silma, et piletid alal hoidma peaks, sest et piletitenumride peale pärast loosimine tuleb, kus mu sõber ütles: „Meie oleme muidugi pidu lõpuni." Kui mõned sammud rahwa hulgas edasi tunginud olime, kuulsime  paremat kätt kella helisemist. Iseäralist seal näha arwates, astusime ligemale, aga ehmatust! nõnda nimetatud Karussel wõi umbes keerutaw Juudisõit  Eesti rahwa Wanemuine aias! Minu sõber ütles, „kust see wälja tulnud, ega see Eesti maa loomu kunagi pole". Suure leierkasti lärmil ja trummi põrinal keerles see ilmaturult palgatud rahapetja  piduliste keskes, nagu tahaks ta kära läbi sõitjate ja pealtwaatajate ümberkäiwat pead ja läilat südant, mis ta oma ümberkeeramisega wistist tegi, ära waigistada. Et niisugust toorest nalja ja kõlwatud  trummimängu pidutoimekond pidulistele pakkuda tarwilikuks pidanud, selle üle sain ma tõeste kurwaks, ja et seda pilti mitte enam näha, keerasin  ruttu minema. Wanemuine mängukoori, mis parajaste mängis, ei wõinud eespool räägitud turulärmide  pärast peaaegu kuuldagi. Mina olen pühapäewa  õhtutel selle mängikoori mängu kuulmas käinud ja seda heal meelel kuulnud. Ehk seal mängijate hulk weike ja koor alles noor, kellest suuremad tööd weel nõuuda ei wõi, on ta siiski hoolsaste õppinud ja mängib oma kohta kiidu wääriliselt, aga täna ei olnud temast ühtegi kuulda, wiuli õrnad ja wile mahedad healed uppusiwad täitsa selles lärmitsemises ära, mis paremalt poolt aeda tuliwad. Edasi minnes hakkas meile nüüd üks imeline käratsemine selgemaks saama, ja kui selle sünnitajad nägime, wõis tõeste ühe niisuguse inetuma tembu üle wihastada. Ei tea kust nurga tagant wõi tee pealt niisugune paar wälja wõetud oli, kui see nüüd silmi paistis. Üks katkenud meesterahwaS, oli ta mustlane wõi mis, sest ei wõinud  ta lappitud oleku pärast mitte täitsa aru saada, seisis söögi ja joogi müümise laua taga, pidas üht ärakulunud leierkastikest sülleS ja wäntas kas seda ja töist. Tema kõrwas seisis ümber hulkuja Juudi tüdruk, nagu meie niisugusid uulitsatel leierkasti  käijatega oleme harjunud nägema ja kõlistas terasest wõrukest. Kas see paar söögile ja joogile isu tegema pidi, wõi rahwa pea toimekonnast Wanemuise  Seltsi aia teutuseks palgatud oli, sellest aru ei wõinud saada, waid tegime ruttu minekut, kus esmalt üht karja hüppajaid poisisi wõi mehi nägime. Ligemale astudes nägime hüppajate alumist poolt keha kottide sees olewat, mis neid nagu Austraalia maa looma „känguru" kombel hüppama sundis. Mis meid imestama pani, oli see, et noor ja auustud Eesti õpetajaks õppija M. J. E.' nende hüppajate eesotsas ette määratud sihile tõttas. Et see noor herra küll Wanemuise Seltsi kasu püüdis, siiski oleks soowida, et hra M. J. E. edespidi säherduse tembutamise  tarwis passilikumat kohta omale wälja waliks. Ehk küll räägitud kotis hüppamine ilma süita nali on, siiski ei ole ta mitte rahwa pidu ega ühe noore kanditaadi kohaline. Kui näitemängu põranda lähemale läksime, nägime seal ees hulka rahwast. Näitlemise põranda serwal tekki ees laulsiwad waprad isamaa kaitsjad Wene rahwa laulusi, mille üle rahwas ainult ennast rõõmustada wõis. Neid oli tubli koor, ja nende kenad laulu wiisid rahwa meele järele. Mis aga laulu jälle alandas, oli see, et näitlemise põranda wahe Lekki tagant ja kattukselt narrilised tembutajad end näha pakkusiwad, kelledel silma näud wärwidega üle pinseldatud ja kes igasugu lappidega kaetud oliwad.  Kas need ette kuulutatud tembutamise kometnikud  pidiwad olema, kes Narwa linnast weel palgatud  saanud, seda ei wõinud mõista, sest tembutajat peab ka oma jagu osawust olema. Nendest ei olnud aga seda sugugi näha, waid mis neid iseäralikuks tegi, oliwad aga nende narrilikud riide hilbud. Kõige halwemat tegu näitasiwad needsamad näitemaja katuksel,  kui nad joonud olekus mitmekesi pulelitest jõiwad ja peale seda endid rahwa poole pöörsiwad, rahwale pool tuigertades oma pudelist pakkusiwad, mis nende kõige suurem osawus nähti olema. Rahwas pidi siiski kõike seda tembutust sellel lootusel wälja kannatama,  et kedagi näitlemise tekki tagant ilmub, kui korraga sealt siis ka iseäralist wälja tuli, s. o. üks kari eespool nimetatud narridest, mõned Mustlase, mõned türklase riides j. n. e., kelle ees üht musta kogu kanti. Wiimane nähti pitk ridwa olewat, kellel must kuub ümber ja ka muidu inimese kombel wälja ehitatud oli, must toru peas, ligemalt nägemisel Saksa tsilindri kübarat nähti olewat. Seda imelikku kuju kandis narride kari ümber aia, kus suurem rahwa hulk oli seal nikutas kuju oma peaga. Rahwas hüidis: „Kolewik" j. n. e. ja kui ta wiimaks näitle- mise kohta jõudis, seal kummardas ta, mis wist rahul olemist tunnistas ja siis tekki taha ära kadus. Kui meie kõike seda tähele panime, kadus meil tõeste lust meel pitkemalt neid tembutufi pealt waadata, ja tulime ära, ehk küll hoopis tõistsugu tundmustega, kui silma läksime. Kui Wanemuise mängukoori, laulu kwartetti, näitemängu ja soldatite laulu maha arwame, siis ei olnud selle nõnda nimetatud rahwa pidule toodud nähtumustega Eesti nimele mitte ülendamist,  maid alandamist tehtud ja sellega rahwa pidu nimi koguni ära teutatud. Kui Eesti rahwas ükskord  säherdust tembutust on näinud, siis seda töine kord enam näha ei soowi. Et Wanemuine Selts selle pidu läbi küll raha poolest suure kasu sai, on ta siiski oma eesmärgi poolt suurema kahju saanud, sest Seltsid ei tohiks mitte auutu sissetuleku, maid enam oma auusa töö ja toimetuse peale waadata. Tõeste! kurwaks läheb meel, kui selle peale mõtleme, - kuida üks asi kahjuliku tee peale sattuda wõib. Mõne aja eest käisid kõik Tartus olejad Eesti Seltsid Wanemuine kokku, õpetatud Eesti mehed andsid ja walmistasid kasulikku ja lõbusat ajawiidet õppetliku töö ja kõnede läbi j. n. e. Nüüd on Wanemuisest kõik Eesti Seltsid lahkunud, midagi enam pole jäenud  õppetud meestest, ka suur hulk liikmetest kadus, ja tõeste oleks Wanemuine Seltsile soowitada, et ta selle wea peale waataks, kes seda kahju kõik sünnitanud,  enne kui see koguni hiljaks jäeb ja ka weel muusiku ja laulu koor, ning näitemängu edendajad oma tegemist maha panemad ja nende asemele täitsa karusellid, mustlased ja leierkasti wäntajad asuwad. Wanemuine nimi wõib seega jäedawalt rahwa silmas alandanud saada ja see oleks wäga, wäga kahju. Et kõhutõbi ikka suuremal mõedul Wõru, Walga ja ka Tartu kreisis möllab, on Tartu linna nõukogu sellekohta mitmesugust ettewaatamise reeglist annud. Nagu kuuleme, on E. R. Jakobson': waeste laste heaks Tartus peetud näitemüük sisse toonud umbes 800 rubla, puhast kasu umbes 600 rubla. Tallinnast. „Walgus" kirjutab „Rev. Beob." järele: „Üks Sakslane, kes Kuuramaal elab ja mõne aja eest Saksamaal sugulasi waatamas käis, kirjutab „Balt. Westnesis", et tema sugulased küllalt tema üle imestada ei wõinud, et ta meel alles terwe ja wigata olewat ja siiski omete Kuuramaal, kesk rööwli auku elada, kus iga inimene, kes aga wähe Sakslane olla, oma elu eest julge ei wõiwad olla. Keegi ei uskunud tema sõnu, kui ta tõendas, et Kuuramaal weel poolgi nii kardetaw elada ei olewat, kui Saksamaal.  Seie juure ütleb „Now. Wremjä": Saksa ajalehed wõiwad ennast rõõmustada: nende töö, Baltimaakondasi päris mässamise auguks wärwida, on täie wõidu krooniga kroonitud. „Rev. Beobachter" ütleb: Tema armumise järele passida „Now. Wremjä" ütelus wäga Saksamaa ajalehtede ja kaastööliste kohta, kes oma wale ja häbikirjadega meie maa elu ja lugu koguni wale wärwidega ja mässamise kujudega  olla maalinud. „Walgusest" lueme: Tõisipüewal 13. Sept. maeti Tallinnas Eesti maa aksiisi walitsuse ja Kameraalhoofi  peamees tõsine riigi nõuunik Karl v. Wistinghausen,  kes 10. Sept. oli surnud, maha. Hauale saatsiwad teda palju ülemaid ja alamaid. Kadunud riigi ametnik oli mees olnud, keda kõik pidiwad auustama, ja kes õiguse ja inimese armastuse põhjustel  ka Eesti rahwa edenemise peale rõõmuga oli waatnud. Tallinna linnas teatakse temast üksi head kõnelda. Tema oli hilja Tallinnas ära peetud Eesti üleüldse laulupidu president. Kui hea ja õiglase mehe tänumälestuseks saatsiwad Lootuse ja Estonia Selts oma kahe saadiku läbi tema hauale kena palmiwanniku, sõnadega: „Ontsad on rahu nõuudjad." Wistinghauseni hauda katsiwad rohked männikud, ja hulga Saksakeele kõnede hulgas soowis töine Eesti Seltside saadik, et see inimese armastuse ja headuse seeme, mis herra v. Wistinghausen külmanud,  wilja saaks kandma, kõige headuse edenemiseks. „Revalsche Zeitungil" aga ei ole meie arwates sugugi õigus ütelda. Eesti Seltsid olla selle pärast tänumälestust  selle tähtja mehe hauale saatnud, et ta wiimse laulupidu ajal presidendi walitsemise pakkumist oli wastu wõtnud. Meie arwates aga tunnistasiwad Seltsid oma mälestust ühe mehele, kes tõeste seda wäärt oli, et Eesti koorid ja Lootus teda üleüldise laulupidu presidendiks wõisiwad walida. Zärwa maakonnast. Siin oli Septembri kuu alustuses „Luteruse asutuse" raha korjamine käsil, milleks kiriku wöörmündrid majast majasse ja perest peresse käisiwad ja andjaid ülesse kirjutasiwad. Haritud  ja mõistlikude inimeste juures oli see korjamine kerge asi; koolitamata inimesed oliwad aga, nagu mina