seltsi sigida, mis ükslasel wäga raske on. Saarlane on nagu ülemal nimetud terase  loomuga mees, kes iga asja kinni wötab mida ta oma kasuks tunneb olewat ja silma pilk kätte õppib millest ta oma nlespidamisese tunneb tulu tõuswad. seega oleks ka see lootus kindlam olewat et põllu meeste seltsi asutamise läbi Saaremaal uus ellu järg põllu töös saaks algama. Peaks pühendus," see kallis- side, kinnitama  ja hoidma meite paremaid poegi ühel meelel, mis läbi ka wiimaks rumaluse  kütked katkeks. Astuge tööle auustud  Saare - wenuad! Ärgem uinugem wana aegses unes nii magusast! Ärgem  ootkem, et meid peaks sunnitama pimeduse  wagewa wooluste wastu wöitlema! Saatkem ome lapsi hoolega rooli maiadesse,  sest kooli toas algab meite noore sugu seas esimine ühenduse waim, mis läbi aega mööda pimedus ja rumalus pearoad  nurka pugema, ja iga Saare waba poeg wõiks tarkuses oma põllutööst rõõmusta  X. keste tema wasta: „ Menonda on lahti! Kas „nobehnnt" ei taha metsa lipata ja oma isa juure tagasi pöörda. Unkas saab teda röömuaa wasta wötma." Menonda tõstis pitkamin oma päü üles ja waatas ütlemata liigutuse, armastuse ja alandusega Augustini silma. Siis pooris  ta ennast Indiaanlaste poole ja tähendas  nendele käega, et ta rääkida tahtis. Silma pilk jäimad kõik nõnda magasi, et kõige tasasemat tuuleöhu puhumist lehtedest kuulda wms. Menonda peab kõnelema!" ütles „nobehunt"  arwamata tasase ja pehme häälega. ,Menonda peab kõikide Pekoodlaste ees tunnistama, et ta ülekohut on teinud. Menonda  tunneb seda nüüd, sest see kuulus rohu-tark on teda piina-postist lahti peästnud.  Enne ei uskunud ta seda mitte. Kui walged-näud siia esimist korda ilmusiwad, lastumad nemad Telawaarlaste jahipiiri raam üte oirmi uuaha, mis Menonda oli ajanud. Menonda wihastas ennast. Walged-nand  rammad Telawaarlaste külasse ja pärvimad maad, ja päälik lubas ka. Wenenea  ei meinud ka seda keelda ja tema mida läks stmmeks. Tema mõtles iseenests:  Malged-nänd peawad surema. Nemad  on üle mere tulnud, et pruuni meeste maad ja omandust ära riisuks. Menonda tunneb meigid mehi küll. Ta on nende magas olnud ja nende ahnust, pettust ja kstntnn näinud. Malgcnõgudel on kahe otsaga keeled ja Wenonda arwas rohu-targa oma sõbraga niisama suguse olewat. Tema kartis nendest kahju oma rahmale ja sellepärast  püüdis ta neid ära tappa. „Nobehunt" pidas nüüd natuke wahet, nürgu tahaks ta kuuljatele aega anda tema sõnu läbi mõtelda. Siis rääkis ta edasi: „ Wenonda tahtis walget-nägu ära tappa, aga tema päästis teda pantri küünte mehelt.  „Nobehunt" ulus kangest w iha st, sest ta arwas, et walged-näud tema- suguwendadele  hukatuseks üle mere on tulnud. Siis tuli haiguse paha waim Unkase pääle, walgcnägu ajas teda ära. Wenonda ja hulk söamehi jäiwad haigeks, aga rohu-tark tegi neid terweks. Wenonda sai kahtlaseks  ja mõtles: nobehunt wöib eksida; walgenägu  ei ole mitte tema wendade samane! Pekoodlased kutsusiwad eneste juure, walgenägu  läks. Wenonda mõtles: Jäägu ta nüüd siuna. Wenonda tahtis ka tema sõpra Telawaarlaste külast ära ajada ja sellepärast lõi tema teda. Aga nüüd tuliwad  sõasõnumed Pekoodlaste poolt ja Wenonda  pidi nuhtlust saama. Teda pidi tulega ära pöletadama, aga walge-nägn lõikas köied tema ümbert katki. „Nobehunt"  on lahti!" Jällegi jäi Wenonda mait, astus Augustini  juure ja ütles: „Ainu Weud! «inu armastus oli kangem, kui minu wiha. Wenonda on ära wõidetud ja palub  sinu sõprust. Kas walgc-nägu ei wõiks kõik pahandust ära unustada ja „nobe-hunti" omale wennaks wötta?" Need alandlikud sõnad selle uhke meelega nooremehe suust liigutasiwad Augustini südant põhjani. Kahe käega hakkas ta tema ümbert kinni ja surus teda rinna wasta. „Ei mu meel pole pahane sugugi, maid ma armastan sind, kui oma wcnda!" ütles  ta. „Wenonda ja Augustin saamad edaspidi kõige truimad sõbrad olema!" See lugu oli ka metsmehe südamesse kinni hakkanud. Asjata püüdis ta ikka weel oma külma ja tõsist nägu, mis Indiaanlane  mitte naljalt ei muuda, endisel wiisil näidata. Aga pisarad tuliwad silmi ja körmale pöördes pani ta käed otsa ette, et keegi tema liigutust ei näeks. Kui Wenonda  hale meel natuke üle oli läinud, ütles ta! „Walge-nägu ja Wenonda on wennad. Tema peab üle mere minema ja oma ema siia tooma. Wenonda saab teda kaitsma. „Nobehunt" saab walwama, et ükski waenlane temale paha ei tee. Wenonda  on walge-näule kolme inimese elu wõlgu ja ta saab selle wöla ära tasuma." Pekoodlaste üleüldine rõõmukisa tunnistas,  et need sõnad nende meele pärast oliwad.  Ja see ei olnud ka imeks panna; sest nii leppimata, kui Indiaanlane ise on selle wasta,- kes teda korra pahandanud, nii tänulik on tn ka kõikide häüiegude eest. (Järg zäeb tulema.) Isamaalt. Wana wara korjamisest. Wana roara korjmnine näitab meie Saarlaste juures üks neist raskemani töödest olewat, mis wist selle läbi tuleb, meie aegne rahwas manast waraft nii mahe lugu peab. Mõned ci saa mõistmagi,  inis selle sõnaga „wana wara" tähendakse, ja kui seda palutakse korjata, mida siis peab taga otsima. Selle pärast tahtsime omad mõtted selle voolest armsa sugu wcndadele awaldada. Ln kellegi! wanast-warast teised mõtted, teda palume  tungimalt neid ilmutada, et siis need õigemad  mõtted ja arwamised wõiksid paigale jääda. Meie anvamme on see, et mana-mara kahe sugune on: waimulik ja ilmalik. Meie aegse risti rahwa -vaimulik -varandus oi- kirja ehk raamatu kogu. Piiblist kuuui kõige pisema raamatuni; ja ilmaliku -varandust nimetab  õnnis usu isa Dr. M. Lutherus neljandama palme selletnscs selgcste küll. , Kui meie nüüd oma praeguse aca ehk uuema sõnaga olewiku waimu-mara püüle -vata-ne ja selle üle endid rõõmustame, et meie sellepoolest nii rikkad oleme, kes -võib siis meile seda pahaks panna, kui meile nüsuust -vaimu -vara tähele pannes need küsimised ette tulcivad: Mis oli meie esiwancmate -vaimu -vara sell aeal, kui neid alles paganaks kutsuti? mis üle-võisid nemad endid  rõõmustada? misga kosutasid nad oma-vaimu? misga mütsid nad oma aega? ja -väga palju sarnatsid  küsimisi -võib meile ette tulla, mis pääle meie kunstki selget -vastust ei -või saada. - - Kas peame nüüd selle mõtte juure jääma et meie csi-vanc-vad  pagana põlive ajal just nagu elajad on edasi elanud, ilma midagi tähele panemata, kes elaja -viisil sündisid elasid ja surid? Ei, see ei taha korda minna. Aga, kust meie siis ometegi -vähegi aru saame,»mis moodi mehed meie csiwanemad pagana põlive aeal on olnud? Kas nemad olid ühed totrad, tohmid, -või koguni kohmetumad-tohmid, kes millegist mingisugust midagit  aru ci saanud, -või olid nemad koguni terme ja elama -valinuga inimesed. Aea-lugu annab meile hiljemast aeast mõndagi k-ist meie -van-- Saarlasi leiame kindla, rahma ja julge -vaimuga rahwast olewat. Need tüütused puutumad enamist nende mere reisidesse ja waenlaste  mastu panemisse; aga kuida nemad kodus elasid ja oma prii aega miitsid, see jääb natuke umbseks. Et meie manad csimancmate hulkas mitmest kauni luuletuse andega mehi olnud, seda ilmutawad meile manad cnncmuistised juttud ja mana rahwa laulud, kellest mõned- wäga manad on ja sellepärast „wana-waraks" kutsutakse, mida meis aegsed mõtlejad mehed suure hoolega, korjamaks,  ja et nende seest mana rahma maimu tundma õppida. Mõned neist lauludest ja juttudest on koguni sügama tundmisega wälja luuletud.  Juhtus  -vanal aeal kellegi rahwal üks hakkaja mees -valitsejaks olema, milleks muidugi neid kõige paremaid  -valitseti, siis tegid targad luule mehed teinast nii suure mehe, et ta ilma -me pidi olema  ; seda tehes mõtlesid nemad ikka rahwa ühtlase  -neele ja ühendud -võime pääle, mida oma walitseja nime pääle wälja luuletasid. Oli neil koos olekud, siis pidid luule mehed iga kord midagi  uut luuledust teistele ette rääkima ehk laulma. Oli siis lugu tähtis, kas naljakas ehk imelik, mida ta ikka jo pidi olema, siis jooksis see lugu linnu tii-väl edasi suust suhu, kuni kõik rahwas seda tundsid. Seda rääkisiwad -vanemad oma lastele ja need jälle oma lastele kuni mitme põlweni. See oli -vana rahwa -vaimu -vara. Mõned neist ei ole mitte palju -väärt, mõned on jälle koguni tähtsad ja tl-n-itawad -vana rahwa -vaimu tera-vust,  missest meie woiine wälja uurida, et meie Saarlased mitte kui mets inimesed ci ole elanud. Enamist igal iseäralikul rahwal oli oma mägi mehe jutt, mis nagu kinral jutt kõigist teistest tähtsam oli: Nii on Ülemaa Eestlastel „Kalewi Poja," Saarlastel „Suur Tõllu" Hiitlastel „Leigerä"  nime pääle luuletud. „Kalewi Poeg" on juba mitme aasta eest, kui üks neist kõige kaunimatest  luuletustest manast warast, rikkalikult walge ette toodud ja kirja pandud. Nõnda on Soomlastel  ja ka teistel suurematel rahwadel omad mägi meeste juttud juba hammugi seismas. Saarlaste mägi mehe jutt „Suur Toll, wõib muidugi sellest tulla, et kirja mehed üks teise pääle lootsid, seega aeg ikka hilgemaks laks ja „wanamara"  korjamine „Suur Tõll'u" nime päül raskemaks  läks. Wiimati wõttis keegi kirja mees ette ja audis oma 20 aasta jooksul kolu korjatud „wana-mara" mõne ausa mehe soowimist mööda wälja, mis mööda läinud aasta wiimses pooles ilmus. Algus töö arjumata tegija kätte all, wõib