Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. VI. Wcma moodu järele ehitatud M. linna uues, uhkemas  jaus, kus suwemajad ilusas rias seifiwad, istus ühe ruumika maja weikses toredas nurga kambris ime nägus neiu; lahtine kiri oli ta ees laua peal ja ta silmitses selle kirja segaseid ridasi. Tema paksud kullakarwa  juuksed ulatasiwad üle piha künni wööni alla ja ta filmis läikistwad haleduse pisarad. „OH Melitta, Melitta, mikspärast Sa mulle seda oled teinud!" hüidis ta walusalt. „Sa teadsid, et ma teda wihkan, surmani wihkan! Tema vn tore, isemeelne  ja tugew mees, tema tegi Sind õnnetuks, mikspärast  pian mina nmd temale ohwriks saama! On see auus tegu? On see sõprus? Ja siiski on Melitta  l õigus!" Ta luges tasa healel: „Kallis Rdgina, anna andeks, et ma ühte wõlgnewat  süi tasumist meeles olen pidanud ja muud teed selle süi lepitamiseks ei leia, kui et Sa Eberhardile naeseks saad. Tema on suure maimuga, igale heale ja kallile tööle tubli inimene, wõta oma endine hukkamõistmise  otsus tagasi ja Sa saad teda tõeste armastama. Oma isa maha jäenud paberites leidsin ma seda kinnitatud, mis ma isi enne juba poolest saadik aimasin,  et temal mõni iseäraline süid kaubanõuuniku wastu südame peal oli. Seda tõendawad ka weel, et minu isa mulle nii järsku luba andis Eberhardile mehele minna ja kaubanõuuniku eest ennast hoolega kõrwale hoidis. Kirjades on aga tõsine lugu järgmine: Minu isa õppis G. linna ülikoolis ühte töist üliõpilast tundma, kellega ta lühikese ajaga südamlikuks sõbraks sai. Mõlemal noorel mehel oli sagedaste raha puudus ja aitasiwad puuduse korral töine töist. Ühe erapidu peal juhtusiwad nad ühel õhtul rikka ohwitseridega  kokku, kes neid weikse wõidumängile kutsusiwad,  millest mõlemad noored mehed endit tühja häbi pärast kõrwale hoida ei arwanud wõiwat Kumbagi! ei olnud õnne ja enne kui tund aega mööda jõuudis, oliwad nad tähtsa summa kautanud ja auusõna pandiks annud, seda summa kahekümne nelja tunni jooksul ära maksta. „Kui nad koju läksiwad, lahkus küll purjus tuju peast, aga hirmus asja tõsidus sai neil nüid alles täies suuruses selgeks, raha pidi maksetud saama, aga kumbagi! ei olnud raha, wõlgu ei saanud kuskilt, nemad pidasiwad nõuu, parem ühes koos oma elule ist otsa teha, kui hirmsat häbistawat hommikut ära oodata. Minu isa sõber tormas meeleheitmisel tuast wälja ja hulkuS uulitsatel ümber, ta pidi püssirohtu ja kuulisi muretsema; kes oleks aga temale seesuguseid kahtlast asju hilja ööse weel müinud. Tema nägi ühes kaubamajas, mille raamatupidaja ta tuttaw oli, tule põlewat, ta astus poodi ja palus mõnda tühja asja enesele müia. Selles hirmsas meele olus, mis ta waimu oli seganud, ei pannud ta tähelegi, et nad raamatupidajaga üksi oliwad, alles siis, kui töine körwalise  kambrisse hüidis, tõstis ta pea ülesse ja märkas seda, raamatupidaja oli mitmesuguste paberite korrale seadmisel kibedaste töös. Suurde pakidesse kokku saetud rahapaberid nähti noort meest imeliku wõimuga enese poole meelitawat, nagu tahaks saatus isi temale kurjatöö  tarwis parajat aega anda, wärin käis ta kehast läbi, raamatupidaja lükas kapi ukse lõdwalt kinni ja läks töise kambrisse wiibijat kaubaselli sinna kutsuma. Ilma et seda oleks leidnud, tuli ta jälle tagasi; üliõppija  hingas kergemalt, wõttis kõik julguse kokku, awaldaS raamatupidajaks oma hirmust kimbatust ja palus abi. Kaua pani töine tema palwele wastu, aga kui ta wiimaks aru sai, et kahe inimese elu kaalu peal oli, läks ta süda nii haledaks, et üliõppijalle oma peremehe seisurahast soowitud summa wäljaandis, mis juures ta töist pühalikult laskis tõutada, et see lühikese aja sees kuskilt muialt raha pidi muretsema ja temale tagasi maksma. „Mõlemad üliõppijad maksimad ühe auuwõla ära, aga töine jäi raamatupidajaile maksmata, keda tema peremees, kui asi hiljem ilmsiks sai, raha margaks armas ja üksi tema isa auususe ja laitmata oleku pärast asja awaliku arutamise alla ei annud, muidugi pidi raamatupidaja isa puuduma summa kohe äratasuma. Mõlemad üliõppijad rändasiwad hiljemine Indiasse ja muutsimad omad nimed ümber; minu isa sõber, kelle nimi enne Georg Berger oli, kirjutas ennast Georg Tessendorf, raamatupidaja oli aga kaubanõuunik Wellenheim. Mikspäraft minu isa Eberhardile raha ei annud, mõis küll see põhjus olla, et ta wäga selgeste tähele pani, kui õnnetu mu elu Eberhardi kõrwal oli. Sinule aga, armas Regina, soowikstn ma südamest õnnelikku, mureta elu, ja seda wsid Sa üksi Eberhardi  kõrwal saada. Ka Sina oled temale oma isa eest sui lepitust wõlgu ja Sinu sureja isa soowib omas kirjas, minu isalt, milles ta Sind kui oma mahajäejat  waestlast tema hooleks annab, et see wõlg tasutud  saaks, see pühalik soow kihutagu Sind seda süidi tasuma. Ole siis selle pahandatud wanamehe pojale truu abikaasa ja kustuta meie isade süid ara. SinuS - piab ta enesele nii suure waranduse saama, et see ülekohus,  mis temale wõi ta isale meie isadest tehti, saja wõrra tasutud saab. Ja siis tuleta ka, kallis Regina, oma tõutust meele, et Sa minu Miimist soorvi lubasid täita kui ma sureksin; kui Sa neid ridasi loed, olen ma ammu surnud, aga minu palaw soow, Sind Eberhardiga  ühendada, jäeb minust elama ja palub Sind!" Regina, uhke Regina nuttis sügawama südame mässu, suurema alanduse pisaraid. Ta waatis nüid asja koguni töisest küljest! Seesuguse süilcpitamise mõte ei oteks tal iial meele tulnud; ta tundis ennast isa süi pärast selle põlgtud Eberhardi wastu nii häbistud ja alandud olewat, et ta peaaegu maha oleks kukkunud. Ta mõtles järele, kuidas selles luuS peasemise teed leida, arwas ja arutas, kas siis õiguse poolest tõeste süilepitamift tarwis oli. Mikspärast pidi ta siis just isiennast  selleks ohwerdama? Melitta oli Eberhardi armastanud,  aga tema wihkas teda! Aga mis siis, kui Eberhard  teda ärapõlgaks? Eberhard ist selle plaani järele ei teeks? "Eberhardi isewalitsewast, kangekaelsest loomust wõis seda hõlpsaste loota, et ta oma naese miimist soowi ei täidaks, siis oli Regina waba! Ka suist waba! Raha Regina enesele ei tahtnudki, ta tahtis seda tagasi lükata, selle eest wõisiwad ju waesedlapsed kaswatatud  ja leitudlaste majad ehitatud saada, seesuguste hea otstarbedele raha andmine oli ka omal wiisil süilepitamine.  Noor neiu, kes maast madalast oli harjunud oma mõtteid ja tundmusi töiste eest warjama, kes kindlale wälimisele külmusele karastatud, nuttis südant purustawaid  pisaraid ja igatses enesele nüid ühte truid südant, kelle külge ta ennast oleks wõinud majutada ja sellega oma koormat jagada. Uhke Regina wõitles ja kannatas üksinda, üksi öö nagi ta pisaraid, keegi muu ei tohtinud tema walu tunnismees  olla, ja Regina oli hommiku jälle täitsa rahuline ja kindl, nii kindel, et ta tuttawal, harilikul heale! oma seltstlast, neiu Redneri teretada wõis. Tema südames walitses aga ikka alles metslik wõitlemine, kas tema isi otsustawa sõna enne pidi ütlema, wõi Eberhardi ligistamist  ära ootama? Kui aga Eberhard tema soowi tagasi lükkas, nagu ta salaja lootis, kas ta temast ette ei pidanud jõuudma! See mõte, et Eberhard tema soowi ärapõlgaks, näitas tal ommeti liig ränk olewat. Ei! Tema kohus oli selles asjas ette jõuuda, tema tahtis Eberhardile enne teadustada,  et ta waranduse, selle külge kütkestatud tingimiste pärast, wabatahtlikult käest ära annab, jah, see pidi wiibimata  sündima, nagu palawiku pakitusel ootis ta õhtut, mill ta segamata rahu wõis saada. Sest neiu Redneril oli päewa ajal M. linna suurtsugu naesterahwaga elaw tallitus ja läbikäimine käsil; tema hoolitses heategewa seltside eest ja oli tõeste kauni kogu omameelelifl naesterahwast  enese ümber kogunud, kes nädalas mitu korda koos käisiwad, waestele piiblikindla usulistele sooje sukke ja willaseid kamsolisi kudumas, kus juures palju maiuse asju ja lugemata hulga tassi wiisi kohwi kadunuks lasti minna ja kõige uuemaid, kui ka just mitte tõelikka, töiste perekondade juhtumisi majast majasse edasi jutusradi. Neiu Redner oli, nagu ta isi ilusti oskas seletada, ühe õnnetu segaabielu õnnelik wõsu, sest tema ema, sündimise  poolest grahwiina, tegi selle arusaamata rumala tembu, et ta liht isandale Rednerile, kellel mitte von'nagi nime ees ei olnud, mehele läks, tema isa patustas jälle weel tähtsamalt tema wastu, et ta nii jõle ära surema olt, et omale lapsele, peale põlatud Redneri nime, midagi  nimetamise wäärilist asja maha ei jätnud. Sündinud  grahwiina, kes oma seisusest maailmas lugu ei osanud pidada, arwas ka sündsaks omale ettejõuudnud mehele ruttu järele rutata, nii jäi siis „õnnetu laps" oma pead elama ja õppis alles siis elust magu tundma, kui tohter Reinwald ta Regina seltsiliseks tõstis. Pärast nelja kümnemat  sündimisepäewa pühitsemist tekkis ta südames seesugune wagaduse ihaldus, et noor diakonus*) Shmalland ennast wägist tundis sunnitud, seda Issandas alandatud hinge oma usuwaimustusel äraseletada ja temale tunnipikkustes hommiku ja õhtu palwetes truuiste toeks ja seltsimeheks olla. Regina laskis teda oma tahtmist teha. Ta naeris ja naljatas oma seltsilase aruldaste tegude peale ja et wiimne tgrk küllalt oli ja töist oma tahtmistega ei koormanud,  saiwad nad õige ilusti läbi. Aga sellest päewast saadik, kui jutt laiali lagunes, et Regina aruldasel wiisil Melitta suure waranduse pärijaks  oli saanud, ei olnud noore neiu majas enam kunagi külaliste wahet, kes temale ühtepuhku oma südamlikku sõprust käifiwad tõendamas, ja et Regina seesugustest külalistest eemalle hoidis ja neist suuremat lugu ei pidanud,  wõttiS neiu Redner õnnesoowijaid hommikust õhtuni selle üliauusa peenendusega waStu, mis tema grahwilikul emal peenikese rahwale puudus oli jäenud ja selle salwimisega,  mis tema täie wagaduse kohane oli. Üksi siis kui ta noort diakonust Shmallandi Reginaga  tutwustas ja see wagadusest woolawa sõnadega juttu alustas, käis püha wärin ta hingest läbi, sest Regina pööris nähtawa paha meelega noore hingesõbra juurest ära ja neiu Redner saadeti uhkeste tuldud teed tagasi. See oli tõeste kurja maailma wiimse aja täht! Wiimaks oli ommeti igatsetud õhtu kätte jõuudnud ja Regina oma nurgakambrisse peitu pugenud. Kindla! kiirusel lendas käsi üle paberi, aga waewalt oli ta mõne ria kirjutanud, kui ta matsakas seltsiline, kirja käes hoidis ja seda igast küljest hoolega silmitsedes, läwel nähtawale tuli. „Pealinnast!" ütles ta põnewil, „ja näis meeSterahwa  käekri olewat!" Regina murdis weikse pitseri ruttu lahti, tema silm waatis kõige esite allakirjutatud nime ja punastus lendis ta kahwatanud põskedest üle. „Ega ommeti midagi halba asja ei ole?" päris paks neiu. „Ei ole midagi iseäralikku," kostis Regina, siiski wärises ta heal weidike. Neiu Redner puges kahtlaselt pead wäristates uksest wälja. „Ta on ilmalik patus pimestatud loom ja ei käi mitte õntsuse teed. Ma kardan, see kiri oli tõeste mõne noore mehe käest, mähardune patu tegu!" õhkas ta. „Kes teab, mis seal weel lugeda on? Puhas patt ja kergemeel!  Ja ta kohkus isi weel nõnda ära, kui ta kirja lahti wõttis!" (Järg jäeb tulema.) *) abikirikhärra Habeme ajalu'ust. Kulturhistorialik lugu. Kirjutanud J. M. Jaanus Habeme wõi õigem ütelda habeme kandmise üle võiks pitki lugusi kirjutada ja kõnelda, ja ehk küll meie seletus laialine oleks, saaksime meie siiski ühe ja sellesama punktile  tagasi tulema, nagu ka kõik inimeselikud küsimused mitte üksi suured kombede küsimised ei ole, waid wahetawal  kombel ka igapäewasi juhtumeist ette toomad. KaS wõime meie näituseks esimese ristikoguduse aegseid kirikuisaid  tõisite kui pitka habemetega mõelda, töiselt poolt aga meie praegust waimulikkusi tõisite kui ilma habemeta endile ette seada? Üleüldse leiame meie, et madala hariduse  astme peal seiswad rahwad selles asjas, nagu ülepea  kõigis elukombedes, ühepoolsed on, kuna haritud rahwad  selle asja juures, kas tahtmise läbi ehk moodude sündmusel,  mitmekesist olekut näitawad. Athenäus teadustab, et Greeklased künni Aleksander Suure ajani kõik habemeid olla kannud, ja et esimene Athenlane, kui teda äralõikanud, medailloni peale liignime  „Kärbitud" olla saanud. Plutarch teadustab, et Aleksander habemel äraajamise moodi alustanud olla, sest et ta oma soldatist habet ära lõigata käskinud, et vaenlased  temast mitte kinni wõtta ei wõikS. Ommeti ei saa need tähendused wist küll mitte üsna õiged olema, sest meie näeme habemeta mehepäid (Kreeka rahade peal, mis juba ammugi enne Aleksandrit löödud saiwad. Wanad Roomlased lasksimad ka, töiste harimata rahvaste viisil, habet kasvada. Aastal 454 pärast Rooma linna ehitamist  (Rooma linn ehitadi aastal 753 pärast Kr. sünd.) algas habeme äralõikamise mood Roomlaste juureS kõige esiteks peale, sest et keegi TitsiniuS Mänas wõi Mäna seda pruuki Sitsiliaft Rooma tõi. Stipio Asrikanus on kõige esimene olnud, kes iga päev oma habet ajada laskis. See mood kestis künni Hadrianini, kes harjunud  kombet, habeme kasvatamist, jälle üleswõttiS, et nende mõne karva läbi oma lõuuga katta. Kuid värssi hakati jälle habemeid lõikuma. Päev, millal noored mehed esimest korda habet ära lõigata lasksiwad, sai pidulikult  mööda saadetud, ja head sõbrad saatsiwad sell korral ükstõisele tingituist. Wanadus, milleS habe esimest kord ära lõigati, ei olnud mitte kinnitatud, see oli nii, kuidas keegi tahtis; harilikult sündis see siiski enne 21 aaStat. AuguStus laskis oma habet alles 25 aastas ära ajada. Esimene lõigatud habe pühendadi ühe jumalusele; Ncro pani ta kuldse, pärlitega ehitatud püssi sisse ja pühendas teda kapitolini Jupiterile. 40 aasta pärast ei tohtinud keegi enam pitka habet kanda. Õnnetuse juhtumisel aga 44. Sakala. 1884