Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhulen'i järele ümber pannud M. Pödder. V. s. Wiktor Bersek. Ühes Türgi kohwimajaS istus wahe ajal üks kirju seltskond Võõrailt mailt Türgi teenistusse aStunud sõawäe  ametnikkust, Prantsuse ja Inglise ohvitserist, keS Parawadist, kuhu praegu Lääne riikide wägede esimesed hulgad oliwad jõuudnud, kasu peale siia oliwad tulnud, Balkani mägestiku teeradafid waatama ja tundma õppima. Jutt oli elawalt nende Vahel liikumas. Sõda pidi sest saadik, kui Wenelased Wallakhiamaale oliwad tagasi läinud, koguni uuel wiisil ja mõõdul peale hakkama. Laewastikud tõiwad praegu Vägesid ja sõa materjali Dardanellide  ja Bosporuse kaudu Musta merde; Wenemaa koguS oma mägesid Krimmi saare peale kokku. Waewatud  ja Väsinud Türgi rügementidele pidi natukene puhkamise  aega antama, ehk küll just see puhkamise aeg neid pärast poole sundis ilma tööta pealt waatama, kui Prantsuse maa wana haiglase ja ussitanud kindrali St. Arnaud näol ülema sõa-Valitsuse oma kätte Võttis. Kõige lustilikum ja elawam oli põrandal punutud tekkide peal iStuwate noorte meeSte hulgast just seesamane, keda meie peale lõunat pasha konaki wärawa peal nägime seiswat, kes kirju mundritega kaetud seltsis ükspäinis liht riideid kandis. Tema noor, trotslik nägu awaldaS selgeSte, et tema maailma waatamas ja oma õnne katsumas oli; ta mustad juuksed keerlefiwad wallatult tema lahke otsaesise ümber; tema wälimine tegumood oli niisugune, kui enamiste igal ühel selle suure hulga noorte meeste juures, kes maailmas  oma õnne katsuda tahtsi wad ja keda nüid sõda, nagu kaarnaid saagi ümber kogus. „Mina ütlen weel töist korda, et see pashast meeletu ja wägiwaldne tegu oli!" hüidis tema sätendawail silmil PrantsuS keeli, millest siin kõige enam aru saadi, ja pani oma nargileh ehk wesipiibu bernsteiniga ehitatud otsa oma sülle, ilma et ta ühest oma kepi peale kummardatud wana mehest oleks tähele pannud, kes praegu auupaklikult alati lahtise kohwimaja läwe peal maha istus. „Mis kurja wõib siis see laps teinud olla, kui ka tema isa peale tõeste seda kaebtust tõstetakse, et tema Wenelaste sala kuulaja on! Pashal on koguni töised, üleannetumad mõtted pääs. Tema laseb tütre pandiks oma juure tuua, tui kawaSsid ta isat ei leidnud, ja see piigakene pidawat iluS, pidawat pealegi weel kõige rikkama ja auusama Bulgaria kaupmehe  tütar olema! Kas seda aga wõimalik on mõteldagi, et niisugune meeS, kellel nii palju warandust kaotada on, hakkab sala kuulaja ametit enese peale wõtma! Ja mispärast  laskis tema seda tütarlast selja peale siotud kätega ära widada, paljalt selle petliku warju all, nagu oleks ta oma isa kaasjüialune, ja laskis teda oma konakisse wangi wiia? See on üks koera temp, ütlen mina! Mina ise nägin juhtumise korral, kuidas seda waest last tagumiste  uste läbi konakisse wiidi; oli sirge ja sihwakas, kena kaswuga loomakene, mis nüid pasha küinte alla on sattunud, et tehku ta temaga, mis süda kutsub, kuuni ehk õnnetu Bulgarlane jõuuab üles tunnistada, et tema ilma süita on, kui mudeSsariwil üle pää weel lusti on, tema tunnistusi läbi kuulata!" „Siin on ju igal ühel piioni hais ninaS!" lisas üks neist wSSraist ohwitseridest sekka, keda fiia oli saadetud  Türgi wäge õpetama. „All Donau jõe ääres ei läinud mitte ühte päevagi mööda, kuS meie juurde mitte seda ehk töist sala kuulajat ei oleks veetud. Ja isegi meid ristiusu ohvitserist, keS meie ometi iga päew oma nahka ülema valitseja" eest turule kanname, arvatakse selle vääriliseks, et meie vaenlastega ühes nõuus olema, ja igal pool on sellepärast sala varitsejad meie ümber. Meid nimetatakse „kspek giauridekS," uskmata koeradeks, kuna meie ennast nende usu eest ära tappa laseme. . MudeSsariwi ülekohtune tegu noore kristliku tütarlapse  vasta ajas noorte meeste vere rutemine käimas Nemad tahtfiwad pashale tema ülekohust meelde tuletada, aga mill wiifil? Ega sellepärast ometigi Muhamedi usule appi ei tuldud, et ristiusu tunnistajaid võimalik oleks ülekohtusel wiifil piinata! Aga mis nad mõistvad finna parata, kui mudessariwil tunnistused käeS oliwad, et see mees Türgimaa wastalistega ühes nõuus oli! RaSked. tumedaS taktis käijad sammud, mis pimeda uulitsa peal kuulda olivad, tegiwad jutule otsa. Türgi väed, mis Shumla linna läkfivad, kuS nende pää-leer oli, marfifiwad praegu linnast läbi, kelle taha nemad lausa taeva alla ööseks puhkama jäiwad. Mõned eht Türgi ohvitserid ära kakenud, tolmuga kaetud mundrites aStufiwad kohvimajasse ja istufiwad, jalad oma all riSti lüieS, põrandalle maha. HobuSte kapjade kõbin ajaS wana halli paaga sandi ukse läwe pealt püsti; mõned ülemad obwitserid kargasiwad  sadulast ja nõuudsiwad walju healega kohwi ja sherbeti. Ka esimene tropp tõusis ülesse, wäsinud seltsimeestele ruumi andes, ja aStus wälja uulitsa peale. Müiri najal tuetades seisis sandikene, terawaste noore mehe otsa waadateS, kes töistele head ööd üteldes oma katt pakkus. Praegu pööris ta oma teed mööda koju poole minema, kui ta ühte rasket, aga wärisewat kätt oma õla peal tundis. „Andke andeks," ütleS sant Ungaria keeli, kuna ta alandlikult käe oma wilt-kübarakese külge sirutas. Mina kuulsin Teid töistest ohwitseridest Bersek'iks hüitawat." „Nönda on minu nimi! Mis Teie tahate?" Sel ajal oliwad mässamise pärast palju Ungarlasi kodu maalt Balkani poolsaare peale põgenenud, kes Austria kõhtude kimbutamiste eest õnnelikult oliwad peasenud; aga need oliwad manuste kõik noored mehed. Sellepärast waatas noor wSSras imesteledes selle wana halli pääga mehe peale, kes tema oma keelt kõneles. „Siis olete Teie ehk Wiktor Bersek, Bersek Ferentsi Poeg, Debretshini linna lähedalt?" „Seesamane ma just olen! Kust Teie mind tunnete?" „Teie ei tunne enam waest Markot, seda Mustlast, kes ükskord hobuse kabjast piaaegu oma pää tahtis puruks lüia lasta, kui Teie must täkk sel korral Teie olite alleS laps Teid, kui Teie ühe jalaga sadula jalukses rippusite, mööda pusstat edasi widas?" Noor mees wahtis pärani silmadega wana mehe otsa. Tema sasis tema mõlemist käewarteft kinni ja tõmbas  teda tagasi kohwimaja uksest paiftwa walguse poole. „Marko!... Mustlane!" hüidis tema, wana mehe käest kinni hakates ja teda südamlikult pigistades: „Marko, kui sa tõeste meie Marko.. . Sina oled manaks läinud! Ja kuidas sa siis siia oled saanud?" Marko laskis oma pää rinna peale norgu. „Kas Teie siis seda enam ei tea? Teie isa ajaS ju waese Mustlase, nagu koera, oma juurest ära. Härra majas oli hõbe asju warastatud. Minu peale tõsteti süidi, ehk küll mina eladeski oma kätt ei ole wõõra oma järele wälja sirutanud. Mind pekseti hirmsaste ja aeti siis ära, sest et ma oma süidi ei tahtnud tunnistada. Häbist ja hädast aetud, läksin mina üle piiri wõõrale maale, et keegi mind ei näekS',' ja nüid wõiks seda küll ju kakskümment aastat olla, et ma siin elan." „Waene Marko!... Mull seisab see lugu weel meeles!...  Mina olin sell korra! aastat wiiS wana. Hõbe kraam leiti pärast ühe töise juurest. Meie lasksime sind taga otsida, aga sina olid kadunud. Sinust oli mul, poisikesel, suur kahju ja igatsemine, olid sa ometi mu kõige parem sõber!..." „Siis teawad selle küla inimesed ometigi, et mina auuS meeS ja mitte waras ei olnud!" Marko nikutas mitu korda mõttes oma halli pääd. „Mina olen küll üksnes waene Mustlane, härra, aga wilets on siiski ilma süita peksta saada ja siis häbiga ära minna>. . . Mina olen seda Teie isale ammugi juba unustanud, härra!" kõneles ta edasi. ..Ütelge mulle, kuidas tema käsi käib, kuidas tema ja ta..." Noor mees waatas murelikult enese ette maha. „Tema on surnud, Marko! Ja mind ei olnud tema surma woodi juureS! Tema oli käre ka minu Vasta; ta ei ole mulle ilmaski seda andeks annud, et mina honwedide  hulka astusin, et mina selle süialuue olin, et ta Vaeseks jäi, et minu öde suures Viletsuses Wiini linnas elab ja weel õnnetuma mehe kõrwal mures oma päimi edasi saadab." Marko jäi endise aja mälestusel sügawasse mõttesse. Murelikult Vaatas ta noore mehe otsa, kelle esimeste elu päewade üle tema oli walwanud. „Arme mõtleme enam selle peale, Marko!" hüidis  töine ennast oma mõtetest wägisi lahti kiskudes ja oma kätt tema õla peale pannes. tahaksin hea meelega  sulle seda ülekohut ära tasuda, mis sulle on tehtud, aga mina olen ju ise Vaene ja elan pelgus Võõral maal!" Marko pani järele mõteldes oma käe otsaesise ette. „MiS see kord juhtus, härra, ah, ära mõtleme enam selle peale, see on juba ammugi unustatud! Aga kui Teie tasuda tahate, oh, siis on Teil Võimalik seda teha! Kui Teie ka pelgus piate elama, mina olen Teid Võõra maa ohwitseride hulgas näinud, kelle käes nüid kõik Võimus siin maal on." „Mis wöiwad nemad, mis wõjn mina teha!" hüidis Wiktor Bersek imeSteledes. „Sina oled suures waewaS, Marko! Mis sul wiga o^?" „ Mitte minule ei ole paha ja ülekohuttehtud,Maid minu härrale, kelle truu teender mina kahekümne aastast saadik olen. lowan on kõige rikkam ja auusam selle maa ristiusuliSte kaupmeeste seas, aga mudessariw näeb talle otsa teha tahtwat; tema on täna tema waese tütre lasknud wägiwaldsel wiisil riisuda. . ." „Sce lugu on siis sinu peremehega juhtunud?" hüidis Wiktor elawalt. „Mina nägin ja kuulsin sellest asjast mudiri konakis; ka kohwimajaS oli ennist sellest jutt. Et pagan wõiks seda pashat rvõtta! aga kahju, et sinu härral näitab süidi olewat; teda arwatakse Wene wäe salakuulajaks ja selle eest wõib ta ehk weel oma elu kaotada." Ehmatus pani Marko liikmed lõdisema. „Jowan Silowitsh piaks piion olema! Jowani peale arwatakse salakuulamise süidi!" Mustlane naeratas kurblikult. „Ei, härra, see on wale! Jowani ilma süita oleku eest pistan mina selle käe tulle! Pasha otsib ainult põhjust, et tema ta kaela wõiks murda. Tema tuli mõne aja eest Jowani majasse; tema laskis omale sõbra näol wale wiisi meelitades Jowani tütart näidata. . ." „Kenad luod küll, mis siin maal on! Mina juhtusin nägema, kuidas seda tüdrukut konakisse wiidi." „Minu waene laps!" õhkas Marko tasa, et keegi seda ei kuulnud. „Kas wõid oma üteluse eest wastutada? Kas sa tõeste tead, et sinu peremees ilma süita on?" „Mina tean seda selgeste! Jowan ei ole ilmaski niisuguste asjadega tegemist teinud; tema on rikas!" „Mudessariw on muidugi seda tütarlast, nagu isa eest pandiks kinni wiia lasknud, nõnda kõneldi konakis!" „Minu laps!" õhkas wana Mustlane jälle tasa, wärisewa healega oma südame „Marko! Kui mina millgiMjM julle abiks wõin olla, siis wõid sa julgeSte amMMÄe loota!" Noorel mehel näis üks kaunis mõte paha tulnud olewat. „Kas sull oma härrast ehk mingisugune tegu tuttaw ei ole, millega mudessariw nüid oma ülekohut wabandada wõiks? Kas tal oli ehk on praegugi weel temal Wenemaaga mingisugust tegemist?" WanameeS raputas pääd. „Ja siiski!" hüidis tema. „Moskowid on töisel pool jõge. Jowanil on asutusi ja kaubahooneid Wallakhia maal; suur lihuniku asutus, kust tema Musta uure laewade peale enne sõa hakatust lihamoona saatis. „Siis on tal täna päewani weel oma aSjatoimetajatega  tegemist?" Marko ei annud kohe waStust. Ka temale näis afi selgeks minewat ja sellega kaHviS kartuS tema filmis weel suuremaks. J „Räägi tõtt, kui minust am loota tahad!" „Jah, härra! Aga see puutub üksnes MoSkowiteSse, see ei puutu mitte sõasse! Jowan püidiS paljalt oma wara kahju eest hoida, kui sõda algaS." „Siis sa tead kindlaste, et tema midagi teinud ei ole. . ." „Kui sSa kära lahti peasis, oliwad temal weel suured raha summad kaalu peal seismas. Tema on palju kaotanud." „Aga ta sai salaja kirjafid oma asjatoimetajate käest?" Marko nikutas sõna lausumata oma pääd, sest tema ise oli jo neid kirjakandjaid oma silmaga näinud, ära kakenud hilpudega kaetud Mustlasi, kes pikal teel ümber kaudu, Serbiamaast läbi, wälja pandud wahtidest mööda pugefiwad. „Mudessariw on sellest wist haisu ninasse saanud." Marko nikutas uueste murelikult oma pääd ja süda lõi tema! weel kartlikumaks. „Aga, ega need asjatoimetajad temale salaja midagi kirjutanud ei ole, mis süidi tema peale wöiks tõsta? Kas ehk pasha mõnda sinu härra kirjadest ei ole oma kätte saanud?" „ Härra, pää asi oliwad jo ikka ainult Jowani kaubatalitused! Mina ei mõista küll lugeda, aga ma wõin wanduda selle peale, et..." „Noh, siis on jo hea, Marko! Kas sa arwad, et Jowan Valmis saab olema, kõik oma kauba paberid ja kirjasid, mis tema on saanud, meile ette panema, kui mina homme oma sõpradega tulen tema juurde korterit wStma ja teda kõige wähemalt mõneks ajaks mudiri kamasside  eest kaitsema?" „OH, härra, muidugi saab ta seda tegema! See puutub jo tema ja ta lapse elusse!" „Aga kirjade wahetamine waenlase maaga on trahwi wäan, selle eest wõib tema ehk weel surma nuhtluse alla langeda." Mustlane põrkas kohkudes tagasi. Wiktor seisis sõna lausumata sügawas mSttes. Marko rinnad tõusiwad ja alanesiwad raskeist õhkamistest. „Härra, pasha ei himusta mitte Zowani pääd, waid paljalt tema raha." „SiiS ta wõtab mõlemad ühe korraga. Aga mine koju, wana Marko!" Noormees pani jälle oma käe l2. Sakala. 1885