Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XVI. «Eckfried!" hüüdis Werdenfels ehmatades. ~Ja, Eckfried on see," wastas manamees waewalt  kuuldama healega. Müüd teate Teie seda ja nüüd laske mind minna!" „Sina häbemata!" hüüdis Paul wihaga. Meie tahame Sind kinni panna, et Sa oma ärateenitud —" Mait, ära tee ilma aegu kära!" ütles Raimund finna wahele. Meie tahame seda asja eneste wahel ära tallitada; wii teda mmu tuppa." „Aga ma palun Sind, Raimund —" «Teie lähete ees, Eckfried, seda treppi mööda üles! Sina, Paul, lähed tema järele ja kannad selle eest hoolt, et ta ära ei põgene. Ma tulen kohe järele, ma tahan järele waatada, kas tuli igal pool ära kustutatud on." Werdenfels jäi tagasi ja waatas kõik suure hoolega järele. Tuli oli õigel ajal ära kustutatud, kuskil ei olnud teda enam näha. Lossis oli kõik roagusi jäenud, keegi ei olnud kära kuulnud; üksi lossi hoowikoer haukus paar korda, kui ta aga midagi enam ei kuulnud, jäi ta ka wagusi. „See on üks kange südamega patune!" ütles Paul, kui Werdenfels jälle tuppa astus. „Ta ei räägi mitte ühte sõna." «Küll ta minu küsimiste peale wastab," ütles Raimund külmalt. „läta meid üksi, Paul!" „Sind selle mõrtsukaga? Ei koguniste mitte." Mis Sa siis kardad? Selle wanamehe wastu jõuuan ma küllalt hakata." „Olgu peale! Temal wõib nuga ligi olla, ehk ta wõib selja takka Sinu peale tungida. Seda inimest  ei wõi mitte uskuda ja ma olen lubanud Sind kaitsta!" «Lubanud, kellele?" «Anna von Hertenstein'ile! Ta on Sinu kaitsmist  minu kätte pannud ja ma tahan sõna pidada." Pärisherra nägu läks punaseks; sunnitud rahuga ütleS ta: «Ole kartuseta, mull ei ole temast midagi karta, aga meil ei ole ühtegi pealtkuuljat tarwis. Ole kõrwaliseS tuas, kui Sa tahad, mull ei ole midagi selle wastu." „See mees wihkab Sind," ütles Paul tähtsalt. ~Ta on Sinu wastu nii suurt wiha täis, et ma arwasin, et ta nõdrameeleline on, kui ta Sinu nime kuulis." „Ma tean seda ja sellepärast on mull temale midagi ütelda. Mine, ma palun Sind!" Nad oliwad nii tasa rääkinud, et Eckfried mitte ühte sõna ei kuulnud. Paul astus wiiwitades ja pool pahaselt wälja, aga ust ei pannud ta mitte üsna kinni, et kõige wähema kära peale sisse astuda wõiks. Nüüd pööris Werdenfels ennast taluniku poole ja küsis temalt pikalt, aga tähtsusega: „Mis tahtsite Teie teha, Eckfried?" Küsitud tõstis pea üles, ta näus ei awaldanud ennast kartus ega kahetsus, waid kangus ja tõsidus, seesama kangus oli ka tema heales tunda, kui ta ütles: „Seda olete Teie näinud! Salata ma seda ei wõi ega taha ka mitte." „Seda ma näen! Mu wennapojal oli õigus, kui ta Teid rumalaks nimetas, et Teil põlema süütamise  juures ühtegi osawust ei olnud ja ennast kinni wõtta lasksite. Wastage! Keda tahtsite Teie ära põletada, mind wõi lossi?" „Teid mõlemaid!" Need kaks sõna awaldasiwad piirita wiha, nad kõlasiwad, nagu ühe haawatud ussi kähesemine.' Werdenfels jäi wait, ta waatas kortsus kulmul rääkija otsa, kes nüüd oma ütlust uhkusega kordas: „Ja, Teid mõlemaid! LoSsi meie küla pärast ja Teid mu waese poist pärast! Nõnda oleks õige olnud ja nõnda tahtsin ma teha. Nüüd andge mind kõhtude kätte, Teie wõite mind wangi panna laska, aga ma mõtlen, et see mitte hea ei ole, sest siis saaksin mina rääkima, siis saaks kogu Werdenfels rääkima ja siis läheb ehk pärisherral wäga sandiste." .Mfried!" hüüdis Raimund, kuna ta käed endid rusikasse kiskusiwad ja ta ise hirmsa wihaga taluniku ette astus. „Lööge aga peale!" ütles ta tumedalt. „Tehke minuga nõnda, kuidas ma Teiega teha tahtsin see on mulle hea, kui wiletsus ühe korraga otsa lõpeb." Need sõnad äratastwad Raimund'i jälle meelemõistusele,  ta käsi wajus alla, ta wõitles mõni minut enesega, siis oli ta jälle rahuline, nagu enne. „Miks tahtsite Teie wiletsusse jäeda?" küsis ta wiimaks. „Ma pakkusin Teile abi, aga Teie ei wõtnud seda mitte wastu." „Ei; ma ei wõta seda ka nüüd mitte wastu. Ennem suren ma oma lapse-lapsega nälga." „Sell korral ähwardasite Teie mind püssiga, ja Teie oleksite ka xlasknud, kui ma mitte ei oleks läinud. See läbi hoidsin ma Teid ühe mõrtsuka töö eest ja Teie süü ei olnud see tõeste mitte, et Teie ettewõtmine  ka täna nurja läks." „Ei mitte," ütles wanake kibedusega, „aga nurja minema pidi ta ja seda oleksin ma teadma pidanud! Ma ei uskunud mitte, et Teie „kaljukindel" olete, nagu töised tõendasiwad, aga nüüd näen ma seda enese silmadega. Teile ei wõi midagi kahju teha, ei kuul, ega tuli." Werdenfels kehitas põlgdusega Slafid. „ Jällegi see wana, jõle ebausk! Kes on Teile siis ette waletanud, et ma üks nõid olen? Teie papp wahest?" ..Ette waletanud ei ole meile seda keegi, aga meie teame ju, miköpäraft papp Teile pihtimist ja patude andeksandmist keelab, meie teame ju, mis Teie Felseneck'ist meile ligi tõite. Tormi ja maruga tulite Teie ja sellest päewast saadik hakkas kogu Wcrdenfels'is  häda ja wiletsus peale. Seal tuliwad tormid, lumetuisud, haigused ja õnnetused ja enne ei jae nad järele, kui Teie Werdenfels'ift lähete, seda teame meie kõik. Mis Teie minuga tegema saate, selle järele ma ei küsi, mull ei ole elus midagi enam kautada. Aga tõisa tahtsin ma aitada ja nad oleksiwad  mind sellepärast tänanud. Ja meie papp see oleks mind wahest nuhelnud, aga pattude andeks andmist oleksin ma ikka saanud. Ta on ju ise ütelnud:  Kõik see õnnetus tuleb Felsenecki omanikust." „Nii kaugele on Vilmut läinud!" ütles Raimund  tumedalt. „Ia selle inimesega tahtsin ma ara leppida sest on küll!" Ta ajas ennast sirgeks ja külmalt ning kindlalt ütles ta: „Kuulge, Eckfried, ja ütelge eneste seltsimeestele  seda sõna sõnalt, mis ma Teile nüüd ütlen. Ma ei taha neid piinamisi mitte enam kanda! Ma tulin Felseneckist siia, nendega rahu tegema. Ja nad pakkusiwad mulle selle aseme! sõda, aga mitte üht auusat ja awalikku sõda. Mind on Werdenfels'is teie tagakiusamised wastu wõtnud, ja seda ei ole teie künni selle tunnini maha jätnud, ja teie papp Vilmut on mulle linnu priiust annud, sellepärast arwate teie seda heaks tööks, kui teie mind surmate. Sellepärast on nüüd ka minu kannatus otsas! Kui sellest tunnist saadik ennast keegi weel kurja nõuuga minule, lossile ja lossi aiadele ligistab, see saab ilma armuta nuheldud. Minu kannatust pidasite teie kartuseks ja nõrkuseks, aga nüüd peate teie eneste herrat tundma õppima. Hoidke endid,  et teie minusse ja minu omadusesse ei puudu! Ma ei anna enam kellegile andeks ei kellegile, kui ta ka teie papp ise oleks. Teie sunnite mind, et ma ennast teile kui Werdenfels pean näitama hea küll, ma tahan teie tahtmist täita, wahest tuleb siis kartusega  kadunud mõistus jälle tagasi!" Hirmus tõsidus awaldas ennast selle ähwardawa wäljanduse sees; seda näis ka Eckfried tundwat, sest ta ei julgenud midagi enam wastata. Ta waatas üksisilmi pärisherra otsa, kui ei mõistaks ta seda, mis ta praegu kuulis; oli selgeste näha, et pärisherra käskiw  heal teda kartma pani, ehk küll enninc kangus ja wiha weel tema juures näha oli. „Just nagu isa!" ümises ta iseeneses. „Nüüd on ta tema sarnane esimest korda!" ~Olete Teie mind mõistnud?" küsis WerdenfelS lühikese, aga piinliku waitolemise järele. Manamees kogus ennast. „Ja, ma sain aru, ja ma saan Teie soowi täitma, uskuge seda." Ta tahtis minna, aga kui Paul teda oli maha wisanud, oli ta ennast wäga põrutanud ja sellepärast ei wõinud ta enam otsekohe käia, waid pidi tooli leenist kinni hoidma. Põlewa küünla walgusel näis tema pale wäga murelik, pime ja lootuseta olewat, et Werdenfels  pehmema bealega ütles. „Ma ei anna Teid mitte kõhtude kätte, ja mu wennapoeg saab wait olema, nagu surnu haud. Kui põlema süütamise katset ka peaks leitama, siiski ei saa keegi tegijat kätte, ja sellega, arwan ma, on kõik kadunud,  mis enne meie wahel oli. Teie jäete priiks ja sellega oleme meie tõinetõisega tasa!" „Arwate Teie?" hüübis Manamees pilkama naeruga.  „Kui Teie minuga tasa olete, siis on hea küll, aga mina ei ole Teiega meel mitte, pärisherra von Werdenfels. Andge mulle mu ainuke poiss tagasi! Teie teate ju, et ta purustatud peaga põlewate palgide  alt wäljatõmmatud sai. Kui Teie mu Toonit jälle terwelt ja elusalt mulle tagasi anda wõite, siis oleme meie tasa, enne mitte seda olen ma mandunud!" Ja kui oleks wiha temale uut jõuudu annud, ajas ta ennast sirgeks, astus tuast wälja weranda peale ja kadus sealt öö pimedusse. Minut hiljem läks kõrwalise tua uks lahti ja Paul astus sisse. „Sa lased teda tõeste minna, Raimund?" küsis ta ettewiskawalt. „See ei ole sugugi õige." „J>äta seda, Paul," ütles ta. „Sellel mehel on õigus, minult andeks andmist saada, aga temal üksi. Sa oled meie rääkimist osalt kuulnud? Ma annan selle peale oma sõna, et ma neile nüüd Werdenfels olla tahan. Nad wihkasiwad minu isa nõndasama, nagu mind ja ommeti painutasiwad nad endid tema waljuse alla suure kartusega. Heldusega olen ma juba küllalt katsunud nüüd tahan ma neile näidata, et ma ka üks Werdenfels olen!" Paul kiitis seda heaks; ka tema nägi nüüd, et Raimund wäga selle pildi nägu oli, mis saalis seina peal rippus. Kohtuuõuunik Freising oli oma saatusega rahul ja kandis wiiendamat korwi sellesama kannatusega, kui kahte esimest. Silmapilgul oli temal üks tallitus ees, mis kogu maailma korwid ara unustada laskis. Neiu Hofer'il oli täitsa õigus, kui ta tõendas, et Freising raamatuke ja wana aktide tolmu iseäralikult  armastas. Ta kõige suurem rõõm oli wana raamatu  kogudes sorida ja wanu aktisi suure hoolega studeerida. Et Werdenfels'i raamatukogu ümbruses wana asjade ja käsikirjade poolest kõige rikkam oli, sellepärast palus Freising pärisherralt luba tema raamatukogust mõned tähtsamad aktid ja kirjad koju ligi wõtta tohtida,  mis talle ka heameelega lubati. Ühel hommikul, kui ta tähtsamaid kirjatükka kokku pakkis, astus tema ültsar' uksest fisse. „Teie tulete juba nüüd, Anselm?" küsis Freising pool pahaselt, et teda eksitadi. „Teie teate ju, et ma alles lõuna ajal ära sõidan." „Ma tahtsin üksi küsida, kas herra Freising mitte täna hommiku sõita ei taha. Peale lõunat saab lund tulema." „Ei see ei ole wõimalik! Ilm on ju praegu wäga ilus." ..Ja, aga waimude mägi on wäga ligidal? See saadab meile tõeste tormi kaela." „Mis see waimude mägi minusse puudub?" küsis Freising pahandades. „Mull on siin weel palju tegemist  ja ma ei wõi ennelõunat walmis saada." „Siis wõiksime meie Home sõita," ütles Anselm. „Ei mitte, ma pean täna õhtu linnas olema. Miköpärast ei taha Teie täna peale lõunat sõita?" „Täna on püha Rupertus'e päew ja sell päewal ei ole mägedes mitte head lugu, seda teab iga laps. Kui meie lumetuisusse juhtume, siis oleme meie jääneiu  käes ja Teie tunnete seda wanasõna: Kui jääneiu  waimude mäelt alla tuleb —" „Seda ma mõtlesin juba!" ütles kohtunõuunik wihaselt. „Kas Teie ei häbene, niisugust lori uskuda? Teie teate, kuidas mina selle üle mõtlen. Meie sõidame  täna peale lõunat ja ma ütlen Teile, ilm on siis nõndasama ilus, kui nüüd." „Ja, aga waimude mägi —" „Jätke mind eneste waimude mäega ükskord rahule! Teie olete saaniga kell üks lossi hoowis, et meie enne õhtut linna jõuame ja kui Teie jääneiu, waimude mägi ja mõni muu nõia töö meid tee peal peaks kinni pidama, küll ma siis nendega toime saan!" Kutsar kohkus niisuguse kõne üle ära, aga ta pidi oma herra käsku siiski täitma, ta läks waitolles tuast wälja. Kohtunõuunik hakkas oma aktisi jälle edasi pakkima, mille juures ta nii suurt hoolt näitas, kui oleks see üks kallis warandus. Seatud ajal sõitis Freising Felseneckist ära. Ilm oli ennast selle lühikese aja sees taieste muutnud, päike kadus paksu halli pilwede taha ära, mis igalt poolt üles tuliwad. Mäed jäiwad udu sisse, üksi waimude mägi näitas ennast wäga ligidal. Hobune jooksis ruttu edasi, aga „S a k a l a" 39. ZBB3.