Sakala Poliitika, kirjanduse, põllu- ja käsitöö ajaleht. Wäljaandja ja waStutaja toimetaja J» Peet. Wiljandis, 12. Nowembri-kuu päewal 1888. 11. aastakäik. Ilmub igal laupäewal. Kuulutuste korpusrida ehk selle ruum maksab wiimse lehe külle peal 4 kop., lehe ees otsas Iv kop. Sagedamalt kuulutajad saamad odawamalt. Koimetuse adress: „ Sakala" toimetusele Wiljandis. Wene keeli: L?> pkMuuiw L^ou. „ Sakala" aastahind (ühes poognas): Postiga 3 rbl., postita 2 rbl. 60 kop. Poole aasta hind: Postiga 1 rbl. 70 kop., postita 1 rbl. 50 kop Weerand aaStaS: Postiga 1 rbl., postita 30 kop. Iga tellija, kes kümme lehte tellib, saad ühe ilma hmmlta ehk 10 Adressid palutakse selgeste kirjutada. KsõTnnsi zcr 55>crsst^: TartuS: Sachker': ja Vares'e raamawpoed; Tallinnas: Thomas ! Jakobson'i, Busch'i ja Kluge <d Ströhm'i raamatupoed ja kaupmees Naftal; KeilaS: J. Ma aberg; Lihulas: kaupmees  T. Büttner; Pärnus: „Endla" Seltsis ökonom Must ja E. I Treüfeldt'i raamawpood; NarwaS: Grigorjew. Rakweres: J. Kuus' i raamawpood ja A. H. Treumann pikauulitial Xs 51. Põltsamaal:  kaupmees T. Puchk ja Leihderg; Wörus: Vielrose; WalgaS: Rudolf; Paides: Seidelderg ja C. Aerfeldt; Peeterburgis: K. Leopas, llesemä apoca. X« 80 jaN. Mattissen Heoeait lipoev., 7 Raoaueu. A° 23/21. Wiljandis: F. Feldt'i raamatupood. Põllumeeste Seltsis ökonom Winter, Sakala trahteripidaja A. Peet, trahteripidaja Kiis ja J. Grünw a l d, „Kure" trahteripidaja. Tule- ja rahekahju tasumise seltsidest. I. varemail aegadel, kus Eesti põllumees oma waraga mõisa päralt oli, ei wõinud nimetatud seltside tarwitust meie rahwa kohta olla. Juhtus tulekahju, siis aitas mõisa hooneid,  kelle päralt nad muidugi olid, jälle üleS ehitada, kui ta soowiS, et talupoeg weel edasi elada pidi wõima. Piaaegu nöndasamma oli lugu ka rahekahjuga; tuli seda õnnetust ette, siis pidi härra jällegi omalt poolt aitama, kui ta oma talupoegi nälga ei tahtnud surra lasta. Ka selle järele tulewal rendi ajal, ehk see küll põllumeeste elukorda oma jagu kindlamaks muutis, ei tuntud tule- ja rahekahju  tasumise seltsidest üleüldiselt tungiwat tarwitust. Sarnased seltsid olid siis ka alles kaunis aruldased asjad. Uuemal ajal aga, kuS meie põllumeeste elukord oma jagu edenenud  on, kohtade pärisostmisega suurele osale saatus nende eneste kätte on antud, on ka mõeldud seltside tähtsus meie põllumeeste kohta suur ja nende tarwitus tungiw. Juhtub põllumehel tule- ehk rahekahju õnnetus, siis piab ta seda nüid täitsa ise kandma, kui ta oma warandust mitte õnnetuse waStu kinnitanud ei ole. Igaüks teab, et põllumehe waranduS hoonetes ja põllusaakides on, kui siis esimesed õnnetuse korral tule roaks langemad ja rahe wiimase ära rikub, siis ei jäe ta waesusest midagi järele, ilma töiste abita ei ole edasi elamine enam wõimalik. Sellepärast on wäga õige, et keegi mõistlik põllumees nüidsel ajal oma warandust mõeldud  õnnetuste waStu kinnitamata ei taha jätta, misläbi aga muidugi mõista tarwitus nimetatud seltside kohta aast - aastalt kaswab. Selleüle, kas oma warandust mõeldud õnnetuste wastu kinnitada ehk ei, ei ole keegi enam kahewahel ja et seda juhtuwate õnnetuste kergitamiseks tungiwalt tarwis on, see on igal selge, kes järele mõtleb kui wäga õnnetuma järje sisse kohapidaja langeb, kui tuli tema hooned ehk rahe tema wilja-wäljad ära häwitab  ja kui need mitte ühes ehk töises kahjutasumise  seltsis õnnetuse waStu kinnitatud ei ole, kuS ta niisugusel korral määratud abi ja tuetust saab. Siin on tarwis ainult selle üle otsust saada, kuidas oleks põllumeestel, kes ju ainult maal elawad, kõige tulusam oma warandust õnnetuste wastu kinnitada. Kas piawad nad suurtes linna tule- ja rahekahju  tasumise seltsides oma warandust kinnitama,  nagu see siin ja seal siiamaale pruugiks on, ehk on soowitawam, et meie põllumehed ise waStastiku tule- ja rahekahju tasumise seltsid kas igasse malda ehk üle kahe, kolme wähema walla kokku asutaksid, nagu seda wiimasel ajal ka kaunis sagedaste sündinud on? Iga asja kasu on seda suurem, mida wähem kulu ta tarwitab. Ka nimetatud seltsidest  piab seda ütlema ja on nimelt nüidsel rahawaesel ajal tarwis selle peale waadata, kuidas meie põllumehed kõige odawamalt, see on kõige wähemate maksudega oma warandust õnnetuste wastu kinnitada wõiksid. Mida wähemate kuludega see wõimalik on, seda suurem on ka kinnitamise kasu, seda enam on see põllumeestele soowitaw. Kahjutasumise ehk kinnitamise seltsidelt on weel õigus I. peale madala kinnitamise maksu (premie) nõuda, et nad 11. tarwiliselt julged ehk kindlad oleksid ja õnnetuste kordadel oma kohut täita suudaksid. 111. Peale selle on soowitaw, et kinnitamise koht (selts) kergeste kättesaadaw oleks ja IV. õnnetuse korral kah- jutasumise wõimalikult lühikese aja sees ära õiendaks. V. Peale selle piaks tulekahju tasumise  selts kinnitatawate asjade wäärtuse takseerimises  õige ettewaatlik olema, et liiga kõrge ja sellega õiguseta takfeerimiste läbi kinnitatawaid meelega põletamistele ei juhiks. Waatame lühidelt järele, kuidas suured aksiate peale asutatud ja meie oma waStastikused tulekahju tasumise seltsid neid nõudmisi täidawad.  Teeme suurematega alustust. Wõtame kohe esimene punkt arutamise alla. See on ju loomulik ja ei wõi tõiseti olla, et suure seltsi walitsuS ka suur ja laialine on, et kõik asjad korras oleksid ja et siis ka seltsi walitsuse  ja toimetuse kulud ja wäljaminekud weiksed  ei wõi olla. Seal saamad direktorid, kirjatoimetajad, pääagendid, archidektid, kassameistrid  ja terme kari muid ametnikka tublit palka. Nii ütleb näituseks ühe niisuguse seltsi põhjuskirjade üks §, et direktorid, mida sellel seltsil wiis tükki on, igaüks 5000 rbl. palka piawad saama, see on direktoridele ainult juba 25 000 rbl., kuna ülewaataja direktor peale nimetatud summa meel kindlat aasta palka, mille kõrgust üleüldine aktsionäride koosolek määrab, saab. Peale selle on sarnastel seltsidel iga 1000 rbl. kinnitamise summa eest 75 kop. kroonu maksu maksta. Saab kellegi warandus näituseks  10 000 rbl. eest kinnitatud, siis on selle eest aastas 7 rbl. 50 kop. kroonu maksu maksta. On kinnitamise eest maksetaw summa  alla 15 rbl., siis on sellele 10 kop., on see suurem kui 15 rbl., siis 60 kop. stempelmarka  Lärmis. Peale selle wõtawad need seltsid meel nõndanimetatud porto maksu, mis iga kinnitamise (Police) pealt 50 kop. kuni 2 rbl. on. Siis saamad meel agendid sissemaksmise  rahast (puhtast preemiest) teatawaid protsentisid oma waewanägemise eest ja plaanide  tegemise eest meel iseäralist palka. Kõik need kulud ja Väljaminekud teewad suured summad wälja ja peale selle piawad aktsionärid  lihawaid protsentisid ka weel saama ja kust see kõik mujalt wõib tulla, kui kinnitatumate  taskust. Sellepärast ei ole siis ka kinnitamise  maks mitte madal, maid selle järele, millest hooned, katused jne. ehitatud on, 100 rbl. pealt 25 kop. kuni 3 rbl. Tahab keegi oma elumaja, mis puust ehitatud ja õlekatusega  1500 rbl. eest aasta peale kinnitada, siis tuleks tal ühes Wene tulekahju tasumise seltsis näituseks selle eest maksta: 1500 rbl. eest preemie maks 30 rbl. kop. kroonu maksu .... 1 „50 „ stempelmarga eest ... „ 60 „ porto maksu .... 1 „ „ Kokku: 33 rbl. 10 kop. Olgu sellestki weikesest näitusest, et suurte aktsiate peale asutatud tulekaSsade maksud meie weikepõllumeestel kerged kanda ei ole. Mõeldud maksude suurus on mitmesugune, aga ikka tahab ta meie põllumeeste jõuu kohta liiga raske olla, mikspärast siis kõnes olewad seltsid neile ka mitte kohased ei näita olewat. 11. nõudmisega, mis nende kindlusesse puutub, wõib läbistiku rahul olla. Neil kõigil  on oma tubli põhjuSkapital, ühel suurem töisel wahem, mitmel ka tugew tegewuse kapital,  millega nad oma kohuse täitmise eest wastutawad.  Peale selle seisawad nad kõik riigiwalitsuse  ülewaatuse all ja ei ole neist Venemaal  weel ükski, niipalju kui mäletan, pankrotiks  jäänud. Ei ole siis midagi teada, mis kahtlusele asja annaks. Ka suured waütaStiku tulekahju seltsid, kus kõik osalised seltsi ülesande  täitmise eest oma waraga wastutawad, Lõbu ja teaduse jagu. Mõisniku kasupoeg. 13 Lugu rahwa elust. Kirjapannud J. Hell. Mida enam Gustaw siin ära harjus, seda armsamaks läks ta majarahwale, teda peeti nagu kõige auusamat perekonna liiget ja pikad tänukirjad niihästi Gustawi kui ka majori käest rändafiwad Tartusse Walterile, et ühele nii hea koha ja töisele tubli laSte koolitaja ja kõige parema seltsilise muretsenud. Et Wanda kirjad õpetaja proua läbi ka piaaegu iga nädalal siia jõudfiwad ja kõige suuremat armastust awaldasiwad, siis oli Gustawi  õnn täielik. Nagu ta ise ette kuulutanud,  tuli ta endine terwis jälle mõne nädala pärast tagasi ja tema prisked ümargused põsed ja rõõmus lõbus meel tegiwad teda kena suwitajate  meelest nii armsaks, et nägusa Olga süda täieS armastuse tules leegitses ja muidu ehk wahest ka Gustawi pää palamaks oleks teinud, kui Wanda sagedad kirjad esimest armastuse taime nii tihti ei oleks kastnud ja kosutanud. Ehk üleüldine rõõmus olek Olga ja Anna linna tagasi minekuga küll wähemakS jäi, oli Gustaw ometi südamest rõõmus, et kena, waimurikas neiu ükskord ometi lahkus ja tema rinnus enam wõõraid tundmust ei püidnud äratada ja Wanda armast kuju sealt enam wälja ei katsunud kihutada. Seni kaua kui linna külalised alleS oliwad,  oli kõik priiaeg, mis Gustawil laste õpetamisest üle jäi, olgu kas majoriga ratsasõidu  harjutuste ehk jälle klaweri mängimise ja muidu lõbusa ajawiitmise jaoks ära kulunud, ilma et ta ühte nõuu toime oleks wõinud saata, mis tal juba siia tulekul oli olnud, see oli: ennast kohaliku õpetajaga katsuda tutwustada, et tema suust ka niisuguseid õpetusi  kuulda, nagu ta Pähkna õpetaja käest saanud. Paar korda oli tal wõimalik olnud siinse õpetaja jutlust kuulda ja see oli ta himu meel kaswatanud selle mehega tutwaks saada, kes nii ilusaste ja mõnusaste rääkida mõistis, et tema jutluse sisu päewaraamatu paar lehte kõige suurema kiitusega kuulutasiwad; ehk major õpetaja kiitmist kuuldes küll mokki muigutaS ja mõnusast õpetusest ning eeskujulikust  elust pilkawalt mõndagi mõistis märgata lasta, siiski ei pannud Gustaw settest tähelegi,  waid kõneles õpetajast alati kõige suurema  auuStamisega. Niipea kui suwitajad äraläinud ja sügisised  sadused ilmad igapäewast ratsasõit» takistasiwad,  mis Gustawile õiete armsaks ja selgeks saanud, nõnda et ta juba kõige perumate hobustega julgeSte ümber kihutas, hakas ta uueste selle peale mõtlema, kuidas oma soowi täita, mis just kerge ei olnud, sest kirikumõisa oli mitu head wersta eemal ja nii sagedaste kui majoril ka wõõrad käinud, ehk tema ise majori perrekonnaga naabri mõisades wõõrfil olnud, õpetajat ei olnud ta ometi kusagil näinud ja just tema juurde minek näitus piaaegu  wõimata olewat. Tema kaswandikud oliwad temaga nõnda ära harjunud, et temast kuhugile maha ei jäänud ja siis igakord kurwaks saiwad, kui ta majoriga wahest wälja sõitis, kuna ta omalt poolt jälle wanemate lahkust sellega püidis tasuda, et lapst kõige suurema hoolega õpetas ja sellepärast arwa nende keskelt lahkus ja alles majori tungiwal sundimisel oma lahutuse ja waimu karastuse peale mõtles. Üksi ei olnud ta siiski mitte kusagile läinud, ehk teda küll sagedaste ümberkaudu tutwate juurde kutsuti,  waid ainult majori ehk tema proua ja Se seltsis, ja et need iialgi kirikumõisas ei käinud, siis näitas ka tema soowimine, õpetajaga  lähemalt tutwaks saada, paljaks soowimiseks  jääwat. Tema suureks rõõmuks tuli wiimaks üks õnnelik juhtumine, mis tema soowi tõotas täita. Üks ligilähedalt mõisaomanik ja major Planteni suur sõber, parun R. pühitses oma hõbe pulmi, kuhu üheS majori perekonnaga ka Gustawit kutsuti, sest et wana parun temaga sagedaste majori juures käieS tutwaks oli saanud. Ta oleks sinna muidu küll minemata  jätnud, aga et seal ükskord ometi õpetajaga  lootis kokku puutuwat, täitis ta majori soowi ja sõitis ühes. Pidu oli nii uhke, nagu Gustaw seda ainult päälinnaS näinud, sest nii kokkuhoidlik kui parun R. muidu oli, aruldastel kordadel armastas ta ometi heameelega oma määratumat  rikkust hiilgada lasta. Suurem osa pidulist  oliwad Gustawile juba enne tutwad. Kui tema nendega parajalt lõbusal rääkimisel oli, läks saali uks korraga lahti ja uued wõõrad astusiwad sisse, keda silmates Gustaw esmalt rõõmwste kohkus, siis aga surnu sarnaseks kahwatas, sest ukse läwelt paistis Wanda von Barnefels oma emaga, oga nendega üheS ka Otto. Ehk tema kohkumine ja kahwatamine küll ainult mõne silmapilgu wältaS ja endine rahulik ja rõõmus olek jälle warfi tagasi näitasiwad tulnud olewat, oliwad mõned ligimad tutwad tema jumestamist ometi tähele pannud ja saiwad  ka aru, et tema praegune rahulik nägu sunnitud oli ja selle katte taga kõige suurem meelde äritus walitses; nende seas oli major Planten esimeses rias, kellele Gustaw oma waenulikku olekut Ottoga ka oli jutustanud ja kes teda sellepärast iseäranis tähele pani. Kui ta nägi, et Gustawi pilgud aeg ajalt ikka rahutumalt Otto poole käisiwad, otsis ta parajat aega, kus temale järgmised sõnad kõrwa wõis sosistada: „Ärge noort Baruefels'i  silmates ometi nõnda rahutumaks saage, siin ei saa ta julgema oma wiha ja waenu Teie wastu näidata, sest ta näeb waga häSti kui suurt lugu Teiest siin igaüks piab, ja piaks see ka juhtuma, siis olge taieSte mureta ja teadke, et wana Planten iga silmapilk rvalmis on Teie eest wälja astuma. Pealegi on parun Otto siin suuremal jaol wõõraStel koguni tundmata ja näib wist mõne iseäraliku mõttega siia tulnud olewat; maja peremehega on ta minu teadu pärast wanast ajast natukene  sugulane, labikäidawad 'pole nad iialgi olnud. Ka 'pole Teie mitte ainukene piduwõõraS,  kellel mõisniku seisus puudub, waid neid leiate siin küllalt, jubilaar ei waata mitte seisuse, waid inimese wäärtuse peale ja on sellepärast ka õiete tubliste kodanlikust seisusest inimest oma hõbepulmast osawõtma kutsunud." Enne kui Gustaw majorit selle julgustamise  eest tänada sai, aStus parun R. nende