Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. XII. 10. Mudessariwi ohwer. Kära, läbi segamine kõlawad healed tungisiwad maja efise rohnplatsi pealt Wiktori kõrwu, nõnda et tema rute malt edafi tõttaS. Tema ruttas sulastest mööda, kes ehmatusega tule äärest ülesse oliwad karganud ja kuulasiwad,  ja sammuS kiireste üle õue ja majast läbi. Ühe edafi ja tagasi rändawa tule kuma paistis temale lahtise õue wärawa läbi wasta. Tema nägi meesterahwa  pikke kujusid, lowani, Markot, nägi Marinkat mõlemate tammede all seiswa wankri juures seiswat, mille ette paar muste härgi oli rakendatud; tema kuulis lowani ja Marinka healt, kuulis Markot raskeste rõhutud  healega kaebawat, nägi teda südame walu piinas oma käsi wasta taewast sirutawat. Ühe sammuga kargas Wiktor wankri juure. Marinka  seisis praegu wankri juures, ennast tema ääre üle kummardades, mille tagalt üks kahwatanud, jumetu, mustadest  sasis juulstest piiratud nägu suurte musta silmadega,  kelle alused tumedaste sinasiwad, tema otsa waatas, kuna wankri üle hoitud tuli Jowani käes wärises. „Selwa! Waene... waene Selwa!" kuulis tema Marinkat halatsewat. „Nõnda pitsid sina tagasi tulema!" Tema nägi, kuidas neiu oma käsi wankris pikali olewa kogu üle wälja sirutas, kuidas ta selle õnnetu tüdruku kõhnaks jäänud palgesse waatas. Wiktor sai sellest loost kohe aru. Tema kiristas tulises wihas oma hambid. Jowan oli Mustlase tüdruku linnast omaga kaasa toonud. Tema oli wana mehele oma mõtetega liiga teinud. Sclle õnnetu tüdruku pärast oli tema iga päew linna läinud, ehk ta küll seal isegi oma priiuse eest pidi kartma; tema peastmiseks mudiri wäewalla alt oli tema need kullaga täidetud kotid konakisse saatnud, millest rahwas rääkis. Kaks sulast oliwad praegu sclle platsi peale astunud. Marko, kes auupaklikult Marinkale oma õnnetu tütre talitamise juures eestöigust oli andnud, astus nüid wankri juurde, kui Jowan oma meelt ära heites wefiste silmadega  ja nagu abi" otsides rinai, en-s? «r-mn wortls «selwa mõlemist kätest kmm, kummardas ennast tema üle, andis tale suud, ja ta pikk habe wärises, kuna ta enese ette sõnu sosistas, millest ükski aru ei saanud, ja oma pea otsa tema otsa esise peale pani. „ Kandke tema ülesse, aga ette waatlikult!" käskis nüid Jowan südame walust wärisewa healega. „Mina leidsin seda õnnetumat looma uulitsa pealt maast, abita ja jumala keeli armu paludeS, aga ükski ei julgenud temale appi minna, sest et tema niisuguses olekus pasha konakist wälja lükatud oli. Tema on alles werine neist hoopidest, mis tema on saanud, sellest piinamisest, mis tema mudessariwi teendritest on pidanud kannatama. Tasa, tasa!" hüidis tema sulasid ette waatamisele noomides,  kuna Marko käed ilma jõuta ta küljes rippusiwad, tema ise kui nui ühe koha peal seisis ja suure südame walu pärast mitte ühte liigetki abi saatmiseks liigutada ei jõudnud. Nutu pisarad jooksiwad wanal Mustlasel ta walge habeme sisse; tema wesised silmad otfifiwad tänades Jowani, kelle eest tema ometegi oma ainsa tütre ohwerdanud oli! Sõna lausumata kanti Selwa majasse, Jowani enese tuppa, kuhu teda diiwani pehmete padjade peale maha pandi. Wiktor oli kõige wiimne selles rongis. Kui ta uksest sisse astus, nägi tema noort preestrit oma ees seiswat. Ähwardades waatas ta tema silmadesse. „Saranüi JanaS, mõtle selle öö peale Willajosses!" hüidis ta tema wasta UngarLa keeli. Petrowitsh kohkus. ÜkS silmapilk waataS ta nii terawaste Wiktori otsa, kui tahaks ta teda oma silmadega nagu terava mõegaga läbi pista. Põlastades pööras ta temale selga. „Mõtle Kola Petrovitshi peale!" kuulis Wiktor weel ühte tumedat healt enese selja taga hüidwat. Preester oli praegu välja puude warju astunud. Sellest ähvardusest tähele panemata, astus ka Wiktor  tuppa. Seal juhtus tema silmade waate Marinka peale, keö täis südame walu, nagu sõnalausumata kaebtust saatuse wasta tõsteS taewa poole ülesse waatas, aga sest, et Marko praegu selle inetu «.kurja töö üle vanduma hakkas, miS tema tütrega tehtud oli, lätsivad tema palged punaseks ja ta lõi häbenedes oma silmad maha. Tuas rippus keskmisest tqlast suur latern maha, miS teda walguStaS, nurgas põleS greeka-katoliku usu kombe järele weikcne lambikene püha neitsi kuju ees. Wiktor nägi, kuidas tüdruk ennast püha kuju poole pööras ja salaja, kuna värinad ta keha üle käifiwad, risti oma rinna ette lõi, ja kuulis kuidas wana Mustlase kaebtuse healest ja wande sõnadest seinade hõensad müirid wasta kslafiwad; tema nägi ka kuidas neiu ennast pärast wmma küsimisega oma isa poole pööraS. See aga wangutas niisamma sõna lausumata oma pead. „See kuritegu, mis selle õnnetu loomale tehtud on, kisendab taewast nuhtlust süialuste pähä!" pomises tema iseenesest. „Mina saatsin terwed koti täied kulda konakisse  selle tüdruku lunastamise rahaks) mina olen pasha eeS põlwili maaS teda palunud, selle lapse peale armu heita, keS ilma minu teadmiseta tema kätte oli saadetud. Tema wõttis küll minu raha wastu, loopis aga selle eest teutust minu pähä, ja mina tänasin pealegi weel Jumalat, et ma tema juurest terwe nahaga peasesin, ilma et ka mind kinni wõtta laskis. Nii pea, kui uskmata koerad, kellest nüid kõik linn ja mägede kitsus nagu wee uputusest täis olla, oma teed olewut läinud, ähwardas tema, siis saawat ka minu, kui piioni wiimane tund tulnud olema; ta ei saada ka piiskopile ja tema seltsimeestele mitte armu andma, sest see olla awalikuks saanud, et ka nemad sala nõuu Moskowlastega sepitsewat. Tema olla lasknud käskjalg» ja kirjasid kinni wõtta, ja saada armu heitmata kohut pidama, nii pea, kui Stambulist tale lubakirjad seks kätte saadetakse." Marinka oli wärisedes oma käed risti pannud. Tema waatas Wiktori peale, kes natukene maad neist eemale seisis. „Selwa ei saa seda ööd enam üle elama," kõneles lowan tasase healega edasi. „Mis meid meel ootamas on, ei saa wististe mitte parem lugu olema. Pasha wiha ei tunne enam piiri ega määra, seda rohkem, et ta teda nüid, nii kaua kui wõeramaa ohwitserid, kes temal nagu okaks silmas on, siin wiibiwad, wägisi piab tagasi hoidma. Tema on sündinud ristiinimene, aga nagu kõik, kes oma usku enesest- heidawad, on tema weel hullem, kui kõige õelam Türklane. Mulle ei jää muud nõuu üle, kui salaja oma wara, mis ma ära wiia wõin, öö aegu Warna linna selle laewa peale saata, mis sealt Triesti wahet käib, ja meie ise läheme pärast järele, nii pea, kui meie oma asjadega toime saame. Kes wastutab mulle selle eest, et minu moorid ka tõeste terwelt sinna saamad!" Wiktor oli koguni tasakeste lähemale astunud. „See siin, Jowani isand!" ütles tema pühalikult, t?ma kätte eelkniin „Mina ise pakun ennak Teile Teie enese ja Teie waranduse  saatjaks." Tema waatas salaja Marinka otsa, ja ta nägi Marinkat  oma poolt nii armsaste ja tänulikult jälle tema otsa waatawat. Marinka tõhkus mõlemad kaed oma südame peale selle tundmuse awaldamiseks, mis ta temale sõnadega oleks tunnistada tahtnud; kangeSte kohkus tema aga ära, kui ta silmad kogeckata lahtise akna peale juhtusiwad,  mille taga õhtune tuul wana tammede otsade läbi käies järsku muutuwaid walguse ja warju kujusid sünnitas, ja sellest paistest ilmus temale Petrowitshi kahwatanud palge, nagu üks waim, liikumata kui puu, suurte silmadega  läbi tungiwalt tema otsa wahtides. Temal oli pealegi, nagu seletaks tema, kuidas akna taga waritseja kogu ähwardades, noomides oma kätt tõstis, nagu maenitseks ta teda oma sõna pidama. Wali, läbilõikaw, rõhutud karjatamine pani sellsammal  silmapilgul kõik kolm wärisema, juhatas nende tähele-panemist Marko peale, kes madala diiwani ette ennast põlwili maha oli lasknud, mõlemaid käsi Selwa keha üle wälja lautas ja uueste walju healega halatsema hakkas. Marinka tõttas tema juurde. „Selwa!" hüidis tema, ennast Mustlase tüdruku üle kummardades. „ Selwa, ärka üleS!" Kohkudes põrkas tema tagasi, sest tema oli selle kannataja kangeks jäänud, nagu llaasitanud silmadesse waatanud, keda Jowan juba uulitsa pealt surmaga wõideldes,  oli leidnud, keda tema seks enesega ligi oli wedanud,  et ta temale kõige wähemalt pehmet surma woodit wõiks walmistada. Kartes pööras Marinka ennast kõrwale. Ta kattis oma silmad kinni) wärinad raputafiwad hoo kaupa tema keha. -Isa, isa!" karjus tema siis walju healega, lowani rinna najale langedes. „Halasta minu palwete peale. Mull oli, kui ma Selwat ennist wäljas nägin, nagu loeksin ma ta kustumatest silmadest seda maenitsust, siit ära põgeneda, enne kui see liig hiljaks on jäänud! Oh, ma wärisen nende nurjatute inimeste eest, mis siin on! KaS sa oma ainust last niisama kautada tahad, nagu see õnnetu siin ohwerdatud sai! Jäta neile kõik, mis meie omandus on, miS sa hoiad sest warandusest nõnda kinni ja ohwerdad ennast ja Mind! Waata, seal seisab meie peastja, meie kaitsja! Ka tema tahab homme meie juurest ära minna ja see kaitsmise kiri, mis tema sulle on kätte toimetanud, mudir saab teda lõhki karistama ja üköki ei saa julgema tema kätt tagasi hoida, kui ta teda meie järele wälja sirutab... Isa, sina, kui mees, kes muidu omad mõtted ruttu tõeks teeb, seisad ilma nõuuta, kuna mind hirm tahab ära neelda! Ka piiskopi waimuliku wäge ei karda see hirmus inimene enam, sina ise ütlesid ju seda! Mina kuulen waese Selwa waimu mulle kõrwu hüidwat: ,Põgene, nii kaua weel paraS aeg ja sina seisad paigal, isa, ja ootad, et meie majasse jällegi wägisi sisse tungitakse, meid ära wiiakse..." Üks tormi sarnane tuule hoog käis praegu mäeorust läbi, nõnda et tammede oksad õue peal wärisesiwad ja ükstõise wasta lõiwad; huludes, ähkides murdis ta ennast kalju seinade wasta, raputas ta akna wõrreid. Täis hirmu ja ahastust waatas tüdruk oma selja taha, tema põlwed nõrkesiwad ära ja karjatades kattis tema heleda walgu paiste eest, mis wäljas õue aasa walgustas,  mõlemate kätega oma palget. Tema oli näinud, kuidas Petrowitsh tormi eest warju otsides lahtisest uksest sisse aStuS ja sassis juukstega, mis torm läbi segamine ajanud oli, läwe peale seisma jäi. Wiktor ise ka kohkunud tüdruku ehmatuse pärast, astus tema juurde. „Marinka!" hüidis tema, ilma et ta Petrowitshi oleks tähele pannud, kui tormi hoog jälle waikinud oli, ennast uue peale tungimiseks ette walmistadeS. „Olge julged! Mina jään siia, ja nii kaua, kui mina siin olen, ei tohi keegi julgeda Teisse puutuda." Jowan seisis ikka alles oma koha peal, oma mõtetega  wõideldes. Seda oli liig palju, miS tall nüid ühe korraga järjele saata oli. Ka kõige suurem kartus iseenese  ja oma tütre eest ei wõinud siiski selle kaupmehe südame üle nii palju wõimust saada, et ta oma warandust  maha jätta oleks julgenud. Oma südames oma tütre palwele õigust andes, mõtles ta weel ta täitmise üle järele. Marinka nägi oma isa nukrat ja tõsist nägu. Tema kuulis noore mehe sõnu, miS tale uut julgust südamesse andfiwad. Jällegi raputas uuS tormi hoog akna luukifid, üks neist marutuuldest, mis aeg ajalt Musta mere poolt tulles Balkani mägede wahel mässab, kuna pikse wälgud risti rästi orgu maha tungisiwad. Wiktor oli Marinka käest kinni hakanud; Marinka jättis, nagu unustades, oma käe tema pihku. Tema lõi oma käe tema ehtme ümber, ilma et tüdruk selle wasta m-ks I" palus tema maheda healega. Ja nüid alles nägi tüdruk, et ta nii lähedal oli, tundis tema ta puutumist. Ta kiskus ennast wägisi temast lahti, ja siiski wõis temale ta ligidal olemine ainult warjukS olla. lowau nägi neid mõlemaid ja ei näinud neid siiski tähelepanewat, ta ei seletanud kui suure armastusega Wiktori silmad wärisewa tüdruku otsa waatafiwad. Korraga aga ärkaS ta nagu unest üles. Tema astus Marinka juurde, wõttiS sõna lausumata ta käest kinni ja katsus teda enesega ära tõmmata. „Ei, ei isa!" hüidis Marinka. „Mina jäen siia selle mehe juurde! Tema piab minu kaitsja olema!" Tema pakkus oma südame hirmus, oma isa julguse peale kaheldes waadates, kindla meelega Wiktorile oma käe tagasi. „See siin saab mind kaitsma!" hüidis tema tõendates.  „Tema on seda mulle oma sõnaga tõutanud, mina loodan tema peale!" Jowan, kelle rahulisest näust selgeste ära naha oli, et ta ühele kindlale otsusele oli saanud, waatas terawaSte uurides wõera otsa. „ Jumal juhatagu mind, et mina ei eksi!" ütles tema liigutatud healega, ja Wiktorile oma kätt pakkudes: „Mina wõtan tänades Teie abi wastu. Ülewal wõime lelle üle aru pikemalt pidada, mis meil teha tuleb." (Järg jäeb tulema.) Mängud. I)r. L. Simonowi järele eestistanud Th. Kanemägi. Meie kehas on hapnemine wahepidamata tegew, see on, et wanaks jäenud keha oluscd pilkamist ära põlewad. See põlemine on ka tõeste tarwilik: estteks sellepärast, et ihu soendatud saab, ja töiseks walmistab ta seda jagu jõudu, mis ihu ja waimu töötamiseks ja liigutamiseks tarwis läheb. Ühelt poolt on jõud inimese kehas tema tegewuste aluspõhi, sest ilma jõuta lõpeks inimese tegewuS, ning ühes sellega ka ta elu ühe silmapilguga ära; töiselt poolt on ta alaliseks tegewuse äritajaks, weel pealegi nii suureks tegewuse äritajaks, et temale sugugi wõimalik waStupanna (lühikene waheaeg maha arwatud) ei ole. Mida kauemine hinge wõimus ehk mõned töised põhjused eluse kutsutud tegewust tagasi hoiawad, seda suuremaks läheb jõukogu ja, muidugi mõista, saab siis 5L 19. Sakala. ISSS