Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. X. 9. JaSmini puu all. Wiktor töufiS püsti, segasel mõttel ja kärsitumal meelel. Tema astuS majasse ja tahtis pärast liyna minna Türopamaa ohvitseridega õhtu läbi juttu ajama ja nen- ÄW juMalaga jätma. Ka tema tahtis siit ära minna! MtS puutuS temasse Jowan, mis see tüdruk... EeSkojaS läks keegi nii ruttu, kui wari temast mööda, nõnda, et tema paljalt tema silma valget ära tundis; ta nägi, kuidas see must wari tema ees käiku mööda edasi ruttas ja tema lõpul ära kadus. „See oli minu mees!" pomises tema pikkamesi ta järele minnes. „Tema ajab iga õhtu siin majas oma saladusi. Kõik uksed näitavad tema ees lahti olevat, selle vaga, püha... Petrowitshi ees!" Wiktor astus tshardakist läbi ja jõudis oma tuppa. Marko istus oma wiisil sügawas mõttes tjhardaki nurgas, oma piibu-nosu põletades, ja tõik maailma enese ümber ära unustades, kui ta oma talitustega järjele oli saanud. D.Sbraliku meelega jäi Wiktor tema ette seisma. Tema jaoks oli wanakesel alati weel mõni sõbralik, lahke sõna olnud. Liigutatud südamega waatas ta selle murest koormatud mehe peale, kelle südame tundmustest tema täna alles aru oli saanud. Ta oleks hea meelega temaga ta lapsest juttu ajanud, aga ta! ei olnud nii palju julgust. „Kas gospodin lowan kodus on?" küsis Wiktor. „Mull on tema kätte üks asi ara anda." Wana mees ei tõstnudki oma pääd; temale naitaS täna seegi liig olewat, mis Wiktor temalt küsis, ehk ta küll muidu hea meelega selle noore mehega kõneles. Wiktor astus oma tuppa. Imelik! lowani ei olnud kodus; noor papp teadis wististe tema kodust äraolemisest. Tema otsis wististe tüdrukut taga, kellega ta nüid üksina kokku wõis saada. Südame kärsitusest piinatud, kargas tema diiwani pealt ülesse ja astus tshardakist walja. Mis puütus temasse lowan, kellele ta aega mööda koormaks minema halkas, kõigist oma headest püidmistest hoolimata! Mis s puutus temasse see tütarlaps. Tema oli siin kõigile paljalt risuks ees. Mis see temale korda läks, kaS.see tüdruk pasha wõi preestri küinte wahele langeS! Tema ei saanud neist inimestest siin õtete aru, ja nemad mitte temast, ja kui Eüropa ohwitserid siit ära lätfiwad, mis hoolis pasha siis temast! Iga minutiga langes öö sügawamine maa peale maha ja kaswis Wiktori ilmrahuta olek. Tema ei pannud Markost tähele, läkH temast mööda, käis hulkudes tasaste sammudega kaikudes edasi ja tagasi, kuulas igal pool ja kõik oli waiine. Tema sai wälja õue peale, läks õuest läbi, öösese wahitule ümber istuwatest sulastest mööda, astus wälja rohuaida, mille aia pealt Bulgaria wiifi järele pilkade teiwaSte otsa pistetud ja päewast walgeks pleekinud hobuste pääluud tale waSta hirwitafiwad. Aull laskis puude latwadest oma heledat wilet kuulda, peremeheta koerde haukumine kostis läbi oru, Jantra jõe kohisemine, nagu ta ennast eemal kaljurüngaste üle sügawaSse orgu kukutas, oli selgemine kuulda, kus juba kõik päewa elu ja kära waikseks oli jäänud- isegi imamide  hüidmine minaretide otsast oli päewa loojaminemisest  saadik waikinud, üksnes ülewal kõrges mägede harjade  peal kohises mäetuul waljumine puude latwades. Just see püha waiksus õhtult, kui kõik elu juba wagakS on jäänud, kus meie oma tööd kõrwale paneme ja keha karastust otstme just need tunnid äratawad Eüroplase südames üht ütlemata igatsust oma kodumaa elu ja olu järele. Tema on üksi just sell silmapilgul, kui kõik keha sooned tulise päewa palawuse järele jälle uueste toibuma ja kosuma hakkawad, kui hing kõiksugu tundmusi himuStab ja siiski kõik maailm tema ümber laiskuse ikkes weab ehk koduseS wagaS elus kõigele kärale selga pöörab. Hommikumaa inimesest ei tunne meie imekspanemist,  millega meie Looja targaste toimetatud, ilusate tööde peale waatama, tema waatab looduse peale, nagu aSja peale, mis, nagu iseenesest mõista tõisite ei wõiks ollagi, ja looduse wäe kõige imelikumad ilmutused soojal suwisel õhtul ei ärata tema südames ühtegi tundmust, miS teda töiste seltsi ja juttu otsima ajaks. Wiktor astuS aia tagumise poole sisse, mille lilled hoolsast käest harimata siin lehkasiwad, kui parajaste kuu ülewal kõrge mäeharja tagalt wälja tuli. Balkani  sajalehelised roofiõied, mille pisarad kõik maailma oma magusa haisuga täidawad, kaswafiwad siin iseenesest, ilma et ükski aednik nende eest oleks hoolt kandnud. Jasmini  puud saatsiwad nii suurel mõõdul oma magust haisu tuuleõhusse, et tema pääd kippus uimaseks tegema, okas- liste läätsa puude otsast rippufiwad nende kollased ja walged õite kobarad' maani maha, kuna õite koormast rõhutud lianed ennast lämmatades töiste puude lopsjate kaswude ümber mässisiwad, mille wahel Jaani ussikesed hiilgasiwad ja nagu tulesädemed aasa peal töine töisest läbi käies keerlefiwad. Üks magamisest üleöse äratatud weekiil tõstis oma tnwu ja lendas põigeldes aia peale, üks pask-räästas laskis ennast aeda astuma mehe Jaa üle ühest põõsast üleSse tõustes,Mse põõsasse kuna ta jalgade ees kollane uss lMßätes rõngastes pikä rohu läbi wingerdas. Wiktor jät kuulates seisma. Temal oli, nagu oleks tema looduse kuninglikus waiksuses enese ligidal tasast sosistamist kuulnud, millel koguni töine heal oli, kui kuiwade  puu okste pragin, lehtede kahin ja lindude hüppamine  põõsastes. Üks kahwatanud nägu tõusis piaaegu sellsamal silmapilgul  tema ees puude pimedast warjust nähtawale, kaks suurt silma, mis sügawalt pää stshe oliwad wajunud, wahtisiwad nagu koledad waimu-stlmad tema otsa, necd samad silmad, kellega tema juba enne pimedas eeskojas kokku oli juhtunud. Petromitsh seisid tema maikselt kõrwale ja läks, ilma et ta Maewaks oleks Mõtnud, ühte jõnogi lausuda, temast mööda ja tagumisest õue wärawast wälja. Üks silmapilk ainult waataK Wiktor pimeduse läbi ta järele. Kindla meelega astus tema aeda. Siin ja seal tungis küll tume kuupaiste puu lehtede paksu katte läbi, ja sattus joonte ja rataste näol rohu peale, puu kandusid pleekides, heledat walgust ja pimedat marju läbistikku  kokku punudes, silmade seletust segades. Wiktor jäi tähele pannes seisma, kuulates ja oma nägemise jöuudu wõimalikult terawaste tarwitades. Tema süda põksus. Tema! oli, nagu ei oleks ta seal ükstna, nagu kuuleks ta hinge tõmbamist, nagu ütleksimad temale lehed ja õied ümber ringi koguni tasa: otsi aga! Mis oli Petrowitshil siin tegemist olnud? Tüdrukud ja sulased ei pistnud ialgi oma jalga nende harimata aedadesse; noore preestri nägu oli temale koguni selgeste awaldanud, kui wasta meelt temale see kokku juhtumine oli. Rooside ja jaSminide lõhn oli nii kange, et ta pääd uimaseks teha tahtis, iseäranis jasmini õisi oli nii rohkeste,  et nad ennast .nagu lumega kaetud kumm wõsastiku üle wõlwisiwad; kuu kiirte mäng noore mehe ees tegi ta silmad sõgedaks ja Mid kahisestmüd korraga põõsad, just nõnda, kui oleks mõni loom puude alt läbi minnes nende okse raputanud. Kindla meelega astus tema lehestiku mõlwi alla, oma jalga pika rohu sisse mattes. Üks heal, nagu rõhutud  karjatamine hjrmu pärast, kostis temale paksust lehkamast  wõsastiküst wasta; tema nägi ühte kirjut päärätikut halli mahtra puu tume taha ära kadumat. Tema sirutas oma käe wälja, sasis wahmaste ühest asjast kinni ja uus hirmu kiljatus kestis poolpimedast mõsa alusest tema kõrwu. Üks käewars rabeles tema käte wahel ja püidis ennast temast lahti kiskuda; siis jättis masta tõrkumise korraga järele ja Marinka astus tema ette, Marinka, kelle otsa eest üks jasmini oks praegu ta päärätiku kukla taha maha lükas. „Mis Teie minust tahate, isand? Miks Teie minu järele tulete?" hüidis tema uhkelt noore mehe ette astudes, kahmatanud näoga ja mihast sätendawate silmadega. „Mis sinul selle preestriga siin tegemist oli?" küsis Wiktor selles segatud piiri peal räägitawas keelemurdes, millest siin aga aru saadakse. Tema käsi, kes ikka alles tüdruku käewarrest kinni hoidis, märises, kui tema nende ilusate mihast hiilgawate silmade sisse waatas, selle nao peale, mida tema täna esimest korda nii ligidalt näha sai, ja mis kuu paistest täielikult walgustatud koguni tõjstti wälja paistis, kui ta tema mälestuse järele esimesest hommikust saadik tema maimu silmade ees oli seisnud. Tema tundis juba oma kodumaalt Mustlaste tegumoodi  ja kombeid, ja selleks oli ta seda neiut sell hommikuse!  kokku juhtumisel esimesel silmapilgul küll pidada wõinud. Tema oli ennast pärast aga Wiktori eest meelega  körmale hoidnud, päärätik, mis temal ta mustade juukste ümber oli siotud, oli tema nägu ikka marjanud, nüid aga waatas noor mees ilma takistuseta tema peale. Aga see, nagu kenaduse eeskuju järele loodud ja kodumaa päikesest üksnes mähe tõmmustatud nägu, tuletas lõune-poolsete Slaawlaste jume meelde, seal ei olnud Hindostani laste moodi India märki oleks olnud. ,zDee oli Jomani laps, ilma et ta nägu kunstlikult  tõmSükõ tehtud, ilma et ta käed hennahga wärwitud oleks olnud, ilma selle tõmmu näo iludust rikkumata katteta. f' Marinka ei andnud wastust tema küsimise peale. Tema waatas enese ette maha, oma pindmist, enese kätt tema omast lahti peasta, ära unustades. Wiktor waatas imekSpanemisega tema pikke, muSte ripsme karwu, mis tema silmade üle langesimad, kuldas'ta punasid huvled trotslikult  ennast kokku tõmbasiwad, et tema kena sihwakat keha, keda tema Mustlase wiisi järele üks silmpilk pool alasti oli näinud ja imelshannud, nüid üks liht, pruun willane kleit karsilt kinni kattis. „Mina küsin, mis sull siin sille preestriga tegemist oli?" ütles tema töist korda, neiu kätt oma ptos pigistades,  oma sõnade peale iseäranis rõhku panneS, meelega käredal käsu healel kõneldes, nagu usuks ta teda tõeSte Mustlase olewat. Marinka tõstis uhkeste ja iseenese auuft lugu pidadeS oma paad, pahandatud selle kõncwiisi läbi, waataS piaaegu  põlastades oma suurte silmadega tema otsa ja mõõtis nendega kkrjaste oma eesseiswat noort meest. „See küsimus, isand, ei kõlba Teie suhu!" hüidiS ta ennast oma sihwakate puusade peal sirgeks ajades ja mägist oma kätt lahti.kiskudes. Minul ei ole siin maja kellegi küsimiste peale otsust anda, Teile niisamma mähe, kui gospodin Petromitshile, kes iga paew minu käest taga pand, mis Teie Jowani majas otsite!" Wiktor oli nagu suu peale löödud selle wastuse kindluse läbi. Tema naeratas natukene sunnitud kombel. Selle tüdruku kõnewiists oli iseäranis waimustatud aktsent ehk rõhk, kes teda juba oma mälimise poolest kahtlaseks tegi, aga meel rohkem tegi seda tema wastuse tuum ise. „Mis mina siin otsin?" hüidis Wiktor waljn healega naerdes. „Seda küsib ta sinu käest?... Siis ütle selle wagale isandale, et temal maja ei ole minu eest muretseda,"  kõneles tema edasi, jälle neiu palgesse waadates ja sellepärast rahu olles, et ta ennast temast ara pöörda ei katsunud. „Sina tead, et mull ükspäinis head mõtted Jowani waöta oliwad." „Seda ma tean ja seda ma ütlesin ka selle preestrile."  Marinka heal kõlas korraga nii heledaste, armsast?  ja täis usaldust. Mis mina, waene ümardaja, wõin oma peremehe lahkuse eest parata, millega tema külalist wastu mõtab?" „Ja kuidas julges tema muidu nõnda küsida?" Wiktor otsis uueste tema kätt, aga neiu tõmbas teda tagasi. „PiiSkop maatab niisuguses ilmrahutumas ajaS kangeste  selle peale, et külaliste lahke wastu wõtmine, teda sõda meie maale toob, mitte kurjaste tarwitatud ei saaks. Teie olete temale koormaks, isand!" Mina, piiskopile?" hüidis Wiktor naerdes. „Aga ma saan ju aru!... KaS sull ehk ka omalt poolt minu üle kaebtust on tõsta?" Tüdruk waatas suurte silmadega tema otsa. „Ei, isand! Ka ei sünniks see mitte minu kohta." „Sinu kohta? ... Ja mikspärast mitte?" „Sellcpärast, et ma ükspäinis Jowani ümardaja olen." Wiktor pani naeratades omad käed rinna peale risti. Neiu oli seda kahtlase healega ütelnud, nagu oleks temal häbi ta enese kõnest. „ Marinka," ütles tema tasase healega, „fina ei räägi mitte tõtt! Kas sa tõtt ka armastad?" Tüdruk ei andnud wastust. Tema katsus oma rätikut jälle pää ümber tõmmata; aga Wiktor ei andnud temale seks mahti. „Kui ma sind esimest korda nägin, oliwad sinul küll lihtlabase Mustlase tüdruku riided seljas. Sina ei wõi ilusam olla, kui sa sell korral olid, aga sa ei kandnud  neid tõeste mitte selleparast, et see sinu kohus oli, ja weel wähemine uhkuse pärast." Marinka palgedesse tõusis selle maenitsuse juures tuline puna. Mõlemad setsiwad praegu täies kuu walges, kes oma walendawat lubja sarnast paistust nende üle walas. Tüdruk pööras ennast kõrwale, nagu pahandaks teda see jutt. „ Kosta mulle, Marinka! Sina ei ole mitte minu wana sõbra Marko laps, kelleks sa ennast wälja näidata püiad. Sina ei ole ka mitte Mustlase laps! Kes sa siis õiete oled?" „Teie teate seda isegi, isand! MiS Teie sest taga pärite!" Tema tahtis tale nende sõnadega lelga pöörda. „Ja kui ma nüid tõeste teaksin, kes sa oled?" küsis Wiktor teda kinni hoides. „Mina olen Jowani ümardaja! Mis Teie weel küsite!" „ Marinka, ja kui ma sind nüid küsin: kas sa ei ole Jowani laps?... Waata minu otsa! Näita ometigi, kas sa ilma punastamata walet selle wasta ütelda wöid, keda karta sinul sugugi tarwis ei ole, sest et sa tead, et tema Teie maja sõber on!" Marinka kohkus ära, aga piagi jälle toibudes, wangutas  ta sõnalausumata oma pääd. Wiktor oli tema käest uueste kinni tabanud, ilma et neiu seda kohe tähele pannud oleks. Ta laskis kahtlaselt, pool unustades seda sundida. . (Järg jäeb tulema.) 56 17. Sakala. 1885