kirikhärrale nüid ülestunnistama ja ütleS kahetsedes,  et ta ühe uuri waraStanud olewat. „Mis pian sellega tegema!" küsis ta. „Anna seda ta omanikule tagasi," wastas kirikhärra. „Sähke, siin on see uur, auusa härra," ütleS Mustlane. Kirikhärra ei Vaadanud selle peale ja ütles: „Mina ei pruugi teda. Olen sulle juba ütelnud, et seda ta omanikule tagasi pead andma." „Ma olen seda temale aga juba pakkunud, ta ei taha teda," wastas Mustlane. „SiiS wõid seda hea südame teadmisega omale pidada," ütles kirikhärra. „Ma tänan selle tröösti eest," ütles Mustlane ja ruttas hea südamega, aga usina sammuga, kui kahetseja patune minema. Uuemal ajal on mitmes kohas ka juba püitud Mustlasi harida. Nimelt on neid katsutud põlluharimisega tutwustada. Et nad küll ümberrändamise eluga harjunud, ja põllutöö  neile hoopis wastu meelt, siiski on mitmes  kohas korda läinud neid põlluharijateks Vaimustada. On koolmeistrid wõi juhatajaid nende sekka saadetud, kes, osawad oma ametis,  iseäranis Mustlaste nooresugule juhatust ja kooliõpetust annawad. Nende pindmised on ka tõeste wilja kandnud. Seal elawad Mustlased  wäga õnnelikult. Nõnda wõtawad nad ka wistist Veel rohkem haridust wastu, kui nendega aga inimlikult ümberkäitaksc. Praegu on Mustlasi pea igas Eüroopa riigis ja ka mitmel Aasia maadel leida. Aafrikas on neid üksi Egiptuses, Nnubias, Abessinias, Suudanis ja Berbereis. Ameerikas  nähakse neid üksi Brasstlias. Kõige rohkem on neid Hispanias, lirimaal, Türgimaal  ja Ungrias, iseäranis aga Siebenbürgias, Moldaus ja Walahias, Slawonias, Kuuramaal,  Liiwimaal ja Kaukasia maakondades. Inglismaal on neid weel ikka hulgawiist olemas, aga ainult mõnes kohas. Linnadesse tulewad nad wäga arwa ja ainult kaks ehk kolm. Saksa, Rootsi, Daani, Shweitsi ja Hollandi maal on nad aruldaseks jäenud. Ka Itaalias on nende arw Vähenenud. Hispania maal olla neid ühe Vanema ülelugemise järele 50 kuuni 60,000 ja Ungrias 50,000. Siebenbürgias  on neid aga kõige rohkem, sest 1,720,000 elaniku peale tulla seal 104,000 Mustlast. Saab küll kahklemata neid Eüroopas  olema pea 1 miljon, Aafrikas 400,000, Ees-Jndias 1,400,000 ja Aasias ligi 2 miljoni.  Aasia-Wenemaal. Hiina, Siiami ja lapani maal neid ei ole, muidu nähtakse neid kõigi! pool. Nõnda tohiks selle rahwa üleüldine  arw küll 5 miljoni olla. Nii elab siis wägewa Looja päikese all rahwas, kes suuruse poolest mitmest töisest üle käib, aga töistest rahwastest ennast ära lahutab, ennast nende seadustest eemale hoiab, pimeduse teed mööda hea meelega edasi sammub,  harimata kohtadesse oma telkisi üles lööb, ja kõigele mis harib, mis inimest inimeseks  teeb, praegu weel põlgdusega selga pöörab. Sõit kuulsusele. " J. Jaanus. Ühel päewal tuli Sandiwäsitaja külast 2 penik. kaugel olewa Blitzwitzi mõisaomaniku von Lahardi poeg tulise kihutamisega minu juure ja paluS mind tungiwalt, et ma tema isa juure peaksin sõitma, kes kollatõbes maas olla ja kellele kreislinna arstid juba surma ette olla kuulutanud. Ainult imetegu wõida teda weel peasta, oliwad nad ütelnud, ja sellepärast  olla ta tulnud mind paluma, et ma oma kunsti haige juures proowiksin. Mina pian nmd tunnistama, et ma ise oma imetegude peale küll palju ei lootnud, sest et töised arstid oma kunsti juba enne ilma kasuta oliwad proowinud. Ma katsusin ennast sellepärast wabandata, et mull ei ole wankert ega hobust, jala nii pitka reisi ette wõtta ei wõi j. n. e., aga noorisand pakkus mulle niikohe  oma enese hobuse ja ei jätnud oma palwetega  mitte järele, nõnda et ma wiimaks järele pidin andma, ehk küll raske südamega, sest et ma oma terwel üliõpilase põlwel mitte enam kordagi hobuse seljas ei olnud istunud, ei ka enne ilmaski suur ratsasõitja olnud. Ma ronisin nooremehe abiga nii kohe hobuse selga, ajasin 'ta suure ettewaatusega weikese traawile ja jõuudsin nii üsna wigata õnnelikult  puiestiku tee peale Välja. Ometi tuli siin peagi nähtawale, et see minule laenatud hobune salakrutskiline metsaline oli ja ta algas nüid wapraste oma kometisi, mille peale ma eluaja Värisemisega mõtlen. Ta paganasetukas  litsus mind wastu puud, ja weel niisuguse  jõuuga, et mu kondid ihu sees prõksusiwad  ja ma pruuniks ja siniseks litsutud sain. Suure waewaga läks mul Viimaks korda, kanaljat wälja-tee peale juhtida, kus mitte puid ei olnud, ja arwasin enese nüid peasnud olewat. Aga see lootus ei läinud mitte täide; minu setukal oli weel tõisi Voorusi. Waewalt olin ma sada sammu puiestiku tee pealt kaugele  jõudnud, seal jäi ta kole loom laiale aetud jalgadega keset teed seisma, pööris pea tagasipidi ja haaras minu kintsust, kõige rahulisemal  näul, hammastega kinni. Suure wemmeldamise järele jõuudsin Viimaks ta ini mese söömise himu ära ajada, aga nüid läks ta ka niisuguse kiirusega, et ma kramplikult ta lakast kinni pidin hoidma, kui ennast mahakukkumise  eest hoida tahtsin. Mina tulin nüid niisuguse tuljakuga läbi Lebawere küla, et kabja raudadest sädemed lendasiwad ja kõik inimesed imestates majadest wälja Vaatama jootsiwad. Keskel küla on suur tiik, ja seda oli minu setukas kohe tähele pannud; enne kui ma aru sain, mis sündis, pritsis mul wesi juba ümber körwade ja lähemal silmapilgul olin ma rinnust saadik wces. Nüid ei oleks asi weel nii halw olnudki, kui ta metselajas töiselt poolt küljest jälle tiigist wälja oleks tulnud, aga seda ei tulnud niisugusel kurjal loomal meelegi. Ta jäi häkitselt seisma ja mina sain omaks ehmatuseks  aru, et tal nõuu oli, minuga kesk tiiki maha heita, nüid oli paras aeg seljast maha karata, mis mul weel õnnelikult korda läks, sest muidu oleks ma kahtlemata selle hanilombi  sisse ära uppuma pidanud. Kaelast saadik wces olles püidsin ma ennast sellest õnnetuse tiigist peasta ja sain ka Viimaks õnnelikult peastwale kaldale. Ka minu waewajawaim  oli pea jälle kuiwal maal ja sai juure - ruttawaist küla meestest kinni Võetud, kes mind ka jälle, märga nagu kassi, sadulasse aitasiwad. Nüid, mõtlesin ma, saab ometi tühi-paljas elajas  ennast jahutanud ja taltsitanud olema, aga oh, see ilus lootus oli weel ilusam mõtte-kujutus.  Mis ta minuga Vee sees mitte teha ei saanud, läks temal tee peal seda paremine korda. Enne kui ma aimatagi Võisin, pöörles ta minuga tolmuse maantee peal ümber, et mu märjad riided nagu taignaga hukas oliwad. Alles suure waewaga läks talupoegi! korda, kanaljat jälle jalge peale seada ja nüid palusin ma omale tubli nüpliku, sest mu Vihal ei olnud enam otsa ega äärt. Kui ma siis talupoegi abiga jälle kindlaste sadulas istusin, lasksin ma oma wiha tugewaste mõistmata looma peale wälja Voolata ja nüpeldasin teda kõigest jõuust, nõnda et ta hirmust ja walust kihutatud, nagu püstuliga lastud, külast wälja tormas ja mina mõne silmapilgu järele Blitzwitzi mõisa jõuudsin.  Minu waew, teda kinni pidada, läks tühja, ja nii sõitsin ma siis tulise kiirusega maja ette. Just kui ma kaswuhoone juure jõuudsin, lõi ta tagasi üles ja mina lendasin üle kaela, pää ees, läbi klaas-ruutude, woodi peal puhkawa härrale, kes seal weel Viimist korda päikese loojaminekut näha tahtis, otsekobe keha peale. Häkilise ehmatuse läbi pööris selle haigus kohe töise joonele ja mina Võisin surmakandidadi kohkunud sugulastele kindlaste tunnistada, et ma härra Layard oma ootamata ilmumise läbi surmast peastnud olin. See oli ka tõeste nii. Mina olin klaasist läbi sõites küll oma näu ja käed hirmsaste ära lõhkunud, sain aga terwisele  aitamise läbi kuulsaks arstiks ja olen tänagi, tänu selle pagana setukale, tähtjas mees omas ammetis. Mõnesugused sõnumed. Keiser Nikolai tuli pühapäewa hommikul ühest lõunapoolse kubermangu kirikukülast, ühe ainukese kindraladjutandi saatusel ja koguni wõerais riides, läbi. See oli kellu kümne ajal, kuna pea-jumala teenistus alustab. Keiser aStus kirikusse ja et ta preestri ammetiriidis,  siiski ilma teenistuseta nägi olewat, tellis ta kahe reisija eest tänupalwet teha, sai aga tagasi tõrjuma wastusie. Ücldi, et mõisahärra oodata olla ja sellepärast midagi muud toimendust enne ette ei tohilawat wõtta. Keiser taganes tagasi ja mõttis nõuuks oodata. Kirik kogus aegamööda rahwast täis; tund läks tunni järele mööda. Ammu oli juba, terwes riigis jumala-teenistuseks määratud aeg mööda, aga mõisahärrat ei tulnud kustkilr nähtawale. Rahwahulk ootas kannatlikult, mis selgeste tunnistas, et nad selle ootamisega juba harjunud oliwad. Wiimaks, kaks tuM pärast säetud aega, astus mõisahärra kirikusse. Tema järele kanneti suur leentovl, mille peale ta hooletumalt maha istus, ja mis peale siis jumala-teenistus algas. Wene kirikutes on, nagu tuttaw, istumine üksi jalutumatele ia wanaraukudele lubatud. Kui jumala-teenistus mööda oli, astus keiser ette, roaatas uhkeil, kohtumõistja, kotka silmil mõisahärra otsa ja ütles müristaja healega: „Kas Sa mind tunned?" Nagu oleks pilkse nool teda puutunud, kargas laisk härra istmelt ülesse ja kogeldas: ..Majesteet! Oleksin ma wähagi aimanud " „A, ah!" hüidis Nikolai, „keiöri ees Sa rväriset, aga Jumala ees mitte. Ma annan Sulle aasta aega järele mõtelda ja meelt parandada Siberis!" Nende sõnadega pööris ta mõisnikule selja ja sõitis edasi. Warsi selle järele ilmus walitsuse  kommissär, kellega süidlane kauget reisi Ida poole ette wõttis. Keiser wihkas seda wäga, kui keegi ühtlasi rikas ja ihnus oli. Kord reisis ta ühe suure riigi-ammetnikuga, keda ta mitu korda juba tema ihnuse pärast oli karistanud. Uhe jaama juures oli wankert natuke tarwis parandada ja härrad läkstwad jala ees minema. Nad tuliwad ühe koha juure, kus sügaw wesi tee pial oli. Keiser hüidis ühe teeparandaja enese juure ja küsis selle käest, kas ta teda meest üle usaldaks kanda. „Miks mitte?" ütles töömees rahulikult, wõttis Majesteedi ümbert sülega kinni ja kandis ta weest läbi. Keiser andis temale paar kuld raha ja ütles siis saiakeste: „Nüid too ka töine härra üle, aga keset wett jae temaga seisma ja küsi, niis ta Sinule selle eest maksab!" Talumees tegi, nagu teda kästi, jäi oma clawa koormaga  keset wett seisma ja küsis, mis ta ülewiimise  eest saab. „Lurjus", kisendas ihnus, „tõine härra maksis meie mõlemate eest ära. Ma ise nägin seda, Sina häbemata inimene! Mitte pool kopikut Sa ei saa!" „Kui halju ta Sulle maksab?" hüidis keiser. „Mitte maikugi!" „Siis wiska ta wette!" Talumees alustas seda tegema, aga ähwardune hoidis seda kindlamine tema ümbert kinni ja hüidis: „Ma annan Sulle kolm rubla!" „Nõua kolmsada!" hüidis keiser naerdes. Nüid alustas weider toimendus.  Kartlik härra pakkus ikka enam ja rubis seda kindlamine talupoja ümbert kinni. Keiser aga andis talumehele marku, mitte järele anda. Wiha ja hädaoht, ihnusse näu pial, oliwad lõpmata naeru-wäärilised, peale selle hüidis keiser, et ta ommeti ruttu üle tuleks. „Hea siis küll", hüidis suur ammetnik,  „kanna mind üle, küll ma seal maksan." „Ära usu teda!" hüidis keiser, kes ennast surnuks tahtis naerda, „lase aga kohe ära maksta!" - Nii ka sündis. Häda kitsi kuses olew härra pidi wee peal rippudes rahapuuga  wälja wõtma ja talumehele kolmsada rubla ära maksma. Muidugi mõista, et keiser töisel wiisil oma reisi seltsilase kahju kuhjaga jälle ära tasus. Noorel pealikul, kes alles hilja töise linna wäeülemaks oli saadetud, oli sõjamäe harjutuse  kohta läbi waadates, selle üle wäga paha meel, et linna rahwas oma pesu, harjutuse  paikas olewa, murulapide peale pleekima  paniwad. Pealik andis kange käsu, kõik selle tarwis antud lubadused tagasi wõtta. Kui pealik mõni päew hiljem soldatidega harjutus  paigale läks, leidis ta murulapid niisamuti  nagu ennegi kõiksugu pesuga kaetud olewat. Oma käsu põlgamise üle hirmus wihane, laskis pealik wäejalgud rahuliste puhkamast pesust, palakatest, lapsemähkmetest, särkidest j. n. e. harjutuömarsil paremat ja pahemat kätt, üleüldse kõige hullema trapmiste ja hüppamistega, mis ial mäeharjutusel ette tulewad, üle tallata, künni väejuhataja enese teenija tüdruk käsi ringutades sinna jooksis ja hüidis: „Jssand Jumal! Mis emand nüid küll ütleb, kui ta seda teada saab!" MiS emand pärast iseenese pesu rikkujale pealikule ütles, seda jätame kokkuhoidja perenaeste arwata. Ameeriklaste katsed, termet linna ühest keskkohast auuruga kütta, nagu linnad ühest keskkohast, (kaasi mabrikust) kaasi tuledega walgustatud saamad, on hästi korda läinud, nii et seda kütunise miisi mitmel pool kasile on mõetud. Buffalo linn, Eerie järwe ääres oli esimene, kus see küttmise kombe ülesse wõeti. Talmel 1877—1878 saimad umbes 50 maja ja üks suur kool sellel miisil ühest keskkohast köetud. Et see katse ilusaste korda läks, paras jagu sooja sai, kulud õigeste ära mõis armata, peale selle meel odamam tuli, kui üksikute tubade ja majade eraküttmine, sellepärast ulatas torude panemine ikka kaugemale,  mis suurema jau linna müd juba kesk küttepaigaga ühendamad. Buffalo linna eesmärgi järele tehti seda ka marsi Lokportis ja Detrvitis, mis linnarahmale talmel 1878 künni 187:1 küllalt sooja andsiwad. Need linnad on tõik Ühendatud riigide põhjapovlseis maades ja rahmas piamad sagedaste külma - näpistnft kannatama. Hilja aja eest on New- Jorki linnas üks aktsia selts kokku astunud, kes iga suuremasse linna seesugused kesk küttekohte  tahab asutada. Ilmar. Eüroopa Wenemaa põhjapoolses jagudes nimelt Peeterburgi ligidases maakondades on rahmal miisiks, kewadel lehmi igakord 23. Aprilli peale langema lüripäemal (püha Jüri on riigi kaitsewaim) lautadest, kus nad taime läbi on pidanud elama, karjamaale ajada. Seal on siis igakord küla preester juures, kes loomi sell silmapilgul, kui nad lauda uksest mälja astuwad, õnnistab. Lauda ees on walge riidega kaetud laud, mille peal leib ja kausi täis mett on; laua taha koguwad endid kõik selle maja elanikud. Maja-isa hoiab pea-pühapildi  (iitto»u) käes, kus neli pilti sellesama ühe lehe peal on, seal all meel püha Jüri malge hobuse seljas sõites ja lendamat madu surmates. Mitmed naesed hoiawad meikesi piltist mis pea-pildi sarnatsed ja küla kirikust toodud on ja malgeft lõuendist rätikuid, mis sissetikitud  märmilise ristidega ilustatud on. Mõned mehed kaunamad kiriku-lippusi ja suurt risti; üks laulja poisike hoiab pühitsetud, põlema maha-küinaldega laternat. Pärast palmet pühitseb  preester esiteks laua peal kausis seiswat mett, kus juures ta meikese risti kolm korda sinna sisse kastab; siis pritsib ta, kui lauda uks lahti tehakse ja lehmad mälja aetud saamad,  igaühte nendest pühitsetud mee sisse kastetud  wihaga, mida ta paremas käes piab, ning annab miimaks iga loomale tüki leiba. Kui Oppelni hertsog Boleslav Vl. tundis, et ta wiimne tund ligi oli, käskis ta oma kõige paremat ratsahobust sadulasse panna ja surmamoodi  ette tuua, et, nagu ta oma ümberseisjate imestamiseks ütles, tema mitte marga miisil jala põrgu ei tahta minna, maid mürstlikul miisil sisse ratsutada. Hüidke! Kaua wiibis Eesti waimu uni, Kaua ohkas orja kütkessa Eesti rahwas raskes waewas, kuni Peastis Aleksander armuga. Waat, siis ärkas elu Eesti õues, Elu Eesti wainul, orul, mäel. Rõõmsast tuksus süda iga põues, Hõiskas kiitust kõrge taewa wäel. Unusta nüid end sed piina paewad, Kadunud on kurjad orja-a'ad: Onne õisi juba silmad naewad, Ehitawad ella Eestimaad. Ornalte neid õisi hoida püidke, Eesti wahwad wennad, kartmata. Ühelhealel mägewaste düidke: Kasma, kosu ikka Eestimaa! 1684 15 Sakala. Wastutaja' J. Kõrw.