Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. IX. Regina, Teie olete meeletu!" hüidis Eberhard ägedalt,  „Teie ei tea, mis Teie räägite!" „Küll!" ütles noor, äritud naene ja taltfitas enese healt, „mul on kahju, et ma ennast tundmustest nii kaugele lasksin wedada, siiski oli meie mõlempoolse piiride kindlaks seadmiseks awalikku seletust tarwis, see sündis ükskord eluaja kohta meie teame, mis meie töine töisele olla wõime!" Ta pööris ümber ja läks. Eberhard langes rusuks pekstud südamega tooli peale ja tuetaS walutaja pea käte wahele. Töisel hommikul tuli neiu Redner hulga kohwridega, kastidega ja pakidega järele; ta seadis oma asju enesele kätte näidatud kambris suure kolinaga paigale; Regina oli teda enese juure elama soowinud, mille wastu Eberhardil  omalt poolt midagi ütelda ei olnud. Neiu Redner oli üliõnnelik, et ta pealinna elama wõiS asuda; kus mõis ta mulal paremine oma walgust paista lasta, ja tema ei tahtnud mitte küinalt waka alla panna. Kuus nädalat oliwad noorel abielu paaril mööda läinud; nemad puutuftwad ainult sööma laual kokku, kus neiu Redner ikka juures oli ja iga räägitud sõna hoolega tallele pani. Tema julges ükskord Reginaga koguni tõreleda, ta nimetas tema abielu patueluks Jumala karistuseks ta uhkuse pärast ja maenitses teda alandusele ja wirgale palwele; aga kui Regina tema tõrelemise peale õige terase ja tagasi tõrjuma mustuse andis, oli neiukesel edespidi tõrelemise himu kadunud, tema asi oli siis meel ükspäinis ohata ja pühakirja salmist isienese ette pomiseda, mis tema lapsikut meelt pidimad mabandama, et tema, kui usklik ristiinimene mitte niisuguse abielu peale ei tohtinud maadata. Rahwas, see on pealinna peenikene rahmas, kes aruldasest testamendist, mis leske meest tundmata ja armastamata  naest sundinud mõtma, teadsiwad, ei pannud mähe imeks, et noorik kodust jalgagi mallja ei pistnud; loodeti, et ta nendesama ringkondadesse oleks wiidud, kus Melitta omal ajal alati kais, aga see lootus oli täitsa tühine, mitte järele siis kõige pöörasemad arwamised elule ärkasiwad.  Tagaselja kõneldi, et Wellenheimi töine naene inetu ja põlastaw olla, jälle töised teadsimad, ta olla mana ja tige, mõnede teada oli ka koguni ädine ja lombakas,  ja Eberhard pidi igal pool, kus jutud awaliku arutuse alla tuliwad, nende wasta mõjuwaltmällja astuma. Eberhard oli nüid sagedamine kui iial enne neis ringkondades leida, kus ta siis käis, kui tal Melitta juures aeg igamaks läks. Aga ta oli siiski nii õnnelikult muudetud. Kui ta hilja aja eest meel kõige hullem ja wallatum hullemas ja wallatumas seltskonnas oli olnud, siis jäi ta nüid korraga koguni kurwaks, üksluiseks ja lolliks, tema miimased metslikud naeru lõginad wärisesimad  alles õhus, kui ta häkiste kübara pihku kahmas ja ilma terweks jälmata töiste seast minema pühkis. Tundide kaupa hulkus ta siis maikselt ja asjata ümber, künni ta wasta hommikut uniste silmadega ja walutaja peaga koju jõuudis, et lühikese puhkamise järele jälle oma endist metSlikku elu algada. Wana kaubanõuunikmäristas murelikult pead. „Kaubamaja  olen ma peastnud," pomises ta pahaselt, „aga oma poja selle asemel kautanud!" Ta andis Eberhardile nõuu, Reginat seltskondadesse seada ja oma maja seltslise elu keskkohas muuta, et ta seeläbi mahti saaks omale naesele, kui ka esiotsa pealiskaudsel  wiisil läheneda, sest et kaua aegse Võõristamise ja kõõristamise läbi asi wiimaks koguni raisku wõiks minna. Eberhard ei arwanud sellest abinõuust midagi saawat  ja hakkas sellepärast põlastawalt naerma. „Isa, minu uhkus ei luba seda," hüidiS ta, „et mina ennast sellel teel naesele armsaks püiaksin teha, kes minule iga püidmise juures ommeti Põlgtust wastafilmi  wiskab!" „Ja siiski, ja wõib olla, et Sa teda otse sellepärast armaötatki!" wastas kaubanõuunik tõsiselt ja kurwalt, kuna ta käe pojale õla peale pani ja temale uurideS muutliku, hiilgama silmadesse wahtis. „Tema mõis oma elu, oma noorust üksi selle rõõmuga  ohwerdada, et minu oma ärakihwtitada!" „Tuleta oma pulmapäewa meele, Eberhard, kui põlastaw ja hukkamõistetav) ta siis Sinu otsuse järele oli. Aga ta on aruldase loomuga inimene ja oskab wäga heasti tasase Melitta eest kätte tasuda!" Eberhard naeris kibedaste. „Ma saan teda wihkama!" pomises ta, „ma saan teda wihkama!" Wiimaks andis ta ommeti isale järele. Tema wõttiS nõuuks, suurt seltskonda oma majasse kokku kutsuda ja ütles lõuna laual Reginale: „Ma loodan, et see Teile liiga koormaks ei saa olema, kui ma suure Shtupidu omaS majaS pian ja Teid oma naesena wõeraid wiisakalt palun waSta wõtta!" „Mis minu kohuseks tuleb, selle täitmiseks olen ma alati malmis," kostis noorik külmalt. „Mina soowiksin, et Teie seda pidu lahkeks lõbustamiseks  piaksite, aga mitte üksi kalgiks kohuseks!" „Teie wõite küll waewalt seda loota, et seltskond wõhi wõeraid inimesi mind waimuStama saamad!" „ Selle tarwis kuluks küll palju ma ema ja peamurdmist  ära, kui inimene midagi mällja tahaks arwata, mis Teie torsis olekut wankuma wõiks panna," ütles Eberhard  äritult. „Teie teete heasti, kui Teie seda waewa iial ette ei mõta," pilkas Regina. -l- Üliuhked ruumid oliwad täna oodetawa külaliste tarwis awatud; walgustatud aknad wirwendasiwad nagu tulemeri; trepid oliwad õitsewa lilledega kaunistatud; terwe maja tuletas mõnda maa-alust näkineitsi pallastit meele; suur saal säras tule paistusel. Eberhard sammus järele waadateS ruumidest läbi, siin nihutas ta mõnda leentooli, seal andis ta enese kannul käijale teendrile mõne tasase käsu, wiimaks läks ta meiksesse  kaheksa nukelisse kambrisse tagasi ja istus nõnda wiist tooli peale, et Regina kambri uks otse tema waSta oli. Pitkamisi läkS uks tema seljataga lahti; tema kuulis naesterahwa siidi riiete kahinat, aga see ei olnud Regina kindel käik, kui heasti tundis ta tema jalaastumisi; ta ei waadanudki sinna poole; neiu Redner läks imestades ja mühinal temast mööda. Temal oli meekarwa rohiline siidi kleit seljas, millest paljad õlad mällja paistsiwad; tema lehwitas nooruse õhinal oma lumiwalgeks ja meripunaseks wärwitud põskede  peale jahutawat õhku; aga mitte asjata ei olnud ta täna nii õitsemaks ehtinud, mis iga mehe silmi pidi wõrgitama. Diakonus Shmallandile oli pealinna õpetaja koht antud ja neiu Redner oli asja nii kaugele kamandanud, et Shmalland ka kutsekirja sai. Siin tahtis ta hingekarjast oma silmadega waadata laSta, mis tema maga kõmmust ümberpantult tähendas: „Waata siia, ma seisan kindel kui kalju ja minu ümber turtsub elulaenete wihane mässamine, kurja elu mässamine, mis õelad ilmalapsed sünnitawad; tuhat kiusatust piirawad mu ümber, libeda keeltega wõrgitawad nad mu neitsilikku südant, aga mina hoian kindläste Sinust kinni omas usus!" Nüid astus ka Regina tuppa. Kui ta nõnda hiilgama,  wirwendaja küinlate walguse käes seisis, oli ta päratu ilus waadata. Pitka sabaline sameti kleit kattis ta korralikku liikmeid ja jättis kallid käed ja ilusa kaela wabaks; nagu lendaw kuld lehwisiwad paksud juuksed üle musta sameti kleidi mööda sirget pihta künni wööni maha, ei mingi ehe, ei keegi kalliskiwi ehitanud tema kaela ega käewarsi, tema põlgas nii wäetimad abinõuud oma ilu ülendamiseks ära; tal ei olnud neid wajagi. Eberhard nägi tema äritawat iludust ja otsata õhkuma armastusega miibisiwad ta silmad nooriku peale, kuna töine ennast temale nägemata armas olewat. „Kas Teie minu seadeldustega rahul olete, Regina?" küsis Eberhard tema juure astudes. „Miks ma rahul ei piaks olema?" wastas Regina, „Teie awaldate neis asjus meistri osawust!" „Minul on meel üks palme Teie jauks, mis tänase päewa kohta puutub," ütles Eberhard kurwalt, „mina soowiksin, et meie need mõned tunnid wõeraste kuuldes töine töisele ütleksime, Teie leiate, et ma tühja asja ei nõuua?" „Et minu auu selle asja läbi enam teutatud saaks, kui Teie oma, kui meie abielust üleüldse midagi halwaste kõneldakse, selleparast pian ma küll järele andma," ütles Regina wiibides. „Teil ei oleks seda nii põhjani tarwis äraseletada olnud, et minu auu Teid seda ei sunni tegema, mina ei taha oma tänuga Teile pitkemalt koormaks olla!" Nukralt pööris ta ümber, et praegu sinna jõuudnud külalist wasta wõtta ja Reginaga tutwuStada. Tükk õhtut oli juba mööda läinud, ühe akna all oli salk noori mehi naerdes ja juttu westes koos. Eberhard sammuS nende poole. „Wellenheim, meie kõneleme praegu Teist," hüidiS keegi uhke näuline noormees temale wasta, „kaS Teie soowite teada, missuguse otsuse see saali täis külalisi täna Teie kohta on teinud?" Ma arwan, et mul seda otsust täna tarwis wällja nõuuda ei ole," kostis Eberhard. „Waadake, missuguse ilmsüita näu ta ifi teeb! Teid nimetatakse kawalaks rebaseks!" „Mikspärast otse selleks?" et Teie pealinna sõbradele, terwele ilmale kohutawa ime olete malmiStanud, ühe ime, miS paremine korda on läinud, kui keegi töine! Kes oleks nii suurt saladuse andi Teie käest wõinud oodata!" „Mis Teie seega Siete tahate ütelda, baron Hessen?" küstS Eberhard kahtlaselt. Rüid aga tormasiwad kõik Eberhardi juure. „Teie imeilust naest arwafime meie! Seda aruldast ilust ehet, mis Teie meie eest nii kaua marjul hoidsite! Teie olete kade, ärge salgage mitte! Üks uus Othello*)! Tema peidab oma naese kõigihe eest marjule! Temal on hirm oma kalli waranduse eest!" Nõnda lobiseti läbisegi, ja kuna Eberhard suure wacwaga libedaid kiitjaid waigistada jõuudis, oskas Regina  kõiki Snnesoowifi, mis temale igalt poolt kaela langes, miisakal kombel tagasi wastata; iseäranis ei liiknud graf Wallbeck tema juurest sammu kaugemalle, õhkuma imestusega  pani noormees igat Regina liikumist tähele. Eberhard pani seda hoolega tähele, sest ka tema pidas Reginat järjest silmis ja mctslik kadedus tahtis teda ara lämmatada; tema armus ennast kawalaste petetud  olewat; ta hakkas oma naese naeratamist wõera mehe wasta liig sõbralikuks arwama ja see tegi ta südamelle ütlemata rasket piina. Regina aga, kes oma perenaese kohust igale wõerale ühe tasa ülesse tahtis näidata, pani häkiste ühte noort meest tähele, kes ahju suu ees seisis ja üksisilmi kustuma tulesse wahtiS, nagu oleks ta mõne töise maailma inimene,  nagu ei oleks maailmas midagi, mis teda osawõtmisele  wõiks äratada. Regina läks selle poole. „Teie põlgate igat lõbustust ja jutu ajamist, mu isand, " küstS ta, „kas Teie siin selles seltskonnas wõeraS  olete?" Noormees läks näust punaseks. ~3a", ütles ta, „need ringkonnad on minul täitsa wõerad ja piawad mulle ka ikka Võeraks jäema!" Eberhard astuS kibedaste ligemale. „Jsand Gustaw Roden," ütles ta tutwustadeS, „Melitta muusiku õpetaja!" Regina kummardas tummalt ja pööris siis põnewal osawõtmisel nooremehe poole. „Kas see esimene õhtupidu on, millest Teie osawõtate?"  küsis ta lahkeste; „wist kütt mitte, sest et Teie minu surnud sõpra tundsite?" „Ei, armuline emand, isand Wellenheim oli juba waremine nii armuline mind wõerstle kutsuma, aga täna tunnen ma kahewõrra seda Vahet, enese ja nende õnneliku  inimeste wahel, tunnen kahewõrra, kuidas minu elutee  hoopis tõistsugune on. Kõigidele siin õitsewad roosililled,  aga minule on nad orjawitsad!" Eberhard oli aga niipalju tagasi taganenud, et ta Reginat heasti tähele wõis panna ja tema wiimast kui sõna kuulatada; Regina mõistis ta mõttet ja waatiS uhkel pilgul ta otsa, mässawail wihasil silmil; selle waate eest ei taganenud Eberhard täna tagasi, waid wastas seda omalt poolt kortsus kulmul ja ahwardawalt. Regina pööris selja tema poole ja kõneles alustatud  juttu edasi, ilma et ta omast mehest midagi oleks hoolinud. „Ia mikspärast tunnete Teie otse täna seda kibedust?" „Armuline emand, Teie olete helde, aga omas seisupaigas ei wõi Teil ühe waese tundmata inimese elusaate  kohta mingit osawõtmist olla!" „Teie olete uhke, isand Roden, aga Teie eksite, mina wõtan iga inimese õnnetusest osa! Teie olete õnnetu, seda ma näen, Teie kannatate —" „Ja siiski ei wõi Teie arusaada, missugust elu mina pian elama; minu elu on Võitlemine ja töö, igawene Võitlemine oma elu ülespidamise eest! Teie elate külluses,  toreduses, mureta —" „Pidage!" hüidis Regina ägedalt, „kaö Teie arwate. et mina töötegemist ei auusta? Ma pian seda pühaks!" „Teil on wast Vanaema, allaialised õed ja Vennad toita, ehk ka mõrsja, keda Teie kodu soowite wiia ja kelle kättesaamiseks Teie oma kogu jõuu tööle piate panema. Teil on ehk mõni ammetikutse, ilus, auuline, aga ehk ka ühtlasi ränk, kes ei piaks aga seesugust mehe tööd auuStama ja kõrgeks kiitma?" „Enese peale Võetud truu kohuSte täitmine, on iseäranis  see asi, mida iga naene mehe juureks auusaks ja kalliks piab ja kõige ilusam, toredam ja mehisem mees läheb iga tõsise naese meelest halwaks ja põlatuks, kui ta omad elupäewad Vedeledes ja priisates ära raiskab!" *) Othello tähendab Shakespeare sellesama inimese näitemängu järele armu-kade inimest. (Järg jäeb tulema.) 48 Sakala. 1884