ära. Meie kõne toon tunnistab, et magasinid kahjuks on, siis peame ka nagu harilik komme seda nõuab, näitama mida moodi nad meie rahwale kahjuks on. 1) Magatsinidc ülespidamine wõi alal hoidmine  teeb wallale palju kulu: uute ehitamine ariramata, mis ka ajajooksul ette tuleb, nõuab magasin igal aastal head harimist ja korras pidamist z weel on ja peab olema igal magatfunl oma maht keS palka saab. -2) Magatsinist wilja laenamine ja selle tagasi maksmine wndab laenajatel ja iseäranis wallaamclmkubel  palju aega.' et aeg ka midagi wänrt on, oleme omal ajal kõnelenud; Inglane ütleb: „Aeg on raha! —" S) Magatsinis läheb wili halwaks. See on ju igaühele tuttaw, et see lciwa mees ci ole, keS magatsinist laenab. Laenaja, keS auus mceS on, nmb sügisel hea kuiwa wilja magasini, aga kewadel toob ta säült niisuguse tagasi, et ta seda enne ahjus kuiwatama peab, kui tuulingale wiib. ~Loluu wakk," „magatsini wakk" on rahwal küll põlgamise all, siisgi ei püüa palju selle eest hoida. Magaisini wilja halbduS tuleb nüstamise läbi, kiwi müüride wahel, aga ka selle läbi et mitmed kasunõudjad sügisel halba wilja nagu wartaaluseid wõi peksandusi, mis enne mõni aeg rihaltsc paranda! nüstanud on, magatsinl wiimad. Ka raiskawad rotid palju magaisini wilja, mitte selle läbi, et nad wilja söömad, waid et nad seda paranda alla lascwad. Enamiste on nii et mida rikkam maid. seda rohkem wilja kahju. Rikkamas wallas, kuS wilja ei laenata, seisab see mõni aeg magatsinis. kuni see samlina kokku kaswab, ehk mullana ära mädaneb. Kui muld aegsastc ise oma wilja ci uuenda, siis sunnitakse seda kohtu poolest: iga talunikule antakse oma osa mädanenud wilja mulda kätte, mille wastu ta head wilja masin peab looma, muidugi mõista weel kasudega. 4) Magatsinid harjntawad mitmed oma «varanduse pillamisele; uad oönistawad talimikude majapidamise aluseid, näituseks: Põllumees müüb sügisel selle lootuse püüle oma head wilja ära, et ta kcwadel magatsinist jälle saab. Ta saab küll magatsinist aga ülcwel tähendatud kahjudega. Mõningad lacnawad kesadel magatsinist wilja, wiimad seda kaubale, aga tal läheb sääl õige rohkesti tec-kuluks; on ka ette tulnud et terwe koorm wilja kõik teele ära kahaneb. Sügisel ei ole tal seda ära raisatud wilja mitte üksi tagasi maksa, waid ta maksab ju ka kasud, ja püüle selle on weel muud kulud, mis tal magatsini juures ja teekonnal ette tulewad, nagu seda igaüks teab. Siin wiimase punkti kahju ei wõiks õieti mitte magatsinids süüks ajada, sest ega need ei sunni kedagi pillama, aga siisgi: Paljudel on sarnane loomus, et ta siis pillab, kui tal midagi on, ehk kui tal midagi saada on. Et magatsinid just niisugused kohad on, kust midagi saada wõib, selle läbi on üks suur osa meie talunikudest kehwa oleku järje püäl wõla all ja jääwad weel suurema wõla alla, kui neile ikka nii lacnetakse, kui siia ajani. Mõnel mehel on juba päüle sada wakka magatsinis wõlgu; mitmed head kohad langemad magatsini wõla läbi korratumasse olekusse perekonnad saamad puumaa püült lahti, ning kellegi! ei ole hõlbus asi wõla alla jäänud kohta heale korrale seada. Aga kui niisugused pillajad magatsinist laenata ei saaks, ei sureks neist keegi seepärast nälga, ei langeks ka üksgi koht suure wõla alla. õ) Ka ei ole see kahju wähe, mis mõned «vallaametnikud ülekohtusel kombel magatsinist walla omadust rööwinud on. Ka on wiimasel ajal margad magatsinide lõhkumise läbi kahju teinud. Kõik need siin nimetatud kahjud'igal aastal kokku wõtta ei ole wähe, ning selle läbi on amalik et magatsinide kohta midagi soowida jääb. Mis siis? Kas magatsinid peaksiwad ära kaotatud saama? See oleks wäga järsk soow ja nõue. Ei ole kellegi! teisel kui riigiwalitsusel magatsinide ära kaotamiseks ehk nende alal hoidmiseks woii ja mõju. Ka on meie rahwa waim nii magatsinide  külge kaswanud, ta on magatsini laenuga nii harjunud, et ta armab muul wiisil mitte elada wõimad, knd ikka nii et kewadcl kahjuga laenab ja sügisel seda mitme kahjuga tagasi maksab. Meie oleme mõne kaunis rikka walla meestega selle üle kõnelenud ning küsinud, kas nad mitte ilma magatsinita  ei wõiksiivad elada? „Ei wõi, ei tohi! kui pea tuleb wilja ikaldus, kust siis wõtta!" ivastawad  nemad. Ometegi ei ole walla mehed, ega nende esiwanemad magatsinist laenanud, sest et neil igaühel rohkest aastane jägu wilja oma aitas ou. Nad wahetawad magatsini wilja oma hea wilja wastu mõne aja pärast ümber  magatsiin  peab olema. Ja kui üleüldse rahwa kohta mõtleme, siis teame et kakskümmend aastat on mööda läinud, kus magatsinist mitte hädasti tarwis ei oleks olnud, waid neid tarwitatakse kuida ööldud: harjunud wiisil. Ehk küll magatsinide  kasu ja tähtjus meie ajal enam suurem asi ei ole, siisgi ei taha ega ei wõi meie oma kõnedega nende aluseid ümber lükkata, aga midagi on ikka meil nende kohta soowida, ning nimelt: 1) Harjunud kombeline laen keelatagu ära; antagu üksnes hädalistele wähe abi: 2) sunnitagu wanat wõlgu natuke aawalt sisse ja 3) et «vili kauaks magatsini ei jääks müüdagu seda ära, ja kaswatagu nii kogukonna raha kassa, mis wiljaikalduse ajal hädalistele abi anda wõib. Wõib ju olla et juhtumise korral magatsinide abi tarwitatakse, aga ajawooluline hääl ei küsi seda mitte enam. Kunas ennemuiste mõeldi ja küsiti: kust ja kuida wilja saada, küstwad nüüd juba meie suured ja waikscd põllumehed: Kuhu oma wilja peame panema? ta meele ja seega ka see kartlik tundmus ja ühe raske õnnetuse aimamine. Ta pidi ikka jälle uuesti senna koha poole jõe ääre pajude sisse waatama ja kuulatama, aga ta ei näinud ega kuulnud midagi- Kui ta kesket jõge jõudnud, kuulis ta korraga midagi. Aga see ei tulnud mitte säält kohast. See tuli eemalt kaugelt. See kölaS kui metsaliSte kisa; sääl oli, kui oleks püssi paukusid kuulda olnud. Tuule ja laenete kohin segas ära, et sest mitte õieti ei wõinud aru saada. Ta läks teise ääre. Üks meeS ootas siin ülewiimise pääle. See oli siinse rahwa kaupmees, kes mõne päewa eest üle jõe läinud. Tüdruk wõtis teda oma lodja sisse ja sõudis temaga tagasi. Ta ütles ennast weel nii hilja koju rutawai, sest et süäl pool, kust ta tuli, igal pool rahutumad loud oliwad. „Homme ei wõi oma elu kohta mitte enam julge olla. See on küll paha aeg meis maal." «Mis sääl on?" küsis tüdruk. „Ous teie pool meel rahu? Teie poolt tuleb fee ju." «Meie ei ole weel midagi kuulnud. Räägitakse ainult, et Prantslased igalt poolt meie maalt wälja jooksewad." »KuS nad ära jooksta wöiwad, sääl teemad nad muidugi seda. Aga wähe pääsemad neist.' «Waesed inimesed!" «Ass teie ei ole weel sest suurest lahingift Leiptfigi juures midagi kuulnud?" «Prantslased olla sääl löödud." «Täiesti on nad sääl löödud! See oli ometi lahing. KuuSsadatuhat meest seifiwad wõitluses waStaStiku. Kolm päewa wõitlesiwad  nad üksteise waStu. Pääle sajatuhandcte  on langenud. Kolmandamal päewal on meie wägi wõitu saanud ja kuna meie kuningas, Wene ja Austria keisrid kübarad peast maha wötsiwad ja märja maa pääle põlwcli heitsiwad Jumalat tänama, et ta meie isamaad kõrgemeelse -vaenlase käest -vabastanud, põgenes Napoleon  kohe Rhcini jõge ja kõik Prantslased, kellel -võimalik, jooksiwad tema järele. Aga nemad ei pääsnud seega wecl mitte kõik. Tee Rhcini jõeni oli pitk ja wõitjad tormasuvad  neile järele. Wõitjate soldatidega oli aga ka rahwas ennast meie maal ühendanud kõige selle häda ja õnnetuse kättemaksmiseks, mis häbemata Prantslased seitse aastat meie kallil isamaal sünnitanud oliwad. See on päris jahipidamine terivcl maal kõige selle -vastu, mis Prantsuse nime kannab. Wikatid, sõnnikuhangud, kcrwed ja nujiad on rahwa sõjariistad, ka naised ja lapsed on wäljaS. Nendega astuvad nad põgenejaid Prantslasi taga. Üksgi ei leia tagaajajate ccS armu. RahwaS on pöörast wiha täis nende wastu, haawatud ja haigedgi saamad armutult surnuks löödud." „See ou ju hirmus," ütles tüdruk, „see on jälestaw kole." „Mis jääl teha?" ütles kaupmees. „ Seitse aastat on meie rahwas Prantslastest rõhutud, orjaks tehtud ja jalgadega sõtkutud. Mis meie enestele korjasime, pidime neile maksudeks  maksma; meie pojad ivedafiwad nemad kõige maailma riikide wastu söjawäljale ja surma suhu. Meie naisi ja meis aun teotasiwad nemad. Ühtgi prii sõna ci tohitut rääkida. Kes seda julges, sai maha lastud. Kas ei pidanud siis rahwa wiha ja kättcmakSmise himu mitte oma rõhujate wastu kord korralt kõrgemale tõusma ? Ja mis tahate sääl teha? Kui jõe mool, mis kaua aega tammide taga hoitud, omad tammid ja paisud läbi murrab, kas ta peaks siis kohe waiksesti ja Übinal jooksma ? Kas ta ei murra esimiscl silma pilgul maha ja kisu seltsi kõik, mis tal tee püäl ette juhtub?" „Aga hirmus on see!" hüüdis tüdruk. „Hirmus on see küll, aga kelle süü läbi?" Nad oliwad kaldale jõudnud. Kaupmees astuZ lodjast -välja, maksis oma sõidu raha, jättis jumalaga°ja läks oma kodu poole. Tüdruk kukutas lodja kinni ja tahtis kodu tagasi minna. Jälle pidi tapajude poole waatama, ja kuulatama, kust ta appi hüüdmist  kuulnud oli. Kaks tundi -võis sest ajast mööda läinud olla ja ta ei olnud pärast enam midagi kuulnud. Aga kaupmehe  jutustamine oli teda uuesti erutanud. (Järg tuleb). Mõndasugust. Hobuse raotamil-e. Herra: Hiiu Mats! kas mõistad ka hobust rautada? Mats: kirja töö. Herra: Mine löö mu sõidu hobusele üks raud alla! (Pärast raotamist:) Herra: Kas tõõ läks õnnepidi? Mats: Kõik läks õnnepidi; üks ainuke naa! tuli wälja. Herra: Miks hobune jalga ülal peab? Mats: Eks ta ole seda maas küll pidanud.