sessil oli tema armukene hea küllalt, sest tema oli nii ilus ja tubli poiss, et sarnast terwest kuningriigist enam leida ei oleks wõinud. Seda armurulli weeretati juba mitu kuud aega, kui seda korraga kuningas ise ka kuulda sai. Silmapilkugi ei kahklenud kuningas, mis ta tegema pidi, maid laskis kohe nooremehe kinni mõtta, teda wangitvrni  heita ja päewa ka awalikult kuulutada, mill seda asja tutmas kohtupaigas pidi ära seletatama. See oli muidugi üks iseäranis tähtsa asi ja kuninglik Majesteet ootas ühes oma rahwaga uudishimuliselt seda lõpeotsust. Sellesarnast ei olnud meel kunagi enne ette tulnud knnagi ei julgenud üks riigialam oma kuninga tütart armastama hakata. Terme kuningriigist toodi kinnipüitud tiigritest kõige hirmsamad kokku, et siis nende hulgast kõige koledamat mälja walida, kes süidlast kohe luie kontidega nahka wõiks panna. Niisama otsisiwad kohtunikud terme maa ilusad, ilusamad ja kõige ilusamad läbi ja läbi, et noormees, kui asi nõuda kallub, siis ka omakohalist kenat abikaasat wõiks saada. Muidugi mõista, et igameeeS igas paigas teadis, et noormees seda kurjategu, mis ta peale kaebati, tõeste ka teinud ja süidlane oli, ning paljalt õnne korral ja juhtumise wiisil peaseda mõis? Ta oli printsessi armastanud  ja ta isi, niisama ka printsess, meel wähem mõni töine püidis seda kurjategu salata. Kuningas isi ei oleks hea meelega sallinud, et seesugune asi tema kohtupaigas pidi seletatud saama, aga ta tahtis asja otsa ommetegi ka hea meelega näha, mingu kudas läheb ja asi olgu seega unustatud ning selgeks saaks seeläbi ommetegi, kaS noormees sellega, et ta kuninga tütart armastama hakkas, süidi teinud on ehk ei ole. Määratud päew oli käte tulnud. Kaugelt ja lähedalt  tormas rahmast tokku ja täitis kohtupaiga ringkoorisid, kuna suurem hulk rahmast, keS enam sisse ei mahtunud, mälja müiride taga pidi jäema. Kuningas oma Suueammetnikudega  istuS trooni peale, mis nagu teada, nende kaksikwärawatele riSti wastu oli, jah, risti nende ühesuguste hirmsa wäramate wasta! Kõik oli malmis. Märku sai antud. Kuninga trooni alt läks uks lahti ja printsessi armuke aStus alumisel  korral tühja, suure ja kole ruumisse mälja. Nõnda pea kui rahwaS seda ilusat ja pitka poissi nägi, kihas ja kahas üks rahutu imestelemise ja ühelhoobil ka hirmu sosin läbi koleda koha: „Pvle sugugi ime, et kuuinga tütar teda armastaS! Kui wäga hirmus, et tema nüid siin kohal piab olema!" Edasi astudes pööris noormees ennast, nagu see wiisiks oli, kuninga poole ümber, et kuninga ette kumardada.  Ta mõtted aga paraku ei olnud sugugi enam selle juures. Tema waate oli ainult printsessi peal, kes oma isa paremal käel istus. Kui mitte siin wanaaegne toorus ei oleks malitsenud, siis oleks noor printsess seesugusest hirmutumast silmapilgust tõeste kaugele jäenud. Aga tema kõma ja kade meel kiskus teda seda hirmsat mängu pealtwaatama,  mis temasse isi nii hirmsa! wiisil ja mõedul puutus. Sellest sekundist, sellest silmapilgust saadik, kui käsk awalikult kuulutati, et tema armukese asi selle kole kohtu ees pidi ära seletatud ja lõpetatud saama, ei mõtelnud  ta õõd ega päewa muud midagi, kui ainult seda suurt asja ja neid selle asjasse puutumaid inimest. Tema oli oma wõimuse, auu ja meele kindlusega seda kätte saanud, mis kellegil enam osaks ei saanud, ta oli nende mõlemate  nste saladust teada saanud. Ta teadis kumba ukse taga tiiger ja kumba taga neiu oli. Ja, ta teadis ka meel, kes see neiu oli : Ta oli kuninglikuist Suue-preilidest kõige ilusam ja kõige armumäärilisem, ja kuninga tütar wihkas teda. Alati oli ta isi näinud ehk ta armas mahemalt  näinud olewat, et see ilus loomake tema armukest mahtis, ja wahel oli nagu asi koguni nii hull, et ka tema ise seda tähelpani ja ka wastu waataS! Siin ja seal oli ta neid mõlemaid ka ükstõisega kõnelemas näinud, olgu küll lühikest aega, aga mis kõik ei mõi lühikese ajaga ära ütelda? Räägitud asjad wõisiwad üsna tähtsad olla, kes wõiS seda teada? See tütarlaps oli küll mäga lahke ja lõbus, aga ommetegi, et ta oli julgenud omad silmad ühe kuninga tütre armukese peale üleSpöörda, jah sellepärast wihkas seda wiimane, seda, kes neid wärisedeS  ja puna põsil selle hirmsa tumma wärawa taga ootas, ta wihkas Heda oma manemate wanematest päritud täie kadedusega, mis ial tema rahutumas ja metslises meres oli. Kui kaebatu oma armukese otsa oli kord waatanud ja tema ka sedasama wastu teinud, siis sai noormees kohe aru, et ka kuldne printsess seda teab, mille warawa taga tiiger luurab ja missuguse taga neiu teda ootab. Seda oli ta kõik see wangi aeg arwannd. Ta tundis oma printsliku neiu meelekindlust ja teadis, et ta enne silmi kinni laskma, puhkama ega peatama ei saa, künni ta seda teada saanud, mis töised keegi ei tea ja mis koguni kuningalgi  teadmata oli. Tema rutulisest ja hirmutud waatest lugeS printsess nii selgeSte ja kindlaste seda küsimust „missugune?", nagu oleks ta kõwaSte alt ülesse hüidnud. Ühtegi silmapilku ei wõinud nüid enam wiita ja kautada. Küsimus oli wälgu kiirusel tehtud, koStus pidi nõndasama antama. Printsessi parem käsi oli tooli najale tuetatud. Ta tõstis teda ja näitas kiireste paremalle poole. Keegi peale ta armukese ei wõinud ega näinud seda, sest kõik waatasiwad  ainult noore mehe peale. Ta pööriS ennast tagasi ja astuS kindlal ja rutul sammul läbi suure ruumi. Iga süda seisis wagusalt, iga hing ootas ilma õhku tõmbamata ja iga silm ei liigutanud  ennast õnnetuma nooremehe pealt põrmugi ära. Ilma, et ta silmapilkugi oleks kahewahel olnud, astus ta parema wärawa juure ja tegi selle lahti Selle lu'u peaasi on nüid aga see : , kas sealt wärawast  tiiger wõi neiu temale wastu tulli? Mida enam meie aga tõsiselt selle küsimuse üle jarelmõtleme,  seda raskemaks ja kimbatusemaks läheb ta meile, seda ära kosta wõida. See küsimus paneb meid inimese  südant ära uurima, aga see tee läheb sinna läbi kadeduse pool-lagunud labirintide, kust meie enam teed tagasi ei leia. Mõtle selle üle ise ilus lugeja järele mitte aga nõnda, nagu oleksid sa ise see kohtumõistja, waid jäta seda palawa werelist, poolharimatat printsessi selleks, kelle hing seal kahe hirmsa suure tule wahel: mõtteäraheitmises ja kadeduses tulipunaseks helendama oli aetud. Tema jauks oli see noormees kadunud, aga kellele pidi ta nüid saama? Oh, kui sagedaste oli ta ülewal olles ja unel sellest hirmust ära ehmatatud ja kattis mõlemate kätega oma palet kinni, kui ta selle peale mõtles, ta armuke wõiks wast seda ust lahti teha, mille taga karedad tiigri küined ja hirmsad hambad teda ootawadl Aga kui palju korda sagedamine oli ta teda töise wärawa juures näinud! Kuida oli printses omais hirmsais unenägudes siis hambaid kiristanud ja iseomal juuksed peast maha kiskunud, kui ta teda rõõmu pärast nägi wärisewat, kui ta seda ust lahti tegi, mill? taga neiu teda ootaS! Missugust nimeaherat walu oli ta siis tunnud, kui ta teda selle punapõSkedega ja rõõmust läikiwa silmadega naisele  wastu nägi minewat ja wäga oma hea õnne üle rõõmustatud  selle naesega kuninga ette nägi astuwat kui printses rahwa rõõmu hõiskamist, rõõmurikast kellade kõlinat kuulis kui ta nägi, kuda preester oma saatekonnaga  uue paari poole tõttas ja neid tema (printsessi) oma silmade all abielu sidemega ühendas, ja kuida siis noor paar wiimaks ühendatud, lilledega kaetud teed mööda sealt ära läks, tema teda seda wiisi wiimast korda nägi ja weel rahwa rõõmu hõiskamised tema oma meeleäraheitmise  karjumist ära sumbutasiwad, et sedagi ise enam kuulda ei wõinud! Kas temal (kaebatul noormehel) ei oleks parem koledat surrma surra ja siis tõisa ilma õndsais Suvedes ja paradiiölikuis põldudes oma armukese järeltulemift oodata? Aga siiski see hirmuS tiiger karjumine weri —! Tema (printsessi) otsuS, miS ta silmapilguga oma armukesele andis, oli see, miS ta päewad ja nädalad otsa piinaga oli mõtelnud ja isieneses wälja teinud. Ta teadis seda, et tema käest küsitakse; ta oli selle asjaga siis ka nõnda kaugel ja teadis, mis ta kostis, ja nagu nägime ilma wähegi mõtlematq näitas tema paremalle poole. See küsimine on tähtis ja tähelpanemise wäart, mis otsust printseS õiete andis, ta on wäärt et temast mitte pealiökaudu üle ei piaks astutama ja ei ole seepärast sugugi kõlblik, kui ma ennast nii targaks tahaksin teha ja seda üksinda ära kosta. Sellepärast jätan seda lugeja ütelda: Mis tuli lahti wõetud wärawast wälja kas neiu wõi tiiger? Mõtteterakesed. J. M. Jaanus. Tarwita kõike oma jõuudu iga üksiku töö juures, ilmaski ära jauta teda mitmeks. Mis kellegi! omaduseks on, sellest ei saa ta ka siis lahti, kui ta teda ära wiskab. Kui tombakud wõitu jooksewad, siis jäeb see, kes kõige esite eesmärgile jõuuab, ommeti weel lombakaks. Iga lahkumine annab surma, iga jällenägemine ülestõusmise  maitset tunda. Ihu ja hing wiibiwad sajas kütkeS, mis katkematad on; aga ka sajas töises, mida üks ainus otsus katki kisub. Iga majasse, kus armastus sees elab, paistgwad päikene ja kuu sisse, ja kui ta kord weel wiletsamgi oleks, siiski tuleb ka temasse kewade. Kõige kallimad kingitused, miS jumalatest oleme saanud,  on: edafipüidja, selge waim, rahuline meel ja soe süda. WastuseiSmine ilma kiusuta on meifiri-tõö haritud elus. Ei ole mitte üks kõik, kaS sa iseenese wõi töise eeS häbened. Wanaduses ei ole ühtegi ilusamal trooSti, kui et inimene oma terwet nooruse jõuudu tegudeks on muutnud, mis mitte temaga ühes ei wanane. See langeb kõige ennemalt, keS oma woorusi liialt usaldab. Ka kõige targem piab õnne mööda elama. Waimu julgus käib üle kehaliku jõuu; ta olgu mõek, mis alati tarkuse tupes puhkab, tarwilisekS korraks walmis. Rikast meest ei kahetse mina mitte sellepärast, et ta rikaS on, waid sellepärast, et ta minust rohkem head wõib teha. Inimese suurem rikkuS on mõistus, mis suur küllalt on, rikkuse himu lörwale heitma. Waesus on koorem, miS seda raskemaks läheb, mida enam armastatawaid tema kandmises tegewad on. Õnn ja õnnetus lähewad harilikul wiisil sinna, kuS nendest juba ennegi küllalt on. Minul oli on wilets sõna, minul oleks on jõledus; mina saaks ei maksa ka midagi, minul on kõlab mõnusalt, sellepärast: mis sul! on, sellepeale ehita koda, lootus ja soow ei ole kellegi wõidu-oda. Nõuu ühendab, tegu lahutab. Tahad sa ühte inimest ingli kujul näha, siis tee temale ühtelugu head; tahad sa aga tema inimeselikku olemist tundma õppida, siis härita teda wihale. Seltskonda aStudes õpi waimude iseolemist tundma, siis tead kuS sa teenija ehk kus walitseja wõid olla. Ka kõige sügawamad ja salalikumad hinged näitawad  pitka aja järele oma päris kuju. KeS hõlekõrrest kepi peale tuetab, ei wõi elu ajalgi jalal seiSta. Juta, laena linnikut! Warjurikka waimuwalda, Saladuse salusse, Waimuriigi rõömukalda, Waimu hinge-waluöse: Kessee wõikS mind sinna wiia Uitma üle ilmade? Selgitatud silmal siia Waatma alla orusje! SiiS sealt suguluse aimul Wöiks wast äratunda sind Inimene; töiste waimul Waata wiimaks ise mind. Seal ma wõiksin ustwalt uuri Sinu elu hallikaid. Kust sa lend'sid ihu-puuri Üleilmseid ilumaid! Aga häda! põrmu paelu Aeg ja ruum siin kõidawad, Paenutawad kangeid kaelu Saatuslöögid, wõidawad; Pean siinsamas iwa-haawalt Püidma sinu tähtefi, Arutama, otSma ekSwalt Hinge-elu nähtusi. Onnis juba seegi pilku TundmuS sala kambrisse; Tunda armu elu tilku Weerwat waikselt südame: Kuduwat seal hella kuju, Õnnel õnsalt HSiSkawat, Kare õhk, kui haawab tuju Magus walul kaebawat. Jgawest neid hella heali Kuuleks körwus kõlama, Et nad sugulasi keeli Südames wiikü elama. Ei ma astuks Lethe wette; Armu rõõm ja armu nutt, Et nad uuest ilmuks ette, Juta, laena linnikut. —X — 39. Sakala. 1884 Wastutaja: J. Kõrw.