led, kci oma tehtud oliwad wõi cl, on raske sel geks teha. Riided walinistadi kodu. Riieti mood oli maakohtade  järele mitme sugune, nõnda kui nüüdgi, ja ehk küll nüüd mitmes kihelkonnas linna riie, saterkuned nogaka mütsid ja saapaid kannctakse ja noorte neiude kirstudes ja saja wnkadcs, mis neiud ennewanast oma näpu tööga tüitsiwad, pole meie paimal poolt oma tööd. Siiski sai ka pagana aeal riiet nimelt musta kuue riiet Wisbi linnast ostetud, niisama ka peenemad naeste rahwale ehteks.  Pealmised olimat enamiste mustad, alumised  walgcd ja wiruliscst. Talwel kanncti lamba naha kasukaid, mis nüüdgi pruugiks on saanud. Karja peeti palju, mis meie selgeste sellest äratunneme, et Eestlased nahkadega ja raswaga kangeste kauplesiwad ja et meie maa kõige wancma  aea ramatu järel sell aeal, kui Sakslased seie tulimad, need nutukord sõea aeal tuhanda kaupa lojnksid ühest ainsast inaakonnast äraajasiivad ja oma saagiks pruukisiwad. Preester Hindrik jntuStab  meile kord, kuida Sakslased LiiwlaStc ja LättlaStega ühes koos aastal 1210 Soontagna maakonda  tungisiwad see on: tänase Pcrnumaale, söca mägi läks kõiki pidi laiali teede päälc ja küladesse, surmafiwad ja ivõtsiwad mangi Imisa, lapsi, ja tuiiivad linna juure kokku. Sedasama tviisi riisusiwad  Sakslased Liiwlased ja Lätlased 1217 Sakala maakonnast korraga kakstuhat hobust. Ka muud rikust leiti Eestimaalt rohkeste. Nii leidsiwad Lätlased aastal 1214 Eestimaalt ühe sõea käigi pääl koltn leksikad hõbedat, ka seekord., „riidid, hobusid ja palju muud saaki arwamata." Mitu korda lunastasimad Eestlased, kui linnas suur nälg oli, suur rahasummadega, linna waenlase  hädast lahti. Et sell acal Eestimaal igal pool palju enam metsa maad oli, kui nüüd meie aeal ja mitmes paikas ka suuri tamme metsi oli, siis oli siin ka enam kõiksugu mets elajaid, mis Eestlastele rohkeste  oma jüu jahi saaki pidiwad andma. Mets elajaid ajasiwad Eestlased iseäranis nende kalli nahkade pärast, mis neil kaunis kauba asi oli ja siis raha pärast, see on: pisemat kallid nahad pruugiti, nagu ka Wenemaal sell aeal ja Sibcrimaal  paiguti meel nüüdgi, raha ascmal ja neid nimetadi nahkrahadeks. Oma tchtud metallist raha ei olnud, aga siiski makseti kauba hindasi paljugi hõbedaga, see on: hõbe tüka kaalu järele. Pääle nahkade andis mets Eestlastele ka rohkuste  mett ja maha, sest mesilaste pidamine oli cfiwanematel wäga selge. Mett söödi ja tehti temast  mõdu, maha ei pruugitud oma tarwis maid müüdi ära. Wilja külwati oma tarwis, aga linu ja kanepid tehti nii palju, et ka müüa sai. Kauplemist toimetasiwad wöeramaa kaupmehed, kes ajuti Eestimaa laadadcl käifiwad, ehk Eestla- sed wiisiwad ise oma linad, kanepid, waha, kallid  kasukad ja raama wõerale maale, enamiste Wisbi linna, aga ka Preisiinaa ja Rootsi rannale.  Kauplemist merepääl toimetafiwad iseäranis  Saarlased, kellel pääle mitme saja sõea laewa oli. Wana Eestlaste elukombed pagana aeal olimad  mitmelt poolt toored ja karedad. Sagedaste loeme aea raamatutest, et meie esiwanemad naabruses  riisumas käinud. Oma lastele andsiwad nad mets elajate nimed. Piud saiwad suure ilu ja rõõmuga peetud. Wanad Eestlased elasiwad korralises abielus, niötsiwad aga enam kui ühe naise. Enne Sakslaste  tulemist oli abielu rikkumine nende seas kuulmata  all ja oli ta neil nõnda hirmus, et nemad neid, keda nemad abielu leidsiwad rikuwad, elusalt  põletasiwad ja nende tuha maanteede pääle puistasiwad. Sellepärast nimetawad tänase pääwani  Eestlased abielu rikkumist „tuletööks," see on: tule wäärt tööks. Kui mees naest tahtis wõta, siis läks sidus oma wöö selle naesterahwa sängi külge, keda enesele soowis. Kui naesterahwale  asi meelt pidi oli, siis jäätis oma wöö sinna,  kui mitte siis kas wöö üle läewe wälja. Orja seisuses peeti sõea wanga, olgu siis et mõni peretütardest  enesele abi kaasaks soowis ja siis pidi nii kaua teenima kuidas kaup oli. Nii palju olen siis wana Eestlastest täädusi kes neile suure hoolega pääwarju muretses,  seni kui elumajasid ehitati. Aasta pärast sai kõik täitsaste malmis ja kui mana kapten Steeding oma lubamist mööda ka ühel paamal oma söbrade keskele  astus ja suure hää meelega wasta wöcti, leidis tema uue asutuse üsna täitjas  ja korralises kombes olewat. Vanaisa lõpetas nüüd juttu ja ütles minnaks: Augustin, meie esimana-isa elas meel kaua aega oma pere ja söbradega rahus  ja õnnes. Indiaanlased armastasiwad teda ja kõige rohkem Venonda, kelle kius ja wiha „walgenäu" tõsisest armastusest sai ara wõidetud. Asutus sigines köigipidi. Õnnistus meie auusa csiwana mälestusele, kes oma kristliku meele-mõtte läbi meile õnne on toonud! Tema tolm hingab sääl tamme wilus: tema maim aga olgu meie ümber lehwitamas, et meie tema wääriliseks  saaks ja tema maga eeskuju järele püüaks elada tõsises kristlikus armastuses oma ligemeste wasta. Weski tiigi äeres. Jutustus Marc. Boyenä järele. Mitu paama oli päike juba ilma halastamata  oma kõrwetawad jooned taewast nende palamuse all ägawa maa pääle saatnud,  ja wsis küll arwata, et kesk sui käes on, aga mine Juni kuu. Rasked kõue ilmad  olid küll mõnikord õhku kergitada katsunud,  aga ilma suurest wihma woogudest boolimaia, mis mustad pilwed maha saatsid  ja mis jöcd 'ja järwed oma kollastest wälja ajas: ruttu läksid pilwed mööda, ja palawamim. üsna ürarikkunmlt põletas päike nüüd maa pinda, ncnda et see oma suud marsi jälle awas ScS ajal. hilja õhtul, astus üks noormees  nincl sammul ühe külakese poole, mis Tiirmai mägestikus oli. Käes kandis ta üht wäikest kimbukest ja mütsi, mida ta pääst oli ära wõtnud, et oma higist otsä esist natuke jahutada, tema riided olid süeltse maarahwa clanikude riiete moodi. Keegi ei tulnud mäe noore reisijale ta tee pääl wastu, hilja õhtu aeg, ehk meel enam'see äralämmastaw palawus, mis ka öö aegus jahedamaks ei tahtnud minna, oli kõik koju ja hingamisele ajanud. Lähemast külast kuuldi wahcst kaju wibude käginat, ehk loomade  kannatamatu hambumist, kes uneta tallis palamuse käes ägasid, muidu oli kõik maikne ja maga, mitte ühte lustilist laulu ei kuultud küla noortest meestest lõhnawate pärnapuude all lauldawat, kõik inimesed olid otsegu kartes oma majadesse läinud, paljalt walju oja wulisemist oli läbi öö waikuse kuulda. Noor mees seisis enne natuke wagusi kui ta suure tee päält selle teele ära pööris, mis külase wiib ja laskis omad silmad üle majade ja üle aidade lennata, kui otsiks ta kedagi, kes teda ootab, aga ööpimeduses ei näitanud end kedagi liigutawad. Täis kuu ojus taewa külges punase udu sees ja norgus  seisid puud ja põesad aedades. „Tõeste keegi ei oota mind," ütles wiimaks noormees iseenesele, „aga ma tahan  neid õieti oma häkilise tulemisega rõemustada.  Siin on kõik nii wagusi nagu haua põhjas, kui tuleks ma oma armukese matusele ja mitte ühe rõõmsa tansu paale üle Home Kirmessi." Ta läks küla tee pääl edasi; tuli ühest perest mööda kus üks ilus maja aiaga ja õuega pimeduses ta ees seisis,' silma pilguks  pani ta omad käed ühe wäikese jalg mürama pääle, mis ühe madala püft-aia sees, kui lahti tegemises õues üks koer haukuma  hakkas, ja üks öö-kull wihinal lendis raske tiiwa löömistega temast mööda lendas. Meie noormees jäi seisma, jättis jalgwärawa  lahti tegemata, pooris ennast üm- ber ja läks ühte kõrwalist teed, mis teda ühe mulisema ojakese juure wiis, mida mööda ta siis ühe mesika juure tuli, mis wagusi, kui kõigist maha jäetud seisis, meski rattas, mis muidu ikka töös oli ei liikunud,  paljalt ühest wäikesest südame moodi august akna luugi sees, oli üks tule kuma näha. Ajast woolas meie noore mehele meelepäraline lillede lõhn wastu ja ojawulisemisega  segas ennast ühe ööpiku lõbus  laulu kõla. Meie noor reisija seisis üsna wagusi, püha tundmine tuli ta pääle, kui ta selle pääle mõtles, et ta nüüd jälle oma koduses külas oli, mis küll nagu surma waikuses nähti olcwat. K eakam  linnu laul jäi ikka maitsemaks, künni waikis, nüüd oli pääle ojakese mulina kõik mailm siin paikas üsna maga, aga, mis see on, korraga kuuleb ta roht aidas nagu riiete kahinat ja tasast jalgade astumist, siis jälle kõik nii maga nagu kirikus; nüüd selle pääle kuuleb ta üht waikset, aga magusat südamese tungiwat kaebliku naeste rahwa laulu häelt, mis aga nii ta ligi oli et ta igast laulu sõnast aru sai, laulu, sõnad olid nenda. „All orgus seisab üks pärnapuu, Mo Jumal, mis tahab ta sääl? Kas tahad mind aita leinada, Et oma armast kautand ma. All orgus seisab üks hallikas, Mo Jumal, mis tahab ta sääl? Kas tahab mind aita leinada, Et oma armast kautand ma." Laul waikis ja sellega ühes kadusid päält kuulja sügawad mõtted, millesse ta meeled olid waibunud, ühe hüppamisega oli üle ahtukese jalg silla, mis üle jõe wiis. „Marie" hüüdis ta rõõmu tuhinal ja ruttas  tüdruku juure, kes weikese pingi päül rohelisi pärna all istus. (Järg tuleb.)