pea, tühja jahmataja, alati Sina mängiks ja naljatakS mng sööd üsna jumala muidu minu leiba." Näe, tuli talw, ja hakati kõnelema, et metsaS jalutada  vägilane Külm. Ta hakkas imetegusi tegema: walgeid udukarvalisi palakaid lautas ta väljade peale, ehitas klaasilist kuniuglikka kvdasi mööda jõgesi ja järvest, kenastas metsast hsbe-ehtedega ja kivist iseliku hiilgusega, nõnda, et paikese kiired wikerkaarilikult nende peal sätendastwad.  RikaS on Külm küllalt, aga ka kuri: kes temaga heaSte läbi ei saa, seda lööb ta ilma armuta oma jeätanud nooltega. Oli külm õhtu. Õue peal wihiStas tuisk. Kuri vanamoor rääkis Nadäle naeruks: „Wahva on Su pea, ega ole Sulle miski asi midagi! Mine metsa suure männa juure Külma tervitama! Temal on palju hõbewarandust, kas või aja labidaga kokku! Leiad Sa peidetud varanduse,  saad ta omale kaasaandekö." „Mis? kas mina vist midagi kardan?" vastas Nadä, „lähen jah ja võtan labida ühes kah!" Waata, läkski töine. Ümberkaudu oli pimedus; lund sadas nii et silmi pimestas ja jalge-aluse tais puistas. Aga Nadä läks, labidaga teed katsudes, wahvaste edasi. Korraga vaikis tuisk, pilved kärisesivad koost ja kuu paistis taewaS. Nadä ees valge lume hangede vahel . paistis mets; männa rohelised oksad paiststwad valge lume hangede vahelt selgeste välja. Mis seal virvendab? Oli nagu tõuuseks kuu valgusel hiiglasuurune hall vanamees  põesaste tagant üles ja nikutaks peaga oksade vahelt. Nadä ei kartnud, hakkas teed suure männa juure lahti kaevama ja laulis: „Hei, hall Külmakene, ole mulle armuline! leäst ehitasid Sa jõgede üle sildast, ärmaga ilustasid Sa metsast, udusarnatse lumega aasast; uputavad  porid tegid kõvaks, kõiki teest meile tasandastd. Hei, hall Külmakene, ole mulle armuline!" Nadä laulis, aga Külm praksus juba männa otsaS, ta hüppas oksast oksa ja laksutas. Ennäe, juba hiildis ta tüdruku ligi ja sosistas: „Kas Sull soe on, tüdrukukene,  kaS Sull soe on, ilusakene. „Oi, soe, soe Külmakene!" waStas Nadä rõemsaSte  ja punetas ise tööst tulnud palavuse pärast. Külm praksus kõige suuremal jõuul, fiis küsis jälle: „Kas Sull soe on, tibukene?" Aga Nadä ajaS juba männa alt lund ja ütleb: „Oi, palav Külmakene!" Seal kõpS-prõks käis vastu labidat ... näe: lume alt rauudne karp, aga temas kallid kingitused: kõrva rõngad, siidi rätikud ja sammetiga kaetud kasukas. Suure vaevaga kandis Nadä karbikese koju. Wõerasema ähkis viha pärast, kui nägi missugune õnn Nidäl osaks saanud; silmapilk ehtis ka oma tütart metsa minekuks, mõteldes: võib olla et Külm temale veel hcldemine kingib. Ootavad, ootavad pole Nastjakest kuskil. Lätsivad  otsima ja leidsiwad teda; tõmbasiwad ta sügava lume seest wällja kuid käed, jalad ja nägu oliwad temal külma võetud. Mõtteterakesed. Kokkukorjanud J. Õnne leid. ' Laimdus. Auusat meest laimata, kes rahuliste oma teed mööda rändab, on niisama kerge, kui magajat surmata; aga ilmasüita laimatud auusat nime jälle kätte saada, on raskem, kui poka märkisid tasandada. Kotzebue. Oled sa oma Siguse peale julge, siis põlga kurrja laimdust ja pööra wiletsa male keeltele auusa kõrgusega selga. Pööra oma rahuline pale wabalt taewa kõrguste poole ülesse! Mis piab kalju tema jala! olemast madude fifisemisest. Keda uss nõelab Surnuks, see wõib teda kütt katk sõtkuda, ommetigi Ei tunne ta miha. See oli ussi loomus. Ja mõned inimesed on hinge poolest ussid, Enam kui need loomad, kes haudades elawad. Byron. „Mis on sul sest?" rääkis inimene mau MaStu, „et sa meie suguseltsi haawad; sa ommeti tead, missugust paha finu hambad teemad?" „Sa küsid mind selles asjas," waStas madu. „Küsi ommeti neid keelepeksjaid ja laimajaid  finu oma suguseltsis, ja miS palka siis nemad kõige oum male eest saamad. Sinu head nime n'ad haawawad ja sinu terme elu-Snn tunneb sest walu ja on. ärakihwtitud." C. R. Jakobson, Jumala karistusest wõid sina kahetsema parandusega pea seda; Aga inimeste teutust ei lõpeta ka parandus mitte. Pärsia laulik. Sinu juureS on iga meelitaja nagu lammaS, KeS aga kaugel olles find hundina kisub. Seda meest, ära iialgi usu, keS wõeraid eksitust sulle awaldab. Tea, et niisammasuguse meeleheaga ta sinu omi töistele arutab. Pärsia laulik. Jumal näeb wigadufi ja katab neid kinni; aga inimene, Ei näinud neid, aga räägib, mis ta ei näinud, maailmale. Teakstwad inimesed, oh igawene Jumal, inimestest, mis sina tead, Ühelgi teutajal ei oleks enam teutajate eest rahu. Pärsia laulik. Haawad, mida saatus meie hingesse lööb, paranewad  pea; aga haaw, mida ülekohtuse inimese rostetanud,  nüri martri-riist kisub, hakkab mädanema ja paraneb hilja. . J P^. Ära lase noolt mitte liiga ruttu käest, kes ilmasgi tagasi ei pööra: Õnne rööwi on kerge; tagasi anda, nii raske. Herder. Auu ilma ees on üks kurb parakrahw seltsliku ühenduse  seaduse kogus, üks aukline bullwärk, kelle taga kõige puhtam nimi julge ei ole, üks seebimullike, keda iga poisikene oma kepiga katki lüia wõib. Saksakeelest. KuidaS keegi sinust mõtleb ehk ütleb, seda ära pane Palju tähele. Kui paremad, ilusamad hinged sinuga rahul on, siis wõid suurema hulga laimdusi endast nagu lumeebemed,  maha puistata. Ikka püitakse kõrged ja auusad põrmusse alandada ja ilusad ja hiilgawad mustaks määrida. Sellepärast kui sul hea südametunnistus on, siis lase peale mõistmatud karjuda ja astu julgeste omal anusal teel edasi ja püia oma kõrge eesmärgile läheneda. Ära unustada, et headust ikka risti on löödud. Ära laima waga meest Hallik jookseb mäe seest; Ara kiida kõnet suisa: Lille põesaS leiad uisa! A. Reinwald. Kui kurjad kiusu keeled Siis ära wasta wäega Sind mustaks määriwad, End püia tajant'da, Nii, et ju muude meeled Ei uue teu ja tööga Sind hukkas usuwad. Siis saad waest eksima! Kui wale paksud pilwed Waid mine waikse kohta, Auu päikest warjawad, Seal kaeba nutuga Kui tagaselja tuuled Sell' oma häda ohta, Su õigust siduwad: Kes näeb mis salaja. Küll ta su auu ja õigust Toob lõuna walgele, Et õnne rikast lõikust Saad kätte wiimati. A. Reinwald. Kui rumalus find, õelus laimab, Oh püia wõtta salaja Uut jõuudu, kinnitust ja lootust Tööd uues uSkus algada! Sull hingab rindus kohtumõistja, Kas õigust tegid eksisid: Maailma ees oh ära iial, Hing, näita kuidas wõitlesid. L. Koidula. Mõnesugused sõnumed. Prantslaste walitsuse all seisma Konstantine maakeses  ning AuröS mägede peal Aafrikas, pidada üks ise seltsi rahwa sugu elama, nimega Schawia ; nendel ei olla kõrwa lehte, nagu töistel maapealistel inimestel, ka keelemurre  ei minewat tõiSte sealse ümberkaudse ega piirirahwastega  kokku. See näituse wäärt rahwaS olewat ise Muhamedi usku, mõned punktid wälja arwatud. Waata, miS kõik ilmas leida ei ole! Meie juures on see mood, nimelt linnades, weikseid tuakoeri ajawiiteks süleS hoida, aga mõne lõuna poolse saare peal hoiawad ehk kannawad naesterahwad koerte asemel põrfid süles. Kui preilid jalutama lähemad,  siis wõetakse weikene notsu õieti õrnalt sülle, nii et pisikesel harjase - kandjal kuidagi moodi haiget ei saaks tehtud. Ühe mana Araabia jutu järele olewat Abraham esimene inimene, keS hallist juukstd ning habet kannud. Et Jsaak Abrahami päris poeg pidi olema, selle tunnistuseks  olnud Jumal teda tema isaga, karma pealt ühte moodi loonud, nõnda et Saaragi tunda ei wõinud, kum- bas wa küljeluu wõi poeg oli. Sits laskis tuewa Taat Saara palwe peale Abrahami habeme tunde märgiks halliks minna ning sealt olewat siis esimesed hallid peakarwad  tulnudki. ÜkS noor naesemeeS Pihkwa rajalt, nimega Peeter, ütles kord oma töise poole waStu, keS müristamise  ajal aida ukse peal seisis ning wälja wahtis: „Kuule Reet, pitkse ajal ei tohtiwat ukse peal seiSta, sest et ta siis sisse lööwat." Reet Rööskpiim, iluS tubli naesterahwaS,  wastas: „OH ära karda, mul pole hirmugi!" Peeter ahastuses: „Ma palun Sind, tule ära ning iStu parem siia minu kõrwa woodi ääre peale, sest Sa ei teagi, kui külge tõmbaw Sa oled!" Reet magusaSte naeratades: „Kas tõeste, Peetrite? siis pian ma küll Sinu juurde tulema." Kui keisri Joosep 11. käest, kes surmaga wõitlemaS, küsitud sai, kas kirikutes nüid sel raskel ajal tema eest awalikult palwetadama ka pidi kästud saama? WaStas ta: „Mikspärast piab minu pärast nüid Wiinlastel nende hea paastu aeg rikutud saama, keS oma keisert armaStab, eks see saa muidugi minu eest palwetama, oma waStafid ei taha ma ka käsu waral palwele sundida." Keegi Senkenberg, keS harilikult päris jahupea oli, sai ühte tähtsasse majasse lõunasöögile palutud. Supi söömisel ütles ta, mõttes, et seltskond tema omas majas oleks, järsku tooli pealt ülesse tõustes, üsna pühalikult: „Minu härrad ja daamed, palun wabandada, et supp nii halw on, minu naene on kodust ära reisinud." Tihti juhtub, et pind sügawale jala ehk sõrme sisse läheb, nõnda et wõimalik ei ole wälja tõmmata, siiS on hea selle koha peale ära tambitud wärskeid koi rohu lehti panna. Põlenud haawa on hea piirituse lakiga wõida ehk wärwi õliga (wärnitsega). Kui on põlenud koha peale rakk üles tõusnud, siiS tuleb soolase weega seda kohta peSta. Saapaid wõih kaua pehmed hoida, kui neid glitseriiniga  wõitakse, aga ligunemise läbi kõwakS kujunud saapaid  wsib jälle koguni pehmeks teha, kui neid lambi õliga määritakse. Tihti kallatakse seebine pesu wesi maha, ilma et sellest wähemat kasu tuleks. Ülejäeuud seebist pesu weega on wäga kasulik wiljapuid ja põesaid kaSta. Seesuguse weega puid kasta, häwitab söödikuid puu juurte ümbert ära ja hoiab puid põdemise eest. Seebine wefi, töise kastmise weega segatud, on wäga kiidetaw ka peenarte  kastmiseks. Ärapäewatanud ja koguni mustaks läinud akna klaasist wõib jälle selgeks teha, kui neid soolase wee seeS leutatud wärske nõgestega heaste Serutakse. Mõnikord juhtub, et tua korstnas nõgi põlema läheb, nõnda et kuidagi ära ei saa kustutada, siiS on hea ahju suu ette natuke weewlit põlema panna. Tuli kuStub siis kohe korstnast ära. Kunas ärkad? KunaS ärkad unest üles Sa mu iluS isamaa! Ära uinu udu süles Hakka jälle õitsema! Juba õhk on õueS mahe Tasa puhub pehme tuul Õitseb aaS nii õrn ja lahe Oöpik hõiskab toome puul! Ammugi ju hommik koidab Sulle kulla kiirdega PriiuS tuli leegil loidab Paneb põued tuksuma! Loomus healed tõstwad helki Kõlin kostab läbi maa Tähed kiirgwad taewa telki Waatwad alla iluga! Sest siis ärka juba üleS Sa mu ilus isamaa! Ara uinu une süleS Hakka jäll- -itsema! 1884 40 S a k ala. Vastutaja: J. Körw.