Tallinna Sõber 16 GeitSmeS aaStalM. Tallinnas IS. Wi>kuu pääwal 1885. Alköldst aealeht Eestikahwalt «aal ja liaaades. Tuleb ükskord nädalis wälja. «.ksab «aliuaa» Lindfar»'i plriate trükimaja»: aaStaS » rubla, 40 kop.- paol-aaSta, 1 rubla 40 kap. Koju ehk postiga saadetud: aasta» » rubla pool.aa»ta« ............ 1 rubla 70 kap. /tuulutused malis«««d iga rea ehk selle aseme pealt l «op. Tellimised «õetakse »«»t«» -Li«dfar«'i pärtate trükimajas. ?«tervurgis: Z. F. Seetmedt, 0»»it«p«a»» 54. Hartus: Laalimanu. -Aakwere»; J. Auys. ?»ti»es- A. Seidelverz. Lapsalus: H. AollSerg. Lihulas: A. Mttner'» poodis. Wiljandts - K. K. raamatupood. Ilarwas: W. Uöder. Zvõrus: ?raua Aielrose. WakKas: W. Ztudotfi. Kuuresaares: Hy. Lange.— Maal: kuida iseäram» kuulutakse. Wastaja redaktor W. F. Eich hor n. Elab Baltiskis, kirjad käiwad Balliski (Baltischport LsaiiSvuiS-llvxr^.) ReaiStert Orjus ja pärispõlw. Omalt maalt, Tallinnast: Kõrgematest ametnikkudest, Kapital, kroonu-maksud. Statistika teotused. - Lim,-saadikute kogust. Wiina aktst>« kõrgendatud. Wcneleel koolides. Kurator Tallinnas. WaStns ..Llnda" watitsusele. Pahateud. Ilmad - Rakwerest- Andreas v. Rennenkampfs 1-. LiiiinemaaltTulekahju. Jsitapja, Liiwimaalt - Raudtee, Pärnust: Tute- ! kahju. Kewade hakatus. Torist: Ktwede hakatus. Knuramaait: Kuritegu. Peterburgist: Keisrikojast. Afghauistani Piire-tülist. M?nsukateust. Kroustadtist i Svealaewade ja mere sõnumid. Wõeraltmaall: Saksamaalt.  AuStria-Ungrumaalt. Prantsusmaalt. Inglismaalt. Ameerikast. Aastast. Kirja wastused. Jutu leht: Emand Gunther. Kiriku teatused. Kuulutused. Orjus ja pärispõlw. Kõne, peetud BaltiSki klubeS 16. Jõulukuu pääwal 1884, kirikliku waeste-hoolekandmise heaks. 111. Kuida juba tähendatud, wõiS ennast ühe inimese waljum  era-õigus teise peale ihulik orjus, wast fiiS pehmendama pär iõp ölwekS muutma hakata, kui maapind era-õiguse alla langes, üksikute ininreste era» omanduseks ja sedawiisi ka üht hiuda sai. Siis sai maapind  ühekS astjaks, kuhu maa-peremees tehtud tööd omaks era-waranduseks koguda ja alles hoida wõiS, kui ka töö tegija mitte enam tingimata tema era-warandus ei olnud. Wahe orjuse ja päriSpõlwe wahel on see: Ori ise, kõige oma tööjõuga on tema ihu-peremehe päris, orjal enesel ei ole era-warandust, tema ihu-peremees annab temale tahtmist mööda elu-afet, toitu ja ihu-katet. PäriSpõlwe  alune inimene on maa-peremehe käest ühe koha ehk ühe maa,tiiki saanud, kuS tema elab ja ennast oma enese tööga selle maa saagist toidab, kust tema aga ilma maa-peremehe lubata lahkuda et tohi ja kust tema üht jägu maa-saagist maa-peremehele andma, ehk üht jägu omast töö-jõust maa-peremehe heaks tarwitama ,tegu tegema" peab. PäriSpõlwe alune inimene ei ole fiiS mitte enam ori, waid on ühe koha ehk maa-tüki rentnik, aga ei mitte weel priitahtlik, waid sunnitud rentni  k. Üksi see sundmu s, ühe koha peal ehk ühe walla piiretes elama, määratud koha peal maa-tööd tegema ja selle koha eest sunnitud wiifil renti makSma, tegi maameest päriseks. Kas rent rahaga, wiljaga wõi tööga— „teuga" tasutud saab, fee ei tee wahet päriSpõlwe ja wabaduse ehk prtipõlwe wahel, sest wiimases joones peab inimene seda ikka oma tööga teenima, mida temal teisele maksa on; kaS rentnik seda tööd oma rentkoha päriSperemehe mõisaherra Põllul wõi mujal teeb, see on küll üks kõik. Et teurent juba iseenesest ,orjuS" oleks, nagu meie päiwil mõnelt poolelt kinnitakse, see on ckfituS, rumaluõ ehk ka ktuõtepunnide tühi lori, millega nemad õpetamata hulkafi eksttawad. Warafemal kesk-aeal walitseS päriSpõlw läbi kõige Lõune-ja Kesk-Euroopa, oli ennast aga Germaanlaste sugukonde juureS, tänasel Saksamaal, kõige kindlamast korraldanud. keõtiS seal kõige kauemini ja oli sel aeal, kuS meie kodumaad Saksa-riigi kõrwa lueti, sealt ka meie kodumaale weninud ja ennast siin sealtse eeskuju järel korraldanud. Waatame sellepärast natuke Germaanlaste päriSpõlwe sigimise ja kadumise peale. Juba Wana-Germaanlased, niipalju kui meie nende eluwiisidest Roomlaste kirjade läbi teame, tundfiwad oma keSkiS wab alasi ja umbwabalafi. Wiimased oltwad kahest järjest: maa päris ed, keS ühe wabalase maa peal elasiwad, selle eest tegu tegiwad ehk maksufi maksiwad, ja i hu pärifed, keS wabalase kui oma ihuperemehe  teenistuses seifiwad ja sedawiisi küll juba rohkem orjad oliwad. Mõlemad saiwad wabalase perekonna sekka luetud, oltwad ilma era-waranduseta ja neil ei olnnd õigust oma aSju ise kohtuS toimetada. WabalaSte ja umbwabalaSte wahel oli abielu keelatud. Wabalased seifiwad  ka kahes järges; oliwad Edelingid ja lihtwabalased,  kelle wahel abielu lubatud oli. Kui suur rahwaSte - rändamin e pitka rahutumat  aega ja rasket wõitlemist üle kõige selle-aegse tuntud  maailma tõi, kuõ wägew Röoma-riik kõikuma hakkaS ja GermanlaSte snguarud selgemast aealoulikule wainule aStufiwad, fiiS muutfiwad ennast ka endised seisused mit- mel wiifil. Walitud söea-juhataja (Herzog),' keda enne ainult üheks sSeakäigukS waliti, jäi kauemini, edaspidi jäädawalt ja witmaks selle õigusega ametisse, et tema poeg ilma walimata tema ametisse astus, üheS aga ka rahu-aeal kõige sugukonna ja maakonna üle walitses. Edelingid ja muist lihtwabalafi muutsiwad ennast alalisteks  sõeameesteks, kes ikka oma ülema sõea-herra, WürSti ehk Herzogi ümber oliwad, keS fiis ka mitte enam ise oma mõisadeS põllutööd ja majapidamist juhatada ei wõinud, mis sedawiist ikka rohkem maapärisete ja ihupärisete  tallitufe alla langesiwad, keS sealt lahkuda ei tohtinud, maa-saaki oma herrale andma pidiwad, niipalju kui nende eneste ülespidamisest järel jäi, ja kes sedawiist üheks maapäriseks taluseisusekS kokku sulasiwad,  kui nende ülem peremees neid mitte sõea-fulasekS kaasa wõtnud ei olnud. Maapärisete ja ihupärisete wahelt oli wahe ära kadunud ja mõlemad oliwad elutarwituse mõnul niipalju kõrgemale tõuSnud, et nendel nüüd ka oma era-waranduS olija et nemad kohtu eeS iseoma asju tallitada woistwad. Ülem sõea-herra tasuS oma wabameeliste kaasvõitlejate  teenistust sellega, et tema nendele wvidetud maadest waldafi kõige rahwaga elu-aea peale andis, neile ,maad ja rahwast laenaskuida seda nimetati. Würõtide kaitsuse  all walitsefiwad laenusaajad, oma laen-waldadeS pea piiramata wõimusega, nagu Würstid. Need laen-ehk Feudalwallad oliwad weiked riigid, maarahwad  oliwad nende riikide kodanikud. Aead oliwad rahutumad, kus ainult wägiwald walitses, kuS wägewam nõdremat keelmata kurnaõ ja neelaõ. Sellepärast andsiwad  ka need Edelingid, kellel pärismõifad oliwad, ennast kõige oma mõisaga wagewamate WürStide kaitsuse alla ja saiwad nende käest oma mõisa kui laenwalda jälle tagafi, mis midagi kahju ei teinud, sest wahe-aeal oli juba pruugiks  saanud, et laen-wallad mitte enam laenu-saaja surmaga  laenu-andja kätte tagast ei langenud, waid laenusaaja  ehk Feudalherra pärijatele jäiwad. Liht-wabalafed, nmbeõ meie päriõ-taluperemeeste kohatised, otfisiwad omalt poolelt kaitsemist wägewate Feudalherrade juureS, andsiwad  ennast nende kaitsuse alla ja sulastwad aega mööda maapäriS taluseisusega kokku. Saksamaa oli ennast wahe-aeal Satsa-Rooma riigiks korraldanud. Keiser oli ülem walitseja, ülem sõea-herra ja ülem laen-herra. Tema esimesed laenu-saajad oliwad Herzogid, Würstid, Maagrasid ja teised kõrged Feudalherrad,  keS otsekohe Keisri enese all seifiwad. Alamad Feudalherrad oliwad oma laen-waldafi nende käest saanud ja walitsefiwad maapärise talurahwa üle, kes neile maksust  maksis, nagu riigi-kodanikud kroonule, keS nende wõimuse  all seifis, nagu riigi-kodanikud riigi-walitseja wõimuse  all. Kui kerge ehk kui raske talurahwa elupõlw sel aeal oli, seda ei wõi nüüd enam selgest teada; ikka wõis fee aga sedamööda kergem ja parem, raSkem ja halwem olla, kuida see Ritter kes kui Feudalherra walla üle walitses,  pehMem ja õiglasem, ehk waljum ja wägiwaldsem olt, ia kuida see mees oli, keda tema walitsuses oma abiliseks  wõttis, kuida see suurtes riikides ka on. Aegade käigud tõiwad uusi nihkumist ja muutmist. Üksikud Feüdalherrad oliwad wägewaiks Würstideks saanud,  keS Keisriga, kui oma ülema laenu-andjaga ja kõige Saksamaa walilsejaga, wäga lõdwas sidemes seifiwad ja ka sellest sidemest peaSta püüdfiwad; wähemad Feudalherrad  langesiwad ikka rohkem nende wõimuse alla ja saiwad  nende alamaks. Feudal-walitsuse õie-aeal oliwad Riltred oma sulaStega ainsad söeamehed ja see Wiirst oli kõige wägewam, kellel neid kõige rohkem oli. Aega mõõda hakkastwad Würstid palgatud sõeawäge pidama ja nendele omalt poolelt Pealikuid panema, ülepea alalist sõeawäge asutama. Sellega lõppes Rittrete tähtsus ära ja Feudalherra,  keS enne sõeamees olnud, muutis ennast rahuliseks mõisaherraks, läks jäädawalt oma mõisa elama ja hakkas ise oma põllutööd ja majapidamist juhatama. Seal läks temal töölist tarwis ja selleks sai talurahwale ehk endistele  walla-kodanikudele maksude asemel tegu peale pandud. Sellega algas talurahwa raskem päriSpõlwe aeg. Feudalwalitsuse  aega selleks aeaks pidada, kus talurahwa elupõlw kõige raskem oli on ekfitus. Raskem aeg algas wast fiis, kui Rittrete eht waba sõeameeõte seisuse asemele palgatud, alalist sõeawäge asutati ja endist Feudalherrat paljaks mõisnikuks maha rusuti. Würstid rususiwad endist Feudalherrat  omaks paljaks alamaks, Feudalherra kortsus paljaks mõisnikuks kokku, wallad ei olnud mitte enam riigid, talurahwad ei wõinud fiiS ka enam walla kodanikud  olla, waid saiwad maaga üheõ mõisniku päriseks.  See tuli ilma ühegi iseäralise seaduseta, ilma teadmata  ja tahtmata, nagu looduse wäega. Wahe mõifaherrade  ja talupoegade wahel oli niisama suureks jäänud kui enne, aga kui möisaherra nüüd ise täitsa Würsti alamaks  saanud oli, fiis alanes talupoeg iseenesest alama alamaks, seifis otse kui kahekordse rusumise all. Sel alamal ehk alatumal pärispõlwe aeal, kuS talupoega  jälle i hupärisekS nimetama hakati, kui see nimi ka mitte täitsa aSja kohaline ei olnud, ei olnud pärisinimeStel õigust wallast wälja minna, ega olnud õigust  oma elu oma enese tahtmist mööda korraldada. Oma laste abielusse heitmiseks pidi talupoeg möisaherra käest luba paluma ja selle eest ka üht iseäralist maksu maksma. Omaks koduseks teenistuseks wõis möisaherra oma wallarahwa  keskist tahtmist mööda neid wõtta, keda tema selleks kõlwulisemaks pidas, wõis neid tahtmist mööda igaüheks teenistuseks tarwitada, neile tahtmist mööda ülespidamist, palka ja määratud wiistl karistust mõista. Ikka seifis pärisrahwaS aga kohtute kaitsuse all, wõiS kohtu ees ise oma eest kosta ja wõis omale era-warandust koguda. Häda aeal pidi pärisherra oma päriSrahwa ehk pärisalamate eest hoolt kandma. Nii kaugele oliwad asjad Saksamaal kesk-aea lõpul, f. o. enne Lutheruse kirikupuhastamise hakatust jõudnud. Würstid oliwad wõimust rohkem oma kätte kokku kogunud ja oliwad selleks Feudalherrade wõimust nende waldadeS alamale rõhunud. Walitsust mõisaherrade käest täitsa ära wõtta, talurahwast wabastada ja teiõte seisusetega üheS würstliku kohtute alla heita, seda ei tulnud WürStidel osalt meele, osalt ei julgenud nemad seda teha. Waheaeal  oliwad kakS wõimu ikka wägewamaks ja wägewamakS saanud: linnad oma wägewa kodanikkudega ja rikkad kloostred oma wägewa waimult  ku seltskonnaga. Need mõlemad nõudfiwad omale würstliku wõimust, saiwad seda ka rohkem ehk wähem, ja elafiwad Würstidega sagedast lausa waenuS ja sõeaS. Nende wasta tarwitafiwad Würstid oma maakondade abi, s. o. mõisnikkude abi, sest talurahwal ei olnud sel aeal ühegiS nõuukoguS istet ega häält, talurahwaS oli mõisaherrade  päris ja pidi ennast selle poole hoidma, kelle poole  möisaherra hoida käskis. Et aga msisaherrad mitte waenlaSte poole ei hoiaks, sellepärast kinnitafiwad Würstid  nende wõimust talurahwa üle maaseaduste läbi, laiendafiwad  seda ka paiguti weel, kus juures msisaherrad