Sakala Z 6, Wiliandis, 6. Septembnwu piewal tBBv. m. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja Väljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. üleliia Palju. Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Tartust: Mis Pärnu Postimees Eesti Postimehest ütleb; Mustwee näitusest; professor Aspelin; Seltside koosolekud; Tartu suurekooli õpilaste arw. Tartumaalt: Kõrtside nurjatu elu. Tallinnast:  Kubernäri herra, uus politseimeister. Järwemaalt: Mis jälle piip teinud. Lääne maakonnast: Laps hundi pesas. Kuresaarest:  Uus superintendent. Riiast: Maapäew; krahw Todleben; uued politseid; tulekahjud; nigrutide arw. Liibauist: Sadam. Narmast:  Sadama puhastamine. Peeterburgisi: Keiserliku Majesteedi ja Keiserliku Kõrguste Suurwürstide teekonnad; kooliministri teekond. Moskwast: Keiserlik Majesteet reisib Moskwast läbi. Warsaawast: Hirmsad marud. Wõeralt maalt. Berliini st: Würst Bismark ja kaubaministri wahetus. Hollandimaalt: Noor printsessina. Konstantinoopolist:  Türgi sõapealikud lähemad Saksamaale. Albaanlast:  Päämehede koosolek. Roomast: Hullustaja trahw. Jamaika saarelt: Hirmus maru. Kirja wastused. Kuulutused. Lisaleht. Isamaa ja armukese eest. 11. Laulmisest. 11. Wiimane lühikene wastus. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Nalja tilgad:  Eestipoiga ja Baltipapa. Üleliia palju. Septembri maapäew kokku tulema, kus töiste asjade kõrwal ka politsei seadmisest  maal peab räägitama ja selle kohta otsust tehtama. Wõib olla, et siis ka Sillakohtuherrade abilised, mis igasse kihelkonda soowiti, seal kindlaks asjaks tehakse. Sellepärast on siis „Eesti Postimees" õige aja arwanud  olewat, selle pealkirja all: „Üleliia palju!" meie rahwast ja tema kurjategudest tunnistust anda, mis küll karwad ihu peal püsti ajab, aga mis jo praegusel ajal üks tunnistus on, mille eest temale suurt tänu saab antama. Paneme natukene terasemalt tähele, mis „Ecsti Postimees" lpeie Eestirabwast tunnistab. „ ti PoSllme utab: „Üleliia palju, ma küsid: mis ehk mida meil siin Baltia kodumaal nii üleliia palju on? Oh, Andres, ma pean raske südamega tunnistama: meie auusa elu ja hea käekäigu (!) kohta on meil liig palju süüalust  ja wangisi, kes oma kelmitegude pärast raudristide  taga teuwäärilift palka ootawad, ja neid on üleliia palju!" Wangihooned olla meil nii täis, et nende ruumid ära puududa, ütleb „ Eesti Postimees" ja sellepärast olla wangihooneid liig wähe. „Eesti Postimees" on siis eesseiswas kirjas tunnistanud, et meil „üleliia" kurjategijaid olla, mis tähendab, et meil neid enam on, kui kellegi muu maal. Mis aga ütleb statistika seie juure? Statistika ütleb, et meie maal wähem kurjategnsi sünnib, kui kellegi töisel maal. Näituseks oleme ka Pärnu linnas olewa waugihoonest kuulnud, et seal wiimaste paari aasta sees nii wähe wangisi ülespidada on, et seda juba imeks pannakse ja linnas selle üle räägitakse. Muidugi, Pärnu Silla kohus wa atab tänuwäärt kombel selle järele, et kõrtsid õigel ajal kinni on ja seal kaarta ei mängita. Mitmed kõrtsimehed on kuude kaupa selle eest kinni istunud, et nimetatud tükis käsku ei täitnud, ja sellepärast on seal ka wähem kurjategnsi leida. Meie kodumaal on wiimasel ajal küll õige sagedaste inimeste tapmisi olnud, aga suurem jagu neist on kõrtsides ja ööse joonud pääga riidlemise juures tapetud. Need kurjateud oleksiwad tegemata jäänud, kui kõrtsides seesugune hea kord walitseks, nagu ta peaks walitsema. Ka loodame, et kui nüüd uue seaduse järele meie hobusewargad Siberimaale on saadetud,  kelle hulk jo ka sugugi wäga suur ei ole, et siis meie maa kurjategude poolest töiste seas kõige wiimasemaS  liigis saab seisma. Sellepärast ei wõi keegi praegu meie maast õigusega  ütelda, et temas üleliia palju kurjategijaid on, aga seda peame küll tunnistama, et meil üleliia palju kõrtsielu on ja meie nurjatu kõrtsielu üleliia  palju kurjategijaid sünnitab. Seda peab igamees  tunnistama, kes oma ütelust elu juhtumiste ja tõeste olnud sündmuste materiali peale põhjendab. Selle materialiga ei lahe aga ka mitte sugugi ühte, mis „Eesti Postimees" weel kirjutab, kui ta omas kirjas edasi ütleb: „Jnimesed peawad paremaks õpetuse juures saama saawad nagu näitab ikka pahemaks) neid haritakse ja pestakse, lähewad ikka roojasemaks) neid õpetatakse ja maenitsetakse, lähewad aga ikka jõledamaks ja rumalamaks ze." Siis ütleb „Eesti Postimees" edafi: „Kui koolis, leeritoas ja kirikus head õpetust antakse, aga kodu jälle kõik maha kistakse ja jalgade alla tallatakse, mis abi ehk tugi, mis juhatust ehk kinnitust õige tee peal edasi käia wõib sealt noorte südametele tulla!" Sell kombel on siis „Eesti Postimehe" arwamise järele meie rahwa kodune elu nagu üks rööwli augu elu, kus kõik maha kistakse, mis õigel kombel koolides, kirikutes  ja leeritubades õpetatakse. Kes aga meie talurahwa  kodust elu tunneb, teab wäga heaste, et seal, ehk weel puudust küllalt on, üht niisugust elu, nagu teda „Eesti Postimees" maalib, mitte ei ole. Kui meie seal ka peenema hariduse puudust leiame, kurjust ei leia meie sealt mitte. Seda ei ole juba sellepärast meie juures wõimalik, et meie rahwas üks nii töökas rahwas on, nagu arwa leida, ja auus hoolas töö ja kurjateud mitte kokku ei sünni. Kurjategude juurt ei ole sellepärast mitte meie maal elawa perekondade elnft otsida, nagu „Eesti Potimees" näitab, waid muialt. Meie ei wõi mitte kõik asjad siin ülesnimetada,  kust kurjategnsi wälja sigineb, waid tahame paljalt üht asja lühidelt ette tuua, mida „ Eesti Postimees" ka nimetab, aga hoopis töises arwamises, see on rahwakoolide puudus. Meie linnade alewikud on praegu täis Eestlasi, kes maalt sinna sisse on rändanud, ja kes muud keelt ei mõista, kui Eestikeelt. Aga waatame järele, kas seal neil inimestel ka Eestikeele linna koolist on, siis meie neid ei leia. Üksi Pärnu linnas teame ühe seesuguse  linna kooli olewat. Meie alewikute waesed inimesed  saadawad siis omad lapsed paariks aastaks Saksakeele  elementar-kooli, kus laps selle aja sees waewalt halba Sakjakeelt õpib rääkima, aga kõik muu õpetus on temast mööda läinud: tema on südame poolest harimata  jäänud, ja kui wanematel kodu wõimalik ei ole, seda puudust omalt poolt täiendada, siis on ka kelm pea walmis. Pärige kohtu aktidest järele, siis saate leidma, et suurem jagu meie kurjategijaid seesugusel kombel oma elu on alustanud. Siiski ei ole meil weel üleliia palju kurjategijaid, mis meie rahwa wagasest ja jumalakartlikust kodusest elust tuleb, aga meil on üleliia wähe Eesti koolisi linnades seda ei wõi keegi salata. Ka meie maakoolidest oleks siin palju rääkida, aga meie jätame seda töiseks korraks. Saksastamise tuju meie maakoolides teeks nimelt palju enam kahju, kui mitte see mõnus pruuk meil ei oleks, et lapsed üksi talwel koolis käiwad, aga suwel kodu tööd teewad. See seadelmus hoiab meie noort sugu maal praegu õige tee peal. Ja waatame oma tütarlaste kihelkonna koolide peale, kas see siis meie noore soole õnnistuseks on, kui seal mõnes kohas Saksakeelt ja õlgedest kübaraid punuma  õpetatakse, aga kui pärast tüdruk oma sukka tahab nõelutud saada, siis peab teda linna nõelumiseks wiima? Meie leiame palju wõeriti asju oma toolides, mida aga meie talurahwa kodune waga ja korraline elu õnnekorral  jälle ära tasandab. Aga «Eesti Postimees" ei tunnista mitte üksi, et kurjateud meie rahwa kodusest elust wälja siginewad, waid ta näitab seda kodust elu ka felgemine ette. Siin annab ta aga üht täitsa jõledat tunnistust meie rahwa kohta, millel kõige wähemat tõe kübet juures ei ole. «Eesti Postimees" kirjutab: «Tõsi küll, ka meitegi maal ähwardab jsle ja uskmata meel maa ja rahwa nuhtluseks ja witsaks saama, et mõistlikumad kohkudes peawad õhkama: Aita Jumal, kuhu peab meid niisugune  jsle umbusk wiimaks wiima, kui meile wiletsa ja suitsema piirutunglaga kesk heledal päikese walgusel õiget teed tahetakse õpetada ja juhatada?" SiiS kirjutab  «Eesti Postimees" edasi: «Hale lugu on küll, et meie päewil asju sünnib, mis üle mehed nutawad, aga uulitsapoisid naerawad, ja need ka ühes, kes raudristide  takka wälja hirwitawad ja küsiwad: Kus on Jumal  ja mis on tema seadus ja walitsuS? Meie elame ja teeme, mis meie tahame, sõõme, joome ja oleme rõõmsad, homme oleme surnud, siis ei haugu enam penigi taga! Jumalast ja tema seadusest räägitakse weel kirikutes ja koolimajades, aga mis see meitesse puutub? Mis on au, mis häbi, mis on õige, mis kõwer, miS on kohus, mis ülekohus zc.? Auus, õige ja kohus on meile üksi see, mis kasu saadab, kõik muu on wana inimeste igaw jutt, mis meite uuem tarkus tühjaks Paneb ja mitte wasta ei wõta." Nii tunnistab «Eesti Postimees" Eestirahwaft. Meie omalt poolt ei ole weel seesugust ütlemata jõledat ja hukka läinud inimest näinud, kes sedawiisi räägib, ja meie ei usu ka, et seesugust üleüldse meie rahwa seas on. «EeSti Postimees" ütleb jo ka ise, et mehed nende asjade üle nutawad, aga uulitsapoisid ja need, kes raudristide tagasi wälja hirwitawad, pidada siin naerma. Rüüd küsiksime hea meelega: Missuguses linnas on seesugust uulitsapoissa, kes naerawad, kui ei tea keS? ütleb: Jumalat ei ole? Kust on need uulitsapoisid seesuguse  jõleda küsimise üle naerma õppinud? Mis läbi on nad nii madalateks uulitsapoistekS langenud? Ka oleme sagedaste meie maa wangihoonetest mõõda minnes seal sees kiriku laulust kuulnud laulwat, kas seda tõeste Jumala pilkamiseks seal tehti? Ehk saawad meie hingekarjatsed,  kui nad wangidele Jumala sõna kuulutama lähewad, tõeste wastuseks: KuS on Jumal?! Auusatest inimestest meie ei taha sugugi rääkida, aga «Eesti Postimees" saab ka waewalt «nulitsapoiste" ja nende seast, kes «raudristide taga hirwitawad" wähe seesugust täitsa nurja läinud inimesi leidma, kes nõnda räägiwad ja kõige pühama asjadest küsiwad, nagu ta siin meie terwe rahwa kohta tunnistab. Muud otsust meie sellepärast «Eesti Postimehe" eesnimetatud kirja lugedes ei saa, kui seda: «EeSti Postimees" on Eestirahwast üleliia palju laiul  anud. Arwas ta ehk meie rahwast seeläbi mõne