noor Mustlane temaga abielusse, kuna ta ise soowib, enamast ikka 14 ja 15 eluaastal. Ungria maal lasewad nad ennast küll ka laulatada,  aga Mustlasest, muidu piawad nad igat kirikus laulatatud abielu seisust wäär-abieluks. Ükski Mustlane ei wõta omale naest ühegi töise rahwa seast, kuid ükfi Mustlaste seast, sest muidu on see abielu mehele nende aru järele teutuseks. Ei ole mehele naene enam meelt mööda, siis saadab ta teda ilma armuta minema. Oma naeste ebatruu'ust waatawad Mustlased külmusega pealt, kui aga naesed ka nende wastu ikka lahkeks ja armsaks jäewad; märkab aga Mustlane naese poolt ka oma wastu külmust häda siis tema õnneliku sõbrale, kui ta mitte Mustlane ei ole; kahtlusmeelse Mustlase wiha eest ei pease tema enam. Oma eest wõitlemise julguseta, on Mustlasel kõik teed teada, kuhu häda ajal oma waenlase eest putkama saab, ilma oma elu kaalu peale panemiseta. Hariduse kaswatuse peale ei ole selle toore rahwa juures mõteldagi. Üleüldlik, pea loomade  armastus oma laste wastu teeb, et nad neid kunagi ei karista, waid neid noorelt juba laiskuse, warguse ja pettuse peale harjutawad. Elukombete rikkumine on selle rahwa juures nii suur, et neil suur rõõm koleda tegude üle on; sellepärast pruugiti neid kord ka witjameestcks  nuhtluste paikade peal. Nad on hoopis arad, ja warastawad ennegi sealt, kus nad kindlast? julged wõiwad olla. Nad ei murra kunagi öösel maja lukust lahti, ei ole sellega sugugi aida lõhkujad wargad. Oma loomuliku argduse pärast ei ole neid, kõige wähem Hispania maal, kunagi kroonu teenistusse  pruugitud. Ungria ja Siebenbürgia maal on neid küll lahingisse aetud, aga keegi ei ole weel nende wahwust näinud. Keegi reisija, kes Siebenbürgia ja Ungria maal reisinud, kirjutab nendest järgmiselt: „Pea igal pool leitakse neid ja neil on seal omad telgid, mis arwa paremad wälja näewad, kui elajate koopad.  Nad hoiawad ennast töistest elanikudest lahku, mispärast siis ka nende onnid isepaikades on. Üks hobuse roju wiab neid külast külasse, metsast metsa. Luba eest, kuhugi elama asuda, saawad nad maaomanikudelle wõlgnikudeks; et neil ommetegi raha pole maksa, siis teewad nad seda tööga tasa. Kus nad ise omapead on, seal armastawad nad magusat laisklemist; kus nad aga orjuse töödele pruugitud saawad ja walitsuse all seisawad, seal teewad nad usinaste  ja tüdimata tööd. Nad saawad, kui nad orjuse teenistuses on, omanikude poolt toidetud.  Naljakas on, neid ühe niisuguse sööma ajal suure katla ümber näha, kus nad, pitkali maas, endid wäljaS sinise taewa all nõndasama rõõmsad ja rahulikud tunnewad olewat, kui rikkad oma toredates lossides. Wiina pudel käib suust suhu, isegi poole aastane laps saab sellest ka oma suutäie. Nad kannawad paha ilma imestamise wäärt pitkalise ja rahulise meelega; sest maast madalast saawad nad sellepeale  juba harjutud. Ma olen 5 künni 7 aastalist lapsi kange külmaga paljalt lume ja jää peal ümberjookswat näinud, ilma et see nendele kõige wähemat köhagi sünnitaks. Poisikestel  on künni 10 aastani wäga arwa riided seljas, nõndasama tütarlastel künni 5-dama aastani. Nende telkides, mis turbadest lattide peale ülestehtud on, walitseb igawene suits. Põrand on seal seesama, mis ta ilma loomisel Aadama aegu oli. Peale katla, kus nad oma toitu walmistawad, ei leita niisugustes elavustes pea ühtki majariista. Magamise koht on ühtlasi  kõikidelle, mehed ja naesed, noor ja wana lamawad kõik läbistiku segamini selle peale. Ka on nende ruum seal nii kitsas, et, kui nende perekond weel suurem on, pea kõik telk uks magamise laager on. Nende riided on nende eluwiiside kohased; sest nad on ainult hilbud. Wäga kena on neid ühes niisuguses elamise  laagris pealt waadata. Kõik loodus seisab wäljas waikses rahus. Ühe telgi ukse ees seisab üks wana elatand halli peaga mees pool hommikumaa riides. Tema silmist paistab  auusus wälja. Pool naeratates suitsetab ta oma piipu ja waatab ühe salga poolalasti  laste peale, kes ühe kinniköidetud tantsukaru  ümber mängiwad. Mitte kaugel manast hallpeast istub üks ilus noor neiu, pruuni näuga. Ta pead katab punane kübar, mille alt süsimustad juuksed pikas palmiknteS üle õlade maha rippuwad. Selle kõrwas seisab üks noor mees, kes ühtepuhku lahkelt tema peale waatab, kuna tütarlaps tuld üles kohendateS  aeg ajalt ka mõnd silma waadet noore mehe peale wiskab, mis seda tõeste kui tuliste süte peale seisma paneb. Eemal tagapool pimedas, nagu udu seeS, lamawad nende seltsilised üksikult halja muru peal maas. Just niisuguse pildi juures on wift kuulus Wene kirjanik Puschkin oma luulet „Il,kiraiiM" s. o. „Mustlase tüdruk" ilmale sünnitanud. Seal seisab ka rändajate Mustlaste laager sügawas une hõlmas. Tuled on kustunud. Kangel silmaringis ülestõusew kuu walguStab oma tumeda paistega üht wana kest, kes praegu mõttes on, kustunud söetuld jälle üleskohendada.  Ta on üksi weel ülewal walwamas, sest ta ootab oma tütart Simfiret, kes kaugeks  metsa on wiibinud. Wiimaks jõuab tütar koju, ja temaga ka üks wõeras, keda ta isale tutwustab: „Siin, isa, kaasaliseks toon Üht wõerast sull'; sealt leidsin teda Oitsis hobusetega, Tõin laagri teda puhkama; Ta Mustlaseks siin soowib saada, Ja seaduse eest põgenes. Ma tahan lahkelt teda hoida. Aleko nimi tall. Ta walmis Mind iga tee peal ellalt ait'ma." Noore tütarlapse kõne on siin wäga awalik,  waba ja liht, nagu see ka ise waba looduse laps on, kes ühtki sundust, ühtki keeldust ei tunne ja oma armastust awalikult isale ära räägib. Wanakene wõtab wõerast oma telki wastu, ja warssi on see wõerasmees  pruuni metsalapse õnnelik abikaas. Kaks aastat on mööda läinud. Aleko on juba Mustlaste eluga harjunud, rändab nendega ümber ja armastab ikka weel palawalt  Simfiret. Kohkudes jäeb ta aga waatama,  kui ta Simfiret ühel hommikul oma lapse kätki juures üht isewiist, teda wõerastawat  ja koledalt liigutawat laulu kuuleb laulwat. See laulab: „Wana mees, wali meeS, Peksa mind, surrma mind, Nuaga, tulega, Külmaks jäen, ei karda sind. Süda mull, malmis on, Naerma sind, põlgades; Töine mind armastab, Olen tema igawes. Peksa mind, surrma mind, Kurdiks jäen, keel on mull, Wana mees, wali mees, Teada saad, on wõeras sull. Lahkem kui lille lõhn Palawam kui päik'se Paist', Magusast, mahedast, Meelitab mind oma naist. Armsaste, kalliste, Waiksel ööl iststme, Sagedaste waljuste, Sinu hallpead naersime!" Aleko: Pea suu, Simfire; wait! meie tahame Simfire: Kas mõistad küll seda laulu ja mind? Aleko: Simfire! Simfire: Sull on õigus pahandada, Seda laulu laulan sulle! (Läheb ära lauldes: Wana mees, wali mees, j. n. e.) On näha, Simsire heitlik Mustlase-weri ei salga ennast siin mitte; ta on wanadliku meest warsst unustanud; t» hakkab, kuna üks noor nägus Mustlase poiss tema armastust on mõistnud omale meelitada, teda põlgama ja kogunigi trotsima. Pahane ja kahtlusmeelne  Aleko kaebab oma õnnetust isale, oma äiale. See aga tuletab talle Mustlaste waba kombeid meele, mille järele abielu köidised neile wähe muret tegewat; ta jutustab talle ise oma lugu: kuidas naene, keda ta omale walinud, Simfire ema, teda petnud ja ühe töise noore Mustlase poisiga ära läinud. Aleko aga ei taha niisugusest põsastawaft sündmusest kuuldagi. Tema, kui seaduse sunnil loomulikust olekust «välja lükatud Eurooplane,  mõtleb aga hoopis tõisiti, ei pane wana hallpea rahuliku jutustusest tähelegi, ta wannub omas südames neile kättemaksmist.  Wiimaks leiab ta neid ühel ööl sala koosolekul, kargab süidlaste peale, ja pistab neid mõlemaid põueodaga läbi. (Järg jäeb tulema.) Mõnesugused sõnumed. Tiutus tiutuse wasta. Makedoonia kuninga  Wilipp 11. ajal elas Makedoonias üliosaw  wibukütt nimega Aster, kes nooldega linndust lennust maha laskis ja sellepärast terwel maal linnukütiks kutsuti. Wilipi sõjakuulsusest  waimustatud, pakkus ta ennast tema teenistusse, sai aga selle pahandama wastusse: „Kui kuningal warblastega sõda juhtuda, siis lasta ta teda kutsuda." Selle tiutawa wastusse üle wihastatud, läks Aster waenlase wäe hulka teenima ja kui Wilipp warsi selle järele Metene linna Trazias ümberpiiras, lasti üks wibunool tema paremasse silma. Kui noolt ligemalt labiwaadati, leiti selle peal järgmised sõnad kirjutatud: „Wilipi paremalle silmale! Tiutune." Seda wõis aga ainult Aster korda saata, ja see arwa mine oli õige. Wilipp wõttis noole, mis temalt silma oli rõõwinud ja kirjutas selle peale: „Aster piab rippuma!" Kuningas pidas sõna, linn wõideti ära ja osaw wibukütt  kautas wahwa töö eest elu. Nii jäi töine tiutamise eest silmast, töine jälle elust ilma. Ameerikamaa nali. Üks koer, nimega „lak", oli oma peremehe juurest kaduma läinud.  Selle koera omaniku sõber juhtus loomaga  uulitsa peal kokku ja sai aru, et koer oma peremeest näitas otsiwat. Wõeras meelitas  koera enesega ühes ja läks siis ühe kõnetoru  kontorisse. Ta küsis oma sõbra käest: „Kas Teie koer on ara kadunud?" „Ja" oli wastus, „kus ta on?" „Mina olen teda leidnud, hüitke teda," ütles sõber wasta. „Jak! Jak! kus sa oled?" kõlas hüidmise torust heal. Koer oli sõbrast toru juure wiitud  ja koera kõrw heaste toru ligidale seatud. Koer tundis oma peremehe healt kohe ara ja wastas rõõmuga karates: Hauw! hauw! hauw! ning ühe poole tunni pärast oliwad härra ja tema koer kontoris üks töist jälle leidnud. UuS raamat, nimega Inglise kuningana. Nimetatud raamat on hilja aja eest Inglismaal  ilmunud ja 10,000 eksemplari on kohe tema ilmumise päewal ära müitud. Selle raamatu liia nõudmise pärast saamad selle raamatu  wäljaandjad käesolcwal kuul töise suurema  trüki weel wälja andma. Prantsuse- ja Saksakeele tõlgid saawad ka töise trükiga ühel ajal ilmuma. Wana poisi wiimne soow. Wiini matmise  seltst ammetniku juure tuli üks wana mehikene. „Minu härra," ütles tema kontoris  ühe ammetnikule, „mina soowin ennast matta lasta." Ammetnik kohkus, seda kuuldes, ära. „Mina soowin ennast ilusaste ja wiisipäralikult  matta lasta, kui mina ära suren." Kohkunud ammetnik hakkas nüid wanakesega tema soowi üle rääkima. Manamees ütles: „Mina olen juba 93 aastat wana, ma tunnen  selgeste, et ma enam kaua ei saa elama. Üks mõtte aga waewab mind weel. Ehk mull küll kaunis suur warandus on, mis ma oma pärijate käest riisuda ei taha, ommeti tunnen ma ette ära, et pärijad mind liig kehwa moodu saawad matma. Et minu sugulastel minu matmise kehwnse ei ka toreduse üle ütlemist ei oleks, sellepärast tahan mina ise oma matmise pidu tellida." „Kas Teie soowite esimese, töise WSi kolmandama klassi matust? Kas soowite  metallist wõi tammepuust puusärli, wõi koguni üht...?" „Mina olen päris liht puusärgiga rahul, aga wälimist toredust wõib rohkem olla; peaasjad olgu näituseks: tore klaas-surnuwanker, kuus kimled olgu ees ja walge kinnastega tore kutsar istugu pukis. Ülepea peab kõik nii olema, kui ühel wanal poismehel passib." „Wäga hea, aga lubage mind pisut ütelda. Kui Teie surnut olete ja mina Teid Teie soowi järele matnud olen, ja kui Teie pärandajad nii palju wälja ei maksa, mis siis saab?" - Mina lse maksan wälja," ütles wanamees ja tõmbas rahakotti taskust wälja. „Rehkendage kõik kokku, mina tahan auusaste maksa." Seltsi ammetnik rehkendas  maksu kokku ja andis rehknungi wanamehe  kätte. Wanakene maksis wiimsc kopikuni wälja ja läks. Kahe kuu pärast suri wanapois  ära ja sugulased arwasiwad, kuida wana poissi kõige weiksemate kuludega wõiks ära kasida. Nemad oliwad wäga kohkunud, kui neile sai teada antud, et wanapois ise juba enne suremist kuus korda kallima matukse oli tellinud, kui pärijad oliwad wälja rehkendanud. Kõige suuremad tollimaksjad Wene riigis. Kõige suuremad tollimaksjad on, nii kui ajaleht „Neue Zeit" teab rääkida, tubaka kauplejad ja wabrikandid Asmolow Rostowift ja Bogdanow'i kontor esimene kauplus maksis minewal aastal 1,300,000 rbl. panderollide eest ja töine maksis 1,200,000 rubla. Ühe maese tütarlapse elulugu ja õnn. Järgmist lugu jutustawad Ameerika lehed, kuida waene tütarlaps kümne kordseks miljonäriks ja piiskopi prouaks on saanud. 10 aasta manuses tuli meie jutus ettetulew tütarlaps kord oma kodumaa külast Illionist Chicagvste ja leidis Singer'i õmbluse masinate mabriku poodis oma kohalist teenistust. Tema peatöö oli esialgu masinate pealt tolmu ara pühkimine ning aeg ajalt õppis ta mitmesuguste  masinate pruukimist täieste tundma. Tööjuhataja tundis noore neiukese suurt tundmist  ja pandis teda selle soowiga agenti ette, et see teda masinate müijate seltsi arwaks, mis ka sündis. Aastal 1869 asutas Singer'i käsitöö  selts meel töise seltsi peakaupluse Denwer Colorado sse ja pandis Eliisabeth'i, keS nüid juba 21 aastane oli, kaupluse juhatajaks. Eliisabeth saatis oma peale mõetud tööd wäga suure osawusega korda, ta seadis ümberkautse kohtadesse mitmed abikauplused ja käis ise neid kauplusi sagedaste maatamas ja üle rewideerimas.  Übe niisuguse käigu peal tutwustas ta ennast Wyomingis karja kasmataja J. W. Iliffiga, kellel seekord Territoriumis ja Colorados  kõige suuremad karjad ja karjamaad pärisomanduseks olimad. Temal oli mitu 100,000 karielajat ja peale selle meel muid elajaid. Eliisabeth ja Illist heitsimad abielusse ja elasimad esite Cheyennis, pärast poole aga Denveris, selle linna kõige toredamas palastis. Aastal 1876 suri aga Ilist ära ja jättis lesele ja kahele pojale päratu suure waranduse järele. Lesk toimetas elaja kasmatamist ja müimist ikka edasi ja pandis nii päratu suure waranduse kokku, mis üle 10 miljoni dollari ulatas. Mitmed ja mitmed soomisimad teda omale abikaasaks, aga tema ei mõtnud kedagi wastu, sest ta mõtles ennast raha pärast tahetawad. Üks Jumalamees, piiskop Warren Atlantaft, 011 aga töistest tahtjatest kõigist kawalam lesele ette puhuma, et tema wanapoolset naeSterahwast mitte tema waranduse, waid armastuse pärast omale ihkab ja saigi lese ühes tema warandusega  omale. Ärka. Ärka unest, rahwas ärka! Koit su õuues kumendab. Tõsta pead ja paikest märka, Mis sult' lahkest naeratab. Küllalt ju sa oled magand Musta pimeduse sees, Kaua, kaua walul ägan d, Orjaikkes vigades. Seitse sada aastat aega, Mill sa paikest pole nain'd; Kandes ohkel orja lõega Rumalaks ja tuimaks läin'd! Sest siis rahwas, ärka, ärka! Koit ju õuues kumendab^ Tõsta pead ja päikest märka, Mis sull' lahkest naeratab. Ed. L. Vöhrmann 1684 l4 Sakala. Wastutaja- J. KSrw