hakkas tubliste peale. Tsarl Noedt sai esimese luba raudteega pressitud heinu wedada ja andis sellega asjale hea suure sammu edenduseks. Seda aega wõibki heinde preSsimise alustuseks meie juures arwata.  Peale seda hakati tubliste raudteesid mööda pressitud heinu ja õlgi Peeterburgisse weama, mis esimestes aastades juba üle milljoni puuda ulatas. Peeterburgis pruugitakse iga aasta umbes 2,300,000 puuda heinu ja õlgi, kellest umbes 1,000,000 puuda lodjades ja koorma wiist ligi lähedalt sisse weetakse. 7—B aastat tagasi oli pressitud hein aruldane asi, aga nüüd on ta pealinnades igapäewane kaup. Peeterburgis on teda määratumad suured kogud, „Põhja Seltsi" küünides ja ka teistes ruumides koos. Franki>mb Mak-danald, Süjos ja Simson Nowgorodis,  krahw Lamstrow Moskwas ja töised kauplewad pressitud heina õige suure summadega. Esimesed pressiwad iga aasta umbes 500,000 puuda heinu ja umbes 80,000 puuda õlgi. Siin peame ka seda nimetama, et heina pressimist Nowgorodi kubermangus mitte üksi kaupmehed, waid ka talupojad pruugiwad, kõige rohkem Tschudvwi jaama lähedal. Põllupidaja würst N. lenikeiwi teadustuses („Põllutöö aja lehes" 1881 97) on talupojad Nikolajewi raudtee lähedal omale juba heina pressimise masinad muretsenud.  Pressimise masinaid walmistab ka seal kohaline  talumees 100 rublq eest, aga wäljamaalt tuua maksab 200 ja enam. Niisuguse pressimise masinaga pressiwad talupojad 10 tunni aja sees 50 tuuti, millest iga üks 5 puuda kaalub. 1882 aastani müüsiwad masina kaupluse kohad üksikult heina pressimise  masinaid ja arwa, aga nüüd ostetakse neid juba kümnede kaupa. Masinate headus on ka tubliste  edenenud, ka meil on mehi, kes neid on ülesleidnud,  nagu: Noedt, San-Galli, inseneer Wolowski ja muud. Wõib loota, et heina preösimine saab meie juures nõndasama pruugitawaks minema, kui ta Ameerikamaa  ühendud linnades juba on. (Järg jäeb tulema.) Loomade meel. 11. Keegi Shweitsi mees sai kaarna poja, kellele ta nimi „Jerl" andis, keda ta suureks kaswatas ja siis lahti laskis, aga kes oma leiwawanemast lahkuda ei tahtnud, waid tema juure tagasi lendas. Siin oli ta õppinud kanade seas sööma, pererahwa söögilaua all koera ja kassi eest leiwa tükkisid ära wõtma, ennast nimepidi hüüdma, koerana haukuma, kukena laulma ja kõiksugu imetükkisid tegema. Kui peremees kutsus teda kummardama, siis kükitas rõngake maani, lautas tiiwad laiale ja kuristas iseeneses. Kord räägiti ta kuuldes, et Türgi preestrid kõrgest tornist hüüdwat: „akber - allah joh", rõngake wõttis need sõnad silmapilk suhu ja rääkis neid alati. Juhtus ta midagi ära lõhkumg ehk ilma nägemata ära wõtma, ja pidi ta selle eest nuheldud saama, siis puges ta kohegile ulu alla ära ja kannatas seal terwed päewad  nälga, senni kui armas, et tema üle enam keegi ei pahanda, puges jälle ühes warastatud asjaga wälja. Sellsamal ajal oli ta ise õieti kuri: koeradki ei saanud armu, kanad rebis ta sabapidi kinni ja karjutas  neid tükk aega. Tõuusis aga majalindude wahel tüli, seal oli ronk kohe lepitamas ja selle eest auustasiwad  teda kõik. Suures sõpruses elas ta õuue koeraga: otsis temalt kirpa, aukus ühes wõeraste peale j. n. e. Peale selle aitas ta aiawilja seest umbrohtu kitkuda ja walwas põllutöö ajal weikeste laste juures. Juhtus ta ukse taha jäema, siis koputas ta inimese kombel, künni sisse lasti. Nägi ta ukse sees luku aukus wõtme, keeris teda ja läks lausumata tuppa. Töiste kaarnatega, kiskus ta wahwaste ja kui häda kippus kätte tulema, kutsus inimesi appi. Ta jõi kohwi, soris raamatut, nuusutas tubakast ja igakord kummardas selle kes aewastas. Jerli peremees  ütles mõnda korda: mu rongakesel on õpetamata rohkem märku, meelt ja käwaluft, kui mõnel 17—18 aastasel nooremehel. Kiidetaw seda kuuldes nikutas põlwesid ja wastas: „akber allah joh." Nõndapalju on seda mõistust ja woli, mida alamad loomad ülestunnistawad. Kui nüüd lähemalt tundete peale waatame, mida nad awaldawad, siis peame niisama ka ütlema, et ka nende poolest ei seisa nad inimesest määratu kauguses ära. Koera armastusest, kaastundmisest on kõik kuulnud, nõndasama on mõnigi mees tema häbi, kurbdust j. n. e. tähele pannud. Peremees suri majas ära. Koer waatas järele, kuhu teda pandi, ja asus ka haua lähedale auku elama. Kümme aastat  järestiku toibus ta seal, iga päew waewalt üks kord ligemaõ talus süüa saades, ja wiimaks suri ta keset peremehe hauda. Käsitse-arstil Moran'il Pariisis oli sõber, kelle koer oma jala ära murdis. Moran arstis ta jala terweks. Pärast seda kuuleb ta keegi koputab ta ukse pihta. Teeb ukse lahti ja näeb temast terweks tehtud koer seisab ühe töisega, kellel jalg niisama murtud, kui temalgi oli, ja mitmesuguse kõwerdamise läbi katsub märku anda, et tohter ta suguwenna  jala terweks teeks. Samasugust armastust leiame ka töiste loomade juures. Polgu hobusel läksiwad hambad nüridaks; kaks töist hobust puresiwad paar kuud aega ta jauks heinu ja kaeru ja paniwad suust ta ette. On nähtud, kuidas rottid oma seast ühte pimedat kandsiwad ja söötsiwad. Kui kaugele mõne looma igatsuse tunded käiwad, näitawad järgmised lood. Mu sugulane läks Riiga kooli, ja jättis oma suure musta koera maha. Koer nägi oma peremehe äraminekut, kiunus ning hulus rängaste, wiimaks ei söönud ka enam mitte. Esiotsa ei saadud sest aru, aga kui juba koer enam oma jala peal wälja ei tahtnud  saada, mõteldi asja järele ja hakkati teda libistama,  künni jälle sööma hakkas. Napoleon I. pani ühes lahingus hobust tähele, kes oma langenud peremehe  keha juurest koguni ära ei tulnud. Ta wahtis teda matmiseni, ja jooksis siis hirmsa hirnumisega ja tampimisega jõkke, kus ennast ära uputas. Nii suur oli ta armastus peremehe wastu ja kurbdus tema kadumise pärast! Truudust ja sõprust mõistawad loomad küllalt ka üles tunnistada. Lihuniku part sai karja koeraga sõbraks ja oli alati temaga kaasas karja hoidmas; sagedaste sõitis ta ratsa töise seljas. Isa hani seltsis alati wana mehega, käis temaga ühes jalutamas ja trahterisse, kuhu wanake mõnikord sisse pööris, et karastust nõuuda. Kättetasumise tunde ei ole loomadel  ka mitte üsna teadmata. Koer teab juba wiha mehe, ja ärinal tuleb ta kallale/ saagu nad kas aasta ehk kahe taga kokku. Keegi käsitse-arst (Chirurg) Lionis Prantsusemaal, tuli parajati koera lõikamast oma äia juure. Selle koer wõttts teda ikka alati hea meelega wastu, aga nüüd hakkas töist nuusutama, tundis midagi haisu ja kohewile tõuusnud karmadega tormas arsti peale. Õnneks jõuudis pererahmas wahele ja peastis arsti koera käest. Sellega tahtis koer oma tapetud suguwenna merd kätte tasuda, kelle suguwenna haisu ta arstil juures leidis olemat. Waheft ei anna keegi ilmamõet niisugust õiget aru selle üle, missugune  ilm saab olema, ehk missugust oodata, kui loomad seda teemad. Kui tormi, mihma on oodata, weab siga hõlgu, poeb sagedaste pahna ära. Prantsusemaa kuningas Ludmig Xl. läks kord jahi peale. Keegi tähtede tundja kuulutas tale ette, et hea ilm saada olema. Metsa ligidal ütles süepõletaja, kes eeslit ajas, koguni tõisiti, et mõne tunni pärast raske müristamise mihm peale tuleb. Kuningas kuulas  mehekese sõna, tõttas kodu ja sadu oli käes. Töisel päemal laskis ta süepõletaja enese juure tulla ja küsis temalt, kust ta ilmade ettekuulutamist on õppinnd. Süepõletaja aga wastas, et tema selles asjas midagi ei mõistmat, „aga, kuningas", lisas ta juure, „mull on mehine ilmade ettekuulutaja, kes iialgi mind ei peta, see on minu eesel. Enne müristamise  sadu laseb ta oma kõrmad longu, pea maha, astub pitkamini ja nühib ennast seinade mastu. Seda tegi ta ka heila ja waat, mispärast ma Teie kuningliku  kõrgusele wõisin ilma ette ütelda." Kuningas naeratas, kinkis süepõletajale raha ja ütles: „Tänasest  päewast saadik saab minu ilmade ettekuulutajaks ja tähtede tundjaks sinu eesel olema." Üleüldsi, ette tundmist on loomade juures järjeste leida. Keegi kaswatas omale musta hobu räästa, kes poole aastaga kõik kiriku lauluwiisid ja hulk ilmaliku laulu wiisisi kätte õppis. Peremees kinkis ta oma õele, kes mehel oli. Igakord, kui wend õele wõersile tuli, näitas seda räästas oma rahutu olekuga juba tundi enne tulekut ette ära. Seda lugu katsuti mõni 20 kord järele ja ikka oli niisama. Lihunikul oli koer, kes ükskord, kus lihunik loomasid ostmas oli, wäga kangeste kiunuma ja jõledaste huluma hakkas. Teda ei olnud wõimalik milgi wiisil waigistada, ka löögid ei aitanud. Seal saadi hommiku kuulda, et peremees öösi kodu tulles keldrisse olewat kukkunud ja seal surma leidnud. Sellega oleme näitanud, kui rikkas oma awalduste poolest loomade waimuriik on: ei ela nad üksnes loodussunnide  abil. Tõeste, selle wastu wõiks ütelda, et suuremast jaust loomade waimu awaldused üksnes aimamised on, aga ka aimamise juures läheb meelt tarwis, et kõigist, mis ees tehakse, aru saada ja siis järele teha. Loomade taltsitajad teadwad, missugusest loomast midagi wõib saada. Nad utlewad: lammas on õpetamisele liig tölp, rumal; kaSfid wisased oma loomu poolest; loomad, kelle kõrwa kuulmine enam haritud, on osawamad õpimise juures. Tasase sõnaga ja heaga wõib alati rohkem teha, kui wiha ja karedusega: meelitamine on neil mõnus tunda, teeb neid inimese soowi täitjateks. (Järg jäeb tulema.) Üksi Eestis. Peipsi wee ja Lääne mere wahel Haljendab mu Eesti rada. Teretan sind, marjamaa, Walju Eesti lauluga: Üksi Eestis Mul tuleb laulu meele. Rääkis küll mull mõni wõeraS rahwas, Et ka mujal mõnus elu; Aga siiski minu maa Mõlgub kase metsaga: Üksi Eestis Mull armas eluase! Wõersil ütles lahke lõbus neiu: Laula mulle, noormees laulu! Ja ma laulsin Eestimaast, Eesti kuldsest laulu a'ast, Ja Eestist Mull tuli neiu meelde. Kui nägin jälle sinu pinda Koidu päikse puistel hiilgma Lehrvis Eesti waim mu peal, Tõstis tiiwu laulu heal: Üksi Eestis Mull üliarmas kodu! (XXX) Nalja Mart ja Kalja Pärt. Nalja Mart: Part, kas sa oled kuulnud ka, et meie kooli Matsil linad ära on warastatud! Kalja Part: Mede kooli Matsil linad ära warastatud? Nalja Mart: Kooli Matsil jah! Kalja Pärt: Oh teie k. .. . häbemata wargad, nad ei mõista nüüd mujalt waraStada, lähäwad niisuguse auusa rahwamehe käest ka weel tahtma, kes meie Eestirahwale niipalju head on teinud,  et meie teda küll ei jõua tänada. Nalja Mart: Kulla Pärt, ära jälle wargid kohe sõimama hakka, nad on selles aSjas wist süüta. Kalja Pärt: KuidaS süüta, nad on jo linad ära warastanud! Nalja Mart: Noh, ega see asi nõnda hull ei pea olema, kudas kisatakse. Ma olen ühe ustawa mehe suust kuulnud, kes koolimaja lähedal elab, et linu sugugi warastatud ei olewatti. Kalja Pärt: Tänu siis taewa Taadile, kes auusa mehe wara on hoidnud. Aga keS on selle lori siis wälja ajanud? Nalja Mart: Oota, oota Pärt, küsi ma seletan,  pane tähele. Meie kooli Mats pannud linad rehe alla nurka sülti, kus ta neile paar pange wett peale tirunud, ja rehkendanud, et ta nüüd selle wee läbi nõnda ja nõuda palju linu enam saab, pärast tulnud aga asi wälja, et linu wähem olnud, kui ta enne oli rehkendanud; seal teinud ta kära wälja, et temal linad ära warastatud. Kalja Pärt: Aga noh kus nad siis mujale jäiwad,.kui neid wähem oli? Nalja Mart: Kas sa siis weel aru ei saanud,  ta oli oma rehnungi kohta liig wähe wett pannud. Kalja Pärt: Ah so nüüd saan aru, see eksitus tuli siis rehkendamise läbi? Nalja Mart: No muidugi, puudulise rehkendamise  ladi tuli see wiga. Ta peaks Kallase rehkenduse raamatu lahi uurima, siis wõiks ta töine kord lina süttimisel parajal mõedul wett panna. Kalja Pärt: Mart, see on tõsi, seda peaks ta tegema, ma tahan tale ise seda soowida, ta saab mind selle hea nõuu eest tõeste tänama. U. k. Wastutaja: J. Kõrw.