ilmusiwad mitmed tublid tööd, mis siiski enam linna elust ja oiust rääkisiwad. Hulga lugejate ootamine, et Harry Jannsen wabamas õhus meie kodumaa põlluharijate ehk talurahwa küsimusi saaks läbirääkimisele wõtma ja asjaliku seletusi tooma, oli asjata. Seal tuliwad Aleksandri kooli waidluse asjad. Nende asjades näitas Harry Jannsen täieste, et tema, endine „Eesti Postimehe" Harri Jannsen, meie Eesti Baltlaste truu eestvõitleja ja sünnitaja oli. Nõnda kuda Harry Jannsen enne „Eesti Postimehes" õntsa C. R. Jakobsoni wastu pimedas partei.tujus märatses  ja Eesti Kirjameeste Seltsi jäledaste Aadu Grenzsteiuiga  laimas, nõnda teeb tema nüüd ja meel jäledamine meie rahwa tähtjama meestega, meie terme rahwaga. Waatame, mis meie „Heimathist" leiame. Aleksandri kooli asjus awaldab „Heimath" 21. üht ime waenuliku kirja, mille malmistaja meie Eesti seltslikude koosolekute elu jõleduste mustaks määrib. Webruaril Tartus ära peetud Aleksandri kooli asutajate koosolekut nimetab „Heimath" „elaja wääriliseks karjumiseks ja trampimiseks."  Meie (Eesti seltside) koosolekutes olla rahurikkujad"  (mässajad), kes „üles hässitawad," üles kihutawad  ja kurjaste laimawad." „Heimath" iX- 26. tunnistab  23. Juuni koosolekut jälle rahurikkujaks" (mässajaks) ja „korratumaks". Abikomiteede saadikud, kes J. Hurtki presidendi ametist lahti mõistsiwad, olla „Tido" (ühe nõdra meelelise hullustaja) seltsilised ja tema maimu olulised!!! Nii kaugele on meie Harry Jannseni endine „Heimath" jõuudnud. Mis waenuline Tartu Saksa ajaleht ja Erapooletu"  „Eesti Postimees", kes koosolekust teadustawad, et kõik seaduslikult ja korrapäraliselt läinud, ei jõuudnud ümber pöörata ja mustaks määrida, see on „Heimathil" wõimalik olnud. „Heimathi" järele on Sõrd oma seltsilistega  kurjal wiisil abikomiteede saadikud J. Hurti wastu „üles kihutanud". „Uusi" abikomiteesi, kes J. Hurti wastased,  olla juurde asutatud, et aga rohkem healesi saada. On „Heimath" oma tigeda laimamise karika igapidi täitnud, siis suurustele!) ta meel ülema mõimusega, kust J. Hurt saada ~otsust tooma." Armsad Eesti seltsid ja Aleksandri kooki asutajad! Waadake, mis Harry Jannsen meist teinud! Ta on meid kõiki, kes meie magusal musil oma edenemise kallal oleme tööd tegemas, kardetawateks mässajateks ja hullustajateks  kõige maailma ees nimetanud ja meie kõige auusamaid suguwendi kõige kurjemini laimanud. Niisugust tempust on just Harry Januseni partei mehed, J. Hurti kaaslased mõnda aega teinud, kui ta nüüd rahulise rahwa kaela tahab lükata. Kõikides meie Eesti seltsides malitseb auus, seaduslik kord, ainult seal on maidlemisi, kus J. Hurt seas on. „Olewik" ja „Heimath" tormawad nüüd ühetöise  wõidu laimamise mudas edasi ja on meie rahwa wastased. Harry Jannsen ei läbe oma „Heimathis" meie onnist C. R. Jakobsoni ka mitte hauas rahule jätta, maid laimab edasi. Tema ütleb, et meie suur wõitleja olnud „täieste ilma usuta" („gänzlich konfessions- und religionslos"). See on tõsi, et meie unustamata wõitlejal mitte niisugust usku, oma kasu ja rahwa rõhumise usku, ei olnud, nagu meie laimajatel on; sest kui temal niisugune usk oleks olnud, siis ei oles tema iialgi meie rahwa suur heategija ja harija olnud. Temal oli aga täieline õiguse, headuse  ja magad use usk, mis ennast mitte kõlawates sõnades,  maid auusates, wagaduse ja inimese-armastuse tegudes  awaldab, ja see kallis jumalik usk andis meie kallile wennale mäge ja jõuudu, isamaad kõigest jõust teenida ja ennast isamaale ohwriks anda. E — Kroonimise kommissioni president P. v. Richter on, kuda „Nowoje Wrem." teatab, kõik kroonimise  kulude rehknungid kokku wõtnud ja oma kõige alandlikuma aruande ette pannud. Selle järele on kõik Keiserliku koja-ameti kroonimise kulud kokku 6,500,000 rubla suured olnud. - Sisemiste asjade minister, graaf Tolfioi on juba mõni aeg reisi peal. Kuda kuulda, saab tema 15. Sept. omalt reisilt pealinna tagasi tulema ja oma ameti talitust algama. Moskvast kirjutatakse meile pealkirja all „Mõni sõna soldati elust" järgmine kiri, mis meie lugejatele ette paneme, sest et seal mõnigi mõte sees on, mis üle järele wõib mõtelda. Kiri käib nõnda: „Juba igal noorelmehel eneselgi, kes künni esimese  Januarini 1884 kakskümmend üks aastat manaks saab, on teada, et ta selle aasta Nowembri kuu esimeste  päewade sees oma kreisilinna liisku wõtma peab minema. See teeb mõnelegi mitmesugused mõtted pähä, sest ta peab pärast numbri kõigist  omast kodustest sugulastest ja sõpradest n. n. e. mitmeks aastaks lahkuma; teadmata on ka, kas lahkuja  iialgi omaksid enam näha saab ehk mitte. Weel kurwemaks teeb nooremehe meele aga see, kui talle nagu seda weel sagedaste nüüdki kuuldakse üteldakse: „Kui sa tagasi ka tuled, siis oled sa „wana soldat;" mis asjaline sa siis enam oled!" Niisugust ütelust mõistliku inimese suust küll oodata ei wõiks, aga meie rahwa seas on seda, kui mana paha aja pärandust, paraku mee! õiete sagedaste kuulda, mis üliwäga kahjatsemife wäärt on. Meie noor üleüldine wäeteenistus ei ole seda paha wiisi weel täitsa jõuudnud  ära häwitada, mida tulewikust loodame, sest et see wiis, nagu tähendatud, koguni kahjulik on. Inimesel,  kes pühal kohusel kottu peab lahkuma, 4 —5 aastat kalli isamaa eest teenima, tähtsat osa omast noorest east, termist ja sagedaste ka oma elu isamaa ja rahwa eest ohwriks wiima, ma ütlen, kui niisugune inimene kõige selle eest weel tulewikus põlgdust oma rahwa suust peab kuulma, siis pole wäga imeks panna, kui nii mõnelgi kõik lust, julgus, waprus ja mehine meel südamest kaub, nõnda et ta punaseks nutetud silmadega ja wasta meelt auusa isamaa ja kroonu teenistusesse astub. Wõera keele ja rahwa seas lähäb Eesti noorel soldatil asi weel pahemaks. Keelest, mis räägitakse ei saa aru, sellepärast ei ole ka mitte Võimalik,  kõiki käskusi täita, mis ülemate poolt antakse, ja et neid täita ei wõi, peetakse meest, kes ehk oma mõistuse ja tahtmise poolest antud käsu niisama heyste oleks ära täitnud, kui keegi töine ehk kolmas, sagedaste  alamaks ja rumalamaks, mis juba isegi küll mõistliku inimese südamest läbi lõikab. Utsinas ehk õpetuses, kus selleks harjumata keha heaste tubliste ära wäsib, ei käi noore soldati käsi ka mitte wäga kergeste. Küllab seda kodu igaüks isegi on tähele pannud, et inimene, ühe harjunud töö järele töist raskemat harjumata raskemat tööd peab tegema, rohkemat  ja tugewamat toitu tarwitab, kui enne. Kroonu poolt kantakse soldati söögi ja ülessepidamise eest küll hoolt, aga kui juba näituseks koolideski, kus hulk õpilasi  koos, wõimalik ei ole niisugust toitu pakkuda, nagu õpilased seda kodus oliwad harjunud saama, siis ei wõi sugugi imekspanna, kui soldatite söök soldatid luetakse ju 10-ne ja 100 tuhandate kaupa ühetaulisem ja kehwem on, kui kodune toit oli. Pealegi on soldatite söök Wene wiisi järele Valmistatud,  mis Eestlastele harjumata on. Sellepärast lähäb iseäranes Eesti soldatil nimelt esiotsa mõnigi kopik oma raha tarwis Seesama lugu on ka riiete ostmisega, kus soldatil raha peab olema, kui seda aga ei ole, käib käsi jällegi halwaste. Temal ei jäe wiimaks muud nõuu üle, kui kirjutab ohates kirja koju ja palub Vanemate, sugulaste ehk sõprade käest raha, olgu et temal kas oma raha koju maha jäi, ehk et ta seda tulewiku peale laenuks palub. Nüüd jäeb kirjasaatja pitkisilmi rahakirja ootama, mis aga wäga sagedaste asjata on. Ma ise olen kaasteenijate kirju lugenud, kus üteldakse: Ammuks sa alles kottu läksid, ja juba küsid sa raha? Mõtle, et sa jo nüüd enam kodu ei ole, sellepärast pead sa raha hoidma. Lühikese ajaga on seesama wend ehk poeg, keda alles mõne nädala eest nutuga ja suuandmisega  kodust wälja saadeti, koduse rahwa meelest asjata  raha pillajaks saanud, kelle palwet ei usta. Kõikide  kohta ei wõi seda küll mitte ütelda, näituseks ei ole mina ühtegi niisugust kirja saanud ning olen ma seepärast oma wanemate, wendade ja õdede wasta kõigist südamest künni surmani tänulik; nii on ka lugu mitme minu sõbraga. Kroonu teenistus on muidugi teada omast kohast raske ja wali, mis tõisiti  ei wõi ollagi, ning tarwitab tubli ja terwet meest. Kui aga kurwa meelega noor soldat kodust weel niisuguse  kirja saab, jäeb ta meel sagedaste weel kurwemaks  ja kõik tahtmine teenistuse peale lõpeb ära. Ta jäeb peale ülemal tähendatud põhjuste ka alalise kurwastuse  ja kodu järel igatsemisega haigeks ja mitmed lõpetawad oma elu mõne kuu pärast hospidalis. Mõned jälle saadetakse wäga wiletsa terwisega koju põdema, üksnes weikene osa kõige tublimatest ja terwematest  jäeb teenima, nii et suurema hulga Eesti soldati wasta, ütelda siin Moskwas, ülemate poolt midagi usaldust ei ole; nende kohta üteldakse imesagedaste: „ Nemad ei taha oma Keisrit ega isamaad  teenida, nagu nad seda wandega on tõutanud; nemad tahawad kõik aga koju minna." Eespool arutatud  asjaloo peale tähendates pean ma tunnistama, et sarnane ütelus sagedaste wäga õige on. Ma olen ise mitme sõbra kodust tulnud kirja seest lugenud: „ Töised tulewad ikka mõne kuu pärast koju, aga miks ka sina ei tule; sa kirjutad aga koju raha järele, aga ise ei taha sa ühti koju tulla." Niisugused kirjad on üks jagu tõbe ja surma Eesti soldati kohta, ja sellepärast oleks wäga soowida, et param kottu sugugi ei saaks kirjutatud, kui niisugusid  kirju saata. Kroonu teenistus on Eestlaste kohta üks tähtjamatest  kokku juhtumistest Wene rahwaga; siin näewad  ülemad ja alamad, kudas Eestlane täidab, mis ta kohus on. Ei jõuua nüüd Eesti soldat ülemal tähendatud põhjuste pärast Wenelastega ühe wõrra oma kohut täita, siis peetakse neid halwemaks ja ' seega ühes ka kõike Eesti rahwast, kelle pojad ja wennad  ju Eesti soldatid on. Ka wõiks sellest tulla, et ülemal kohal seda mitte ei usta, kui rahwamehed oma rahwa eest, kui truu ja wahwa riigi alamate eest wälja astuwad. Wene rahwas wõib meile Eestlastele siin heaks eeskujuks olla. Wene rahwas peab oma soldatid wäga anu sees, olgu kas teenistuse  ajal ehk peale selle. On mees oma aja tubliste ja auusaste wälja teeninud ja tuleb koju tagasi, siis wõtab teda siin iga tuttaw ja sõber auupakkumisega wastu; igal pool peetakse temast lugu. Iga mees annab oma tütre ennem soldatile, kui muule, sest soldat on igapidi tublim, mõistlikum ja kergema kondiga  wiisakam mees, kui mõni muu, kes aina kodu ülesse kaswanud ja ka kooli õpetust pole saanud. Et need kondid mitte ilma mehise waewata ja higistamata  kergeks pole läinud, seda teadwad Wene wanad Laadid ja noored neiud wäga heaste. Nad tulewad mitme saja wersta takka oma poegi, wendi ja tuttawaid  waatama ja õpiwad seega wäga heaste tundma, kuidas soldati elu on ja mis temal waja läheb. Nad saamad aru, et see ütelus mitte täitsa õige ei ole, mis sagedaste rahwa suust kuulda wõib: „Ta teenib jo oma eest, ega ta minu ega töiste eest ei teeni." Niikaugelt on see küll õige, et iga soldat küll iseenese eest teenib, kui inimene ja riigi alam, kellel see püha kohus täita on, aga neid soldatid on küll wist mähe, kes just oma warct kaitsmise eest künni 5 aastat teenib, sest neid soldatit on küll mähe, kes koju mõne suure waranduse maha jätsnvad. Palju õigem on, mis soldatite teenistuse seadus, millest edespidi ehk rohkem saan rääkima, ütleb, nimelt: iga soldat  teenib Keisri, usu, isamaa ja oma rahwa eest. On nüüd üks mees kõik teenistuses ette tulnud hädad ja waewad wahwaste jõuudnud ära kannatada, ja on ise läbi auus soldat olnud, siis on ka rahwa kohus temast lugu pidada. Ma ei ole siin ei Eesti rahwale ega kellegile süüdi tahtnud anda, waid olen aga ülepea jutustanud, kudas soldati, iseäranis Eesti soldati eluga nimelt esimestes aastates lugu on. Ma lõpetan oma kirja seekord selle soowiga, et meie armas Eesti rahwas ka omalt poolt Riigiwalitsusele tubli ja wahwa soldatite kaswatamiseks jõuudumööda abiks oleks. See saadaks tulu riigile ja tõstaks Eesti rahwa auu ja wäärtust meie suure riigi päris, see on Wene rahwa silmas. - Aga, kudas wõib meie rahwas seda Leha ja täita? Kes minu tõe põhjal seiswat kirja tähelepanemisega  on lugenud, saab mulle õigust andma, kui ma selle küsimise peale kostan, et Eesti rahwas wõib seda teha 1, seega, et ta soldatitest lugupidamist ülendab; 2, seega, et omi noori soldatid iseäranes esimestes aastates rahaga awitab ja kolmandaks Wene keele õpetuse eest rohkem hoolt kannaks. Wiimast punkti pean ma kõige tähtjamaks. Mitmed taluperemehed saadawad omad pojad linnadesse Saksa elementar koolidesse, kus nad Saksa keele nõnda heaste wõi puudulikult ära õpiwad, kui just wõimalik on ja siis koju tagasi pöörawad. Lähäb nüüd niisugune mees kroonu teenistusesse, siis on tema wilets Saksa keel siin täitsa null, millest temal mingit kasu ega kergitust  pole. Pärast kodu pole temal ta wähise hariduse  pärast palja wiletsa Saksa keelega ka mitte wõimalik  midagi iseäralikku peale hakata. Oleks ta aga enne Saksa keele asemel sedasama wõrd Wene keelt keelt õppinud, seal kõrwal Emakeeles rohkem kooliõpetust  saanud, siis oleks lugu hoopis töine. Teenistus  oleks temal kerge, ta teeks Eesti nimele häbi asemel  auu, wõiks ennast Wene keeles igapidi täiendata, ning et tal oma jagu haridust on wõiks ta pärast teenistuse aega kodu-, kui ka laiemal isamaal igal pool head teenistust ja eluülespidamist leida. Sellepärast, rohkem Wene keelt, Eesti rahwas! Üksnes need õppigu Saksa keelt, kes ülemale kui rahwa hariduse  järjele tahawad jõuuda! Aga ka neilgi peaks Wenekeel seda selgem olema. See on ju lausa häbi, kui üks rahwas oma riigi keeltki ei mõista. Seega lõpetan oma kirja ja jätan Sakala lugejaid  Jumalaga. Moskwas, Juuli kuus 1883. H. Mett." Warshaawast. Arudlane protsess. Üks õiete arudlane protsess saab peagi ühe Poola mõisniku  ja Prantsuse priiriigi wahel algama. Üks Poola mõisnik oli 17. aasta sajal, kui ta Pariisis elas, Prantsuse kuninga Ludwig kellel alaline raha puudus oli, 280,000 liwre laenanud. Üks tähendatud Poola mõisniku järel tulija on nüüd oma sugukonna paberite seast ühe dokumenti ülesse leidnud, millest näha on, et selleaegsele Prantsuse kuningale laenatud wõlg praeguni weel maksmata on, mis tema nüüd kui laenaja seaduslik pärandaja Prantsuse priiriigilt protsessi teel tagasi tahab nõuuda. Poolakas S. nõuuab Prantsuse priiriigi walitsuselt intressidega kokku 2,000,000 pranka. S. lubab, kui ta raha kätte saab, ühe miljoni oma sugulastele anda ja töise miljoni omale hoida. Praegu on S. juba Pariisi reisinud, kus ta protsessi tahab alustada, kust ta aga wist küll ilma rahata tagasi saab.tulema, sest keegi ei mõista ette ära arwata, mispärast praegune wabatriik ühe endise kuninga wõlga peab tasuma, mis pealegi mitu sada aastat wana on.