Kentsakas kimbatus. Eestikeelde kirjutanud M. Põdder 111. Studentliku kohtlusega hakkastmad õnnetumad noored mehed pihtima muidugi mõnda körwallst asja ainult oma teada pidades -- ja miimaks naeris onu, mana ladna mehikcne, kellele ka tema enese nooruse põlme mälestused meelde tuliwad, kõigest südamest nendega ühes. Isegi mõista oli nüid Willemil ja Hugol seitsme kehwa lehma aeg mööda. Kes ise ftudent ei ole olnud, see ei tunne .ka mitte selle õndsuse magusust, mis maalt tulnud sugulane,  keda nende eneste kes kes mõnegi meidra nimega auustatakse, üliõpilastele walmistab. Onu, kes peale lõunat jälle koju reisis, ei lahkunud muidugi mitte tühja kätega. Tühjad aga oliwad tema taskud, sest jõuulukingituste ostmine ja armsad wennapojad olimad teda täitsa puhtaks koorinud. Ms jagu kentsakat iseloomust on elurõõmsa studendi juurest leida; on tema ükskord häda sündmusel ühte sammu pidanud astuma, mis temal roäga wastumeelt oli, siis astub tema, kui ta kimbatusest peasenud on, sedasama sammu weel ükskord lausa ülemeelse tembutamise pärast. Mõnelegi on see just kõige suuremaks naljaks olnud, siis igaühe käest raha laenata, kui temal enesel kõige rohkemalt  raha oli. Willem wSttis nõuuks Mariega edasi tembutaba. Õmbluse kruwi parandas lähem treial ruttu ära ja weel sellsamal õhtul wõttis ta töise küla käigu ette. Et tüdruk aga eilse õhtusöögi eest kahju tasutud saaks, oli tema hulk maiuse kraami kaasa wõtnud. Wastuseks uudishimulise Anna wastu sai Hugo, kes „pagana voiisi" loodetama nalja üle rõõmustas, kaasa wõetud. Wtllem'i mõte oli tüdrukule parandamiseks wõetud õmbluse kruwi tagasi wiia, see õhtu weel oma tundmata olekus pillkaari pidada ja siis muidugi jäedawalt kaduda. Hugo sai weel mitmesuguseid õpetust ja juhatusi, iseäranis, et ta ettewaatiik ja „damede" wastu heasti auupaktik oleks. Õhtu tuli kätte. Hugole ja Willemile oli õnn päri. Marie saksad oliwad kuhugile jõulu balli peale sõitnud ja sellepärast neil waba woli. Hugo, kes prillind kandis, sai sellepärast raekohtu kirjutana tutwustamisel ette seatud; tema täitis ka oma kohust, nimelt Annaga juttu westes aega wiita, wäga hoolsuste ja mõnususte. Umbes kellu kümne aegu lälfiwad külalised ära, studendid selle lubamisega,  mis nende poolt muidugi mitte tõsine ei olnud, õige pea jälle neid waatama tulla. Oö katab palju oma pimeduse waibaga. Kui töisel paewal W-llem ja Hugo programmi tegema hakkasiwad, kuidas seda päewa kõige lõbusa mine mööda saata, kähwas Willem häkitselt seda küsimust: „K'as tead, Hugo, mis meie täna enne lõunat teeme? „Mis siis?" küsis Hugo uudishimulikelt. ~Meie !äh'me õpetaja prouat Shmidli waatama." „Ahah, sinul on wist juba igatsus Klara järele?" „Sina oled sigeste tabanud' ma ei suuda uskudagi, et ma teda juba kaheksa päewa ei ole näinud. Kudas wõisin ma aga ka oma kallist Klarakest nii täieste ära unustada!" „UnustuS saab wist küll wiimaste päewade nerwude ärituste läbi wabandatud." Sõnade „nerwude ärituste" üle naerstwad mõlemad. Kell oli pool kakstõistkümment, seda u ööda just paras külaliseks minemise aeg. kui Willem ja Hugo kirik õpetaja proua korteri ees ukse kella kõllistawad. Mõlemad oliwad muidugi kõige uhkemas mundris. Aga kudas kahwatasiwad mõlemad wennaksed ära, kui ukse prau wahelt Anna kohkunud nägu nende otsa wahtis. Willem toibus jälle kõige esiteks. „Kas õpetaja proua kvduS on?" küsis tema, ehk küll wähe äritatud healega. „On küll." „Siis olge nii hea ja „möllige" meid." Anna wõttis nimekaartid ja kadus. Hugo ja Willem waadasiwad töine töise otsa niisuguste  silmadega, nagu oleks kumbgi neist tahtnud töist ära süia. Aga enne kui nad weel sõna suust saiwad, tuli Annaselle  plahwatawa teotusega tagasi: „ Õpeta ja proua ei luba Teid täna ega edespidigi oma jutule lasta." Klirr! läks uks lukku. Masina moodi pöörastwad Lagast saadetud külalised ennast ümber, masina moodi astusiwad nad trepist alla. Alles uulitsa peal leidis Hugo neid sõna: „See oli selge, aga jäme!" Wuc minnti pärast istustwad mõlemad wennad oma trahteris. Õpetaja Shmidt, kelles uniwersiteedi sinna ligidal kiriku pea! koht oli olnud, oli wana Sleiniga juba uniwersiteedift  saadik sõber olnud. Pärast tema surma oli ta lesk proua oma tütre Klaraga uniwersiteedi linna elama asunud ja ka noori Stein'lsid lahkeSte oma majas wastn wõtnud. Klara oli oma loomuse poolest nende haruldaste  luuleliklude olemuste sekka arwata, kelle eht neitsilik olek iga meest wangistama, kes mitte tülpinud ei olnud. See mõjudus meesterahwasse, mis just seda tõuugu tüdrukute juurest leida on, ei ole mitte ihuliku iluduse peale põhjendatud, waid üleüldises tõsises naeselikus  loomuses. Willem ei olnud jõuudnud selle mõjuduse  wastu panna, ja oli Klara juurest kaastundmust leidnud. Õpetaja proual, kelle eest noore rahwa tärkaw armastus mitte marjul ei olnud, ei olnud midagi selle wasta ütelda, ja Willem, kes õige pea oma lõpueksami pidi tegema ja malmis tohtriks saama, oleks talle wäimeheks  just paras oluud. Km Klara sell õnnetumal hommikul kööki astus, leidis tema Annat, kes ühe nimekaarti kallal oma pead murdis. Ta. ei pannud seda aga tähelegi, künni Anna teda häbelikult palus, temale ühe asja üle seletust anda. Küsimuse peale, mis ta soomida, andis Anna nimekaarti tema kätte. Selle peal seisiwad need sõnad: „Hugo Stein, Bwtt. M." „Kas auulik preili mulle ei wõiks seletada, mis see Btuä. M. tähendab?" „Kust sa oled selle kaarti saanud?" küsis Klara imekspannes. Anna ei tahtnud esiteks mitte tõtt tunnistada. Wiimaks  pihtis ta ommeti, kudas ta oma sõbranna Marie juures, kes koolide direktori Berger'i juures teeniwat, üleheila  treiali selli Müllcr'tga olla tutwaks saanud; kudas see heila oma sõpra, raekohtu kirjutajad, kaasa toonud ja see temale jumalaga jätmisel oma nimekaarti andnud. Tema kirjeldusest oli aga liig selgeste aru saada, et nimetatud  treiali sell keegi muu ei olnud, kui Wlllem. Klara tahwatas näust, waemalt et ta wälist pidi kindlaks jäi. Ta wõnis Anna käest kaarti ära ja läks oma kambrisse. Siin aga peasis ta südame walu ja wiha taie wõimuga lahti. Ta laskis ennast ühte sohwa nurka ja laskis oma silmameele wabat jooksu. „Ära antud! Petetud!" kisendas tema süda. „OH, seda truutu Willemit!" Nõnda leidis teda ta ema. Ema, kes tütre wälimise  üle wäga ehmatanud oli, käis nii kaua tema peale, künni ta temale kõik ülesse tunnetas. Õpetaja proua süda sai tulist wiha täis. Tema püidis oma Klara kest jöuudu mööda trööstida, kuna ta enese wiha parast wärises. Just sel õnnetul tunml tuli mõlemate Stein tde katsetäik. Ega sits ime ei olnud, et ne.d tagasi saadeti. Selle õnnetuse paewa peale lõunel iStusiwad Willem ja Hugo zälle oma tuus. Mõlemad oltwad sügawatesse mõtetesse wajunud. Nii palju oli neil selge, et nende tundmata oleku kate oli kergitatud, et Shmidti saksad nende tembust teadsiwad. Eks olnud vmnieti Anna neile kõige suuremaks ehmatuseks wastu tulnud. Aga kes oli nende äraandjaks saanud? Sest ci wöinud nemad aru saada ja mõlemad vliwud selleparast  äritatud olekus. Koputati, kirjakandja astus sisse ja tõi Wllem'ile linna postiga saadetud kirja. Ta murdis kirja lahti, waadas allkirja ja kahwatas näust ära. Ruuu luges ta tema otsani läbi. Hogo waatles oma wenda uudishimulikult. Nüid oli ta lugemisega walmiö. Wande sõnaga mmsutas ta kirja koktu, wiskas põrandale ja tungis sits kui hull Hugo kallale ja kärgatas tema peale: „Sina lontrus! Ma tahan sinu kaela kaända!" ~Mis sult siis wcga on?" kisendas nüid ka Hugo ja läks laua taha redusse. „Hulluks piab inimene minema, meeletuks, pööraseks!"  karjus Wlllem kõige kangemal märatsemisel ja jooksis kui kuri sõnn mööda tuba edasi ja tagasi. Hugo arwas, et Willem tõeste arust oli segaseks läinud. „Mis sinule siis on juhtunud, armas Willem?" küsis Hugo jahmatates. „Säh, sina sõge purikas! Loe ise!" kähwatas Willem tema peole ja wiskas kokku mütsatud paberi laua peale, ilma et ta oma jooksul oleks piatanud. Hugo tegi paberi mütsukese lahti, triikis teda wähegi siledaks ja lugeS järgmist: „Minu härra! Teie olite täna hommiku oma wenna seltsis minu ukse taga; mina olen Teid jäedawalt ara saata lasknud. KibedaSte olen mina ennast Teite poolest petnud ja iialgi ei oleks ma arwanud, et Teil weel julgust oleks minu majasse astuda, sest saadik kui Teie oma ammetiks olete teinud teenijaid tüdrukuid auusa hantwärgi naul petta ja neid naeseks wõtta lubada. Teie näete, et Teie pettused ilmsiks vn saanud. Aga sest ei saa weel küll; Teie ei kohku ka selle eest tagasi, et ka oma wenda säherduste häbitööde osawõtjaks ahwatelete, sest ma ei wõi mitte uskuda, et Hugo Vabatahtlikult ennast Teie õelate tegude kaaslaseks oleks andnud. Minu maja on Teie eest igaweste lukus. Kui Teie piaksite katsuma ennast minule ehk Klarale laheneda, siis anyan ma Teie kahetsemise Väärilisele isale seda lugu teada ja palun tema kaest abi. Klara on minu teguwiisiga täieste rahul. Nimekaart, mis Teie wend minu teenijale tüdrukule on pühandanud, lisan kindlamaks tunnistuseks juurde. Elise Shmidt." Hugo langes vigades sohwa nurka. „Millas oled sa selle kulbikubjale oma nimekaarti andnud?". küsis Willem. „Heila õhtu jumalaga jätmisel!" wastas Hugo rõhutud  healel. „Aga sa sõge, mis tarwis siis?" „Sina ütlesid ju," wastas Hugo, „et ma damede wasta õige auupaklik piaksin olema; siis arwasin mina oma kohuseks jumalaga jätmisel temale ühte nimekaarti pakkuda." „Kas sa ehk Mariele ka mõne oled andnud?" „Ei, ma ei tahtnud sind mitte kadedaks teha." „Hoia oma halwad naljatused, ehk muidu juhtub weel õnnetus!" käratas Willem häkilise wihaga. „Kas sa mind ka weel pilgata tahad, kuna sa mind juba õnnetuks oled teinud, kuna sa mind kõige inetumal wiisil teutanud oled? Mulle ei jae wist paremat nõuu üle, kui et ma omale kuuli peast läbi lasen!" „Ega sa seda ommeti tõeste tegema ei hakka?" küsis Hugo jahmatates. „Ma teen, jnis tahan!" kisendas Willem. „Ia nüid kasi minu silmade alt ära, ehk ma ei tea mitte, mis sinuga weel ära teen." (Järg jäcb tmema.) Kust on meie majaelajad pärit? „Majaelajad!" selle sõna tähendusest saab igaüks aru, saab aru, mis meie selle all tähendame. Muidugi hobust, lehma, lammast, kitse, koera, kasst, kana j. n. e. Kõiki neid nimetatakse „majaelajateks" wõi koduloomadeks, mis pia ühte ja sedasama tähendab. Meie majaelajate endisest sugadest on palju kirjutatud, kõneldud ja arutatud.  Mõned on täheud.nud, et meie majaelajad olla niisugused, nagu nad mnd on, juba maailma esimeses aegades püha immele sugu kasuks loodud ja abiks antud j. n. e. Et seesugusel jutu! oma põhjust on, ei wõi keegi salata; kuid ka näitust ei puudu, et inimene endisel aegadel merslist loomast enese juurde harjutas ja neid taltsaks tegi jne. Millal aga oli inimese estmene sõbruötamine loomadega?  Muidugi siis, kui juba inimest maa pea! leida oli. Juba sell ajal, kui mammuti, hiigla hirwe ja koopa karudega ühes elas ja oma kiwift sõariistadega nende peale jahti pidas, oli rema juures üks loom, koer, temast enesest tarwitusels taltsastatud. Nagu seda wana Eg'vtuse ja Ameerika piltkujudest ilmub, keda mõlemist nendest ilma jaudest wäljakaewatud templidest on leitud. Mis näitab, et looduse esiaegades juba koer inimese kaaslane  on vinud. Sekle järele wõime meie niipalju, kui paläntoloogia elu oleku) meile tunnistab, koera, kui kõige esimest majalooma imestada. Sellega ei ole weel see punkt, kunas inimene kõige estte koera tarwitas, mitte kindel küllalt; peale Egiptuse ja Ameerika leiduste on ka Eüroopaft luid leitud, mis meie mägra ja wetkest sugu koerade luude sarnatsed on. Kõrgemas kiwi maa kordades (Sleinpcriode) leitakse juba suurema loomuga koera luusid, kus juures meelde tuleb tuletada, et sell ajal Niili maades üht koera sugu kaswatadi,  mida meie praegu weel Suudanis ja Beduiinide juures Egiptuse kõrber olemas ja elamas leiame. Praeguse  aja Zoloogide tunnistuse järele on meie koer ühest koera sugust, kes praegu weel lõuna hommiku Euroopas, Aastas ja Aafrikas elamas on; ilusa looma, nõiduwa liikumisega, aga kawal elajas. Pärastise looduse aegade koerad olla aga hundi, wõi hnndi-koera (Ognis luMter) sugu. kellest töiste seas Prairihunt põhja Ameerikas ja Dib Põhja Aafrikas tuntud on. Ka Austraalia Dingo, kes enne Eurooplaste sinna asumist seal kontinenti!  elas, olla seda sugu. Need on koera sugud, miS endisel aegadel inimestest oma seltsiliseks said harjutud. Muidugi on koera laiali lautamise juures kliima tähtsalt koera olu ja loomust muutnud. Kui wara aga inimene juba oma praeguse seltsilase wäärtust tundma on õppi- 56 s Sakala. 188 b