Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Pödder. VII. Jowan ehmatas kangeSte. Mehine julgus on ju Bulgaria rahwa juures aastasadade kaupa kantud orja ikke all kaotst läinud, ehk nad ise küll üks kõige ilusamatest  ja tugewamatest rahmasugudest meie maakera peal on. Ikka wärisedes oma kubernöõride raha ahnuse eest, ühtepuhku jalgade alla tallatud neid põlgamast islamist, maha rusutud higi wälja kiskuwast orjatöõst, on ka wiimne elu soon selle õnnetu rahwa juures läbi lõigatud, ja just need nende seast, kes kõigist tagakiusamistes! hoolimata jõukaks ja rikkaks on saanud, piawad ikka kõige rohkem wärisema. Marinka oli kartes ennast oma isa rinna najale lasknud, kelle wasta tema süda piaaegu kuuldawalt põksus. Üksnes Marko oli oma küiraS selga õigeks sirutanud; nagu taga aetud metsloom, kes enam taieste oma jõuu peale loota ei julge, kuulaS tema terawaSte. „See on tema märk!" pomises tema kohkudes. „ Seadke ennast põgenemisele malmis, härra!" ütles tema salaja noore tüdruku peale näidates. „Mustlased all tshatreteS lubafiwad silmad lahti pidada, kui nemad öö aegu midagit iseäralikku meie maja ligidal juhtuksimad nägema. Uksed on korra pärast lukku pandud; lubage, ma waatan järele!..." Tema wõttis küindlajala ja pani ta nurka; siis kummardas ta ennast maha, ja kuna Jowan kartlikult mõlemate kätega oma tütre ümbert kinni hoidis, roomas Marko käpakil pimeda ristkäigu läbi lahtise kallerei peale ja wingerdaS, oma wgnadusest hoolimata, uSsi osamusel wõrede juurde. Jällegi kuuldus see samane märk, aga tasa mine ja otse kohe kallerei alt. Marko tõstis oma pääd. Pool waljuste hüidis ta Mustlase keeli mõned sõnad alla, mille peale niisamma sugusel raugenud healel, piaaegust sisistades alt wastust anti. KiireSte, nagu müiri mööda lendaw nahkhiir wilksataS  kord üks hall kogu tshardaki all. Pslwili maaS, oma kässi wõrede ääre peale tuetadeS, püidis. Marko oma meeli teritada. Tema langes, nagu uimane jälle kokku. Minu laps pekstud ja mangi heidetud, sellepärast, et teda ära tunti Mustlase olewat!" ohkas tema. „Minu lapS on nõnda teotatud ja minul tuksub meel meri soontes, aga mul ei ole enam jõuudu, seda häbi kätte tasuda!" Selma ema oli all olnud, kes mana mehe palme peale konakiS oli käinud naeSte kambrite ligidal salaja kuulamas, kaS ta ehk orjanaeSte suust, kui nad õhtu kaewu juure läkstmad ehk uSte eeS kükitafimad, mõnda teatust wangtStatud kristliku tüdruku üle nopäta ei saaks. Naesed oliwad ka tõeSte mana moorile suure meeleheaga jutustanud,  et teda olewat ära tuntud Mustlase olewat ja et ta selle pettuse nuhtluseks meriseks peksetud ja mangi pantud olla. Selma ema oli mana mehele neid sõnumid toonud, ilma et tema enese süda millgi kombel nende läbi liigutatud  ehk temal hale meel oleks olnud; aga tema süda oli ju ta noores ias nii tuim olnud, et temas ükski pehmem tundmuS aset wõtta ei wõinud. Selma oli tema meelest ükspäinis Marko laps, mitte tema enese oma; mis see temale korda läks, mis selle tüdrukuga tehti! Marko oli temale tubakat, kukurutst ja leiba tshatretesse tuua lubanud ja tema omalt poolt oli selle eest konakis ülemal nimetatud teatust otfimaS käinud, mis temale seda kergem oli, sest et Idamaal manad Mustlase moorid sagedaste  koguni osawad naeSterahwa sala aSjade ajajad on.. Marko toibus jälle nii kaugele, et ta püsti tõusta ja Jomani juure tagasi tulla jõudis. „Rüid ei ole enam kartust, härra!" ütles tema norgus pääga ja wärisema healega. „Aga sijSki ei ole tema sellepärast meel mööda. Selwat on ära tuntud, peksetud ja mangi pandud," jätkas tema edasi, oma nägu kinni katteS. Marinka kiljatas ehmatuse pärast. lowan astus Mustlase juure ja wõttis südamelikult tema käest kinni. Marko kaitseS teda tagasi, oma nägu kõrwale pöördes. «Hoidke oma last seda hoolsamine, goSpodin!" ütleS tema rõhutud healega. «Minge ja pange kõik walmis, nõnda kuidas ma Teile juba ütlesin! Mina seisan wahe ajal tshardakis vtahi korra peal. Und mu silma ometigi ei tuleks. Olge walmiS esimese märgu peale teele hakkama, kui häda käeS õn!« Ja Jowani poole selga pöördes, läks tema käpuga teed katsudes kallerei peale tagasi ja kükitas finna ühte nurka maha. All orupõhjas, muSta kaljuseina ääres, Põles alles MustlaSte öitsetuli, tema üle ulatawatest puude oksadest ja wõsadest warjatud. -WärisedeS põrkasiwad tema wal- guse kiired kohinal kaljurüngaste üle hoowawatest lanira jSe harudest, nagu peegli klaasist tagasi ja nagu tondid paistsiwad lõkendawal tulewalguse! räpused hallid telgid alt orust waatleja silma. Marko istus kössis ja küiras oma koha peal, silmad oliwad tal pilukil; aeg ajalt aga ajaS tema nad lahti ja waatas kõige wähema kõdina juures hoolsaste oma ümber, kui üks rebane kalju müiri äärest wõsastikust läbi jooksis ehk maias tõhk töisel pool metsa tukka Jowani tuwikeste putka kallale läks. Tema mõtles enese lapse peale; kurjad, ähwardawad mõtted käisiwad tema pääst läbi. Ehk tema küll oma wäljapidiste kombete poolest kogum alandlik näis olewat, oli siiski rikka Jowani mitme aastase julge kaitse all alatuks  tegew tundmus Mustlase südamest ära kadunud; tema lapse üleSkaswatamine Marinka seltsis oli tema südames paremaid tundmusi äratanud; tema mõtted inimese elu üle oliwad ka sel hooletumal pölwel muutnud, mis tema Jowani majas leidis. Koguni Mustlaste wiisi ja loomu wasta, oli temale ta laps niisama armas, nagu ta peremehele selle oma, ja sellepärast oli siis ka tema südame walu kahewõrdne. Tema tundis oma õnnetu lapse walu ja siiski köitis ta õiguseta olek tema käed kinni, nõnda et tema wägiwaldse walitsuse wasta midagi teha ci wõinud, ka mitte seaduse põhja peale tuetades, mis ometi mitte tema tarwis ei olnud wälja antud. 7. Kola Petrowitsh. Jowani südamest hakkas hirm öösese wägiwaldse peale tungimise eest aega mööda kaduma ja rahulikumale tundmusele maad andma, kui wiimaks pime taewas hommiku pool wähe selguma hakkas. Tema oli kõik see öö läbi raskeste tööd teinud. Tema paberid ja raamatud oliwad kõik korrale seatud; ka tema wihameeStest ei oleks ükski tema kirjades mingisugust  nuhtluse wäärilist sõnumit leida wõinud, mis temale sala-teede pealt käskjalgade läbi töiselt poolt Donau jõge oliwad saadetud. Need kirjad oliwad temale küll wainlase maalt saadetud,  see oli tõsi, aga neis oli ikka ja ainult kaubatalituStest  jutt, mida tema rahu peale lootes oli enese ajada wõtnud. MudeSsariw wõiS temale sellest muidugi köie kaela keerutada, kui tema just ta kallale kippuda tahtis, ja selle üle ei tohtinud tema sugugi kaksipidi mõtelda. Aga temd lootis siis piiskopi kaitsmise peale. Papp, kelle kätte tema weel öösi sõnumid oli saatnud, pidi hommiku wara tema juurde tulema. Wahe ajal kandis tema ise Marinka abiga hulk Austria tukatitega ja Türgi irmelikkudega täidetud kotikesi  keldrisse peidu paika, mida wõõra film nii kergeste ülesleida ei wõinud, ja alles siis, kui tema sellega toime oli saanud, läks tema Marinkaga küindla walgusel aida ruumidesse, kuhu tema Türgi nisude tagawara oli paigale pannud. Sealtsamast käis üks sala tee wälja wõsastikku, mis sealt arwata kahesaja sammu kaugusel maha weerenud  kalju tükkide peal kaswis. Päew oli parajaste tõusnud ja tema kiired kumafiwad  oru üle kaljude lõhkenud otsade peal. Mustlaste leeris hakkas ka jälle uus elu liikuma. Need närakatega kaetud, päewatanud nägudega inimesed  pugesiwad oMa telkide akt wälja, nende kõhnad, äranälginud eeSlid s.nwad köite otsast lahti peastetud, millega nad waiade külles kinni oliwad olnud, telkide keskelt tõusis suits keereldes tule aseme pealt üles, mis õhtust saadik weel ei olnud ära jahtuda saanud. Marinka istus weel sellessamas jämedas särgis diiwani peal, ja waatas seda kairtlikumalt aknast wälja, mida kõrgemale päikene taewas tõusis. Öösine töö oli teda ära wäsitanud. Hommikusest jahedusest hakkas temale külm. Mõnikord wajufiwad tema mustad silmad kinni, aga kartus ajas neid ikka uueste jälle lahti. Ksige waikjem heal, mis wäljast sisse tungis, pani teda wärisema.  Tema mässis tihemalt rätiku enese ümber ja tõmbas oma paljad jalad keha ligi; tema lõuaots langes mõnikord ta rinna peale. Jahedus jooksis ta keha üle, kui tema Selwa saatuse peale mõtles, iseenese peale ja selle peale, mis õnnetust ka temale see päew weel tuua wõiS. Kõige wähema ähwardawa õnnetuse märgi juures pidi tema tagumise õue wärawa läbi põgenema ja ennast Mustlaste telkidesse ära peitma, kust keegi teda taga otfima ei oleks tulnud. Tema kuulis Marko pikalist, tasast sammumist, keS praegust alles oma koha pealt oli ülesse tõusnud, kuhu ta õhtu tshardakiS oli kükitama jäenud. «Papi abiline tuleb praegu linnast," ütles tema auupaklikult, aga murest koormatud näoga. Marinka Virgus üles oma Väsimusest ja mõtetest. Tema ehmatas wana teendri healt kuuldes. Tema mäöstS, karsk, nagu ta oli, oma shall-rätiku weel tihemine oma kaela ja keha ümber. „Wii tema isa juure!" koStiS tema oma jalgu ülesse tõmmates ja diiwani nurka ennast köSst tõmmates. Marko läks. Tema kuulis ligemises kambris oma isa healt, keS alles mõne minuti eest diiwani peale oli pikali heitnud wästmust puhkama, sest tema töö ja waew oli raske olnud. Marinka kuulis suurt wärawat lahti tehtawat, stis kuulis ta ka noore Vaimuliku mehe tuttawat healt oma kõrwu kostwat, ja jällegi käis nagu külma wärin tema keha üle. „Tõuse ülesse, Marinka! Sinul ei ole waja selle püha mehe eest neis rndeis mitte häbeneda!" hüidis Jowan lahti seiswa ukse läwe peale aõtudes. „Sina tead juba, tema tuleb meie kaitsjaks." Marinka tegi, nagu ei oleks ta neid sõnu kuulnudki. Tema silmad, weel tumedamad sest, et nende alune Mustlase  wiisi järele koholiga mustemaks wärwitud oli, wahtisiwad  ühte wiisi oma ette maha. „Marko andis mulle praegu teada, et oru ääreS kolm ratsameest olewat nähtawalle ilmunud. Aga need olewat Franklased, keda tema eile õhtu meie kaitsjaiks siia palunud. Sina ei tohi neile silmi puutuda, Marinka!" Marinka kargas ülesse. Oma shalli diiwani peale jättes, seisis tema oma hallis Mustlase särgis, mis temale waewalt põlwini ulatas, oma isa ees, käed rindade peal risti, mis tema warjata pindis, sest päikese walgus tungis selgeste akna luugist sisse. Tema häbenes juba iseenese ees, et tema nii paljaS oli, ehk ta küll iga päew Mustlase  tüdrukuid niisama sugustes rndeis nägi, ilma et ta seda oleks tähele ehk häbiks pannud. Mis kartus ja hirm tema käest nüid nõudsiwad, see pahandas nüid tema häbelikku neitsiuse tundmust. Tema juuksed seisiwad temal sugimata ja sassis pää ja kaela ümber, tema keha oli põlwist saadik wana kakenud hilpudega kaetud, mis jämedast,  kamelja karmadest tehtud wööga tema ilusa noore keha ümber kokku saiwad hoitud. Tema läks näost punaseks, kui ta selle peale mõtleS, et tema päewa Valgusel niisugustes riideis oma isa ees seisis, ehk ta küll kõik see öö n isamate tema juureS oli olnud, ilma et ta seda oleks tähele pannud. sihwaka kasuga meeS pika musta kuuega, papi kübar pääs, mille alt pikad lihtsad juuksed Slade peale maha rippusiwad, pikk kepp peos, oli praegu isa kõrwal ukse läwe peale ilmunud noor meeS kitsa, kõhna näoga, ilma habemeta, silmad sügawalt pää sisse wajunud, mis laugude pika lõhe wahelt nagu sala tigedusest sätendafiwad, köwera kullininaga ja säherduse suuga, mis liha himu awaldas. Marinka põrkas tagasi, nii pia, kui ta teda nägi. „Ma tänan Teid, Petrowitsh, et Teie meid meie hädas mitte maha ei jäta!" ütles temale Jowan teretades  ta käest kinni Võttes ja südamelikult surudeS. Papi abiline unustas selle peale kosta. Tema wahtiS täis imekspanemist weidra tegumoega tüdruku peale, kelleS tema mitke warsti Marinkat ära ei tundnud, sest et tema, käed rinna peal risti hoides, häbelikult maha waatas ja oma nägu mustade juukste all warjata püidis. „Marinka, mis see siis piab tähendama?" Nende sõnadega aStus waimulik sõbralikult tüdruku juurde, pani oma kae tema palja õla peale ja jättis teda ka sinna. Marinka ei tõstnud oma silmi; tema ei waStanud sõnagi. Nagu külma wärin tungis tema kehast läbi selle puutumise juures. „Teie teate, Petrowitsh, missugune lugu meiega on sündinud, ja mis meid meel ootamas on!" Jowan astus lähemale, noort meest tüdruku juurest ära tõmbama ja wõttis tema käewarrest kinni. Papi abiline ärkas Marinka peale waatamast üles, mille juures tema oma aSja, kelle pärast ta õiete tulnud oli, koguni ära oli unustanud. „Marinka piab minuga ühes tulema, nõnda on papi soow," ütleS tema kõma, lõikama healega. „Tema saab meie marju all kõige paremine iga kurja eest kaitsetud saama; keegi ei julge siis tema külge puutuda, kõigest ülekohusest hoolimata, mis meile sagedaste tehakse." Tema wõttis tütarlapse käewarrest kinni, tema kätt rinna pealt ära tõmmates ja teda kõwaSte oma peoS hoides. „Kas pole tõsi, Marinka, sina tuled minuga kaasa! Piiskopile on selle üle juba teatust saadetud; käskjalg läks juba päewa tõusuaegu teele. Nii pia, kui kartus mööda 0n..." Marinka häbist punaseks läinud palgedest oli weri jälle kadunud; kahmatanud ja kui surnult seisis kunstlik wärw nende peal. Neiu kõngutaS enese ette maha waadateS  oma pääd. 14. G Sakala. 1885