Bob Ellerhein. Kiriutanud M. Põdder. XIX. küll, aga seda ei kannata minu süda mitte walja üelda. Teie wõiksite wiimaks weel wiha ka minu peate heita, ehk küll mina lelle juures taieste ilma suita olen. Jumal hoidku iga ühte seda nägemast!" „Kas wiimate Dashka ja Andrei —" „OH ei, proua Runenstein, see ei oleks ju midagi selle wasta. Tulge ja waadake ometi ise oma silmaga, kui kaugele tütarlapsed meie ajal oma auu wasta eksiwad. Oh, mis walu piab ühe lapse kaswataja süda selle juures tundma, kuidas jookseb küll ema süda werd seda nähes!" „Palun Teid, Wintraut, mutt puiklemata selget tõtt ütelda!" „Kuidas ma seda wõin?" hüidis neitsi ühte jämedat pisarat stlma sopast pühkides. „OH, et see just minu kaswandikuga, minu armsa, kalli Meaga pidi juhtuma. Oh, seda püsti häbi! Mis saawad kõik majalised sest ütlema, kui nad kogemata seda juhtuwad nägema." „Wintrauti neitsi, ma palun Teid oma sõnadega ette waatlikum olla," hüidis Runensteini emand järsku tooli Healt üles karates ja näuft üle ja üle punaseks minnes. Silma pilk tehke oma lorile otsa ja mõtelge, keda Teie kahtlustada tahate!" „Aga mõtelge ometi, Mea ei jaksa magadeski enam Ellerheinast lahkuda!" „Tcie olete hull!" pigistas Runensteini emand oma hammaste wahelt. „Tulge siis, waadake ise!" Kõige keha üle wärisedes sammus Runensteini emand kooli neitsi järele, kes teda otse Mea tuppa juhatas. Runenfteini emanda weri ähwardas tarreneda, enne kui ta üle laroe sisse astus. Aga tuba oli tühi ja ei olnud sea! mingi sugust iseäralikku asja tähele panna. Tulisel wihal waadas nüid Runensteini emand äraandja otsa ja hüidis: „Keda Teie laimasite?!" Aga wana neitsi ei lasknud end sellest sugugi kohutada,  waid kindla! sammul astus tema Mea woodi juurde, tõstis tema peapadja ülesse ja hüidis: „Aga mis see siis siin on? Kelle paewa-pilt see on ja kust ta saanud? Kas minul ei olnud täieste õigus? " Wõidu rõõm läikis wana neitsi kolletanud näu peal, kuna tema padja marjust wõetud pildi kiideldes käes hoidis. Kaubanõuunikunna wõttis pildi tema käest, waatleS ja ütles ennast wägisi rahule sundides: See on ju Ellerheina  pilt! Ei tea, knidaS tema kogemata sinna on juhtunud.  Wõib olla, et ehk poisikesed siin on käinud ja selle päewa pildi hooletumalt woodi peale unustanud, kust ta siis siia padja alla on juhtunud. Teie näete isegi, et siin ühtegi põhjust ei ole säherdust kära teha, nagu Teie seda tühja asja suureks teha tahtsite. Mina pian Teie peale tõeste pahane olema ja Teid tungiwalt paluma, mind niisuguste asjadega rahule jätta, mis ilmaegu  minu nerwusid äritawad." „Aga mõtelge ometi ise" wabandas ennast Wintrauti  neitsi „ühe noore mehe pilt leitakse noore tütarlapse  peapadja alt mis saaks küll maailm sest ütlema  tema on ju nn kuri, et ta sääsest kohe härja teeb. Ma kardan, et. wahest mõni teenijatest seda juba wõiks näinud olla, millest wiimaks weel kõla wõiks laiali minna" „Ma kardan, et Teie ise ehk mõnest asjast kõla teete, mis sugugi Teisse ei puutu," wastas kaubanõuunikunna  karedaste. „Waja Meale nimetada, et tema edespidi mitte niisugust ettewaatamata lapse tempu ei tee) Teile aga ütlen ma, et ma sest asjast ühtegi sõna enam kuulda ei soowi." „Mina tahtsin ainult oma kohust täita, muidu ei oleks mulle meeldegi tulnud, Teid sellega tülitada," kostis Wintrauti neitsi alandlikult. Selle sama päewa õhtul olt kaubanõuunik ja tema abikaasa tuas õige hilja wcel juttu westmas, mis aga just mitte wäga magus ei wõinud olla, sest tema kulmud oliwad kortsus, kui ta ühte päewa-pilti, mis ta kaes oli olnud, laua peale wiskas. „ Selle wasta piame meie abi leidma, ja pealegi õige rutulist ja mõnusat," ütles tema nukral healel. „Parem ette waadata, kui taga järele kahetseda, ehk küll mina Mea peale julge wõin olla ja ka Ellerhein kindla meelega mees on" „Aga just seda kardetawam tema fiis on," kiitis Runenfteini emand, „ja sellepärast on mõnusat ja rutulist abi maja, nagu sa isegi tunnistad. Aga waguft piab see asi toimetatud saama, et meile endile sest mitte weel suuremat pahandust ei tõuseks. Minu nerwud ei saa ennemalt waikima, kui kõik jälle korras on." „Muidugi, see olgu minu mure, armas Anna. Katsu aga rahuliste puhata, küll ma kõik homme nõnda toimetan,  nagu meie praegu rääkisime. Soowin head ööd!" „Head ööd ka sinule!" Selle nõuu pidamise järele lahkus vanemate paar. Kui Ellerhein töisel päewal kella kahetõisttümne aegu pärast kooli tundide lõpetust oli parajaste üks kolmapäevane  päew oma tuppa läks, leidis tema ühe paksu ja tüseda kirja oma kirjutuslaua pealt. AdreSsi pealt tundis tema varsti Runensteini isanda käe kirja ära. „Hm, mis piaks vana mees minule ometi kirju-- tanud olema," ütles Bob imeks pannes, „see ei ole ju muidu sugugi tema viis, seda kirjalikult teha, mis ta palju hõlpsamalt suusõnaga võiks õiendada. Noh, eks me näe." Tema lõigas sulenuaga kirja ümbruse lahti, kust tema kõige pealt wiis wikerkaari karva saja rublalist piletit  leidis ja töises erapakikeses kakssada viiskümmend rubla. Nende juurde lisatud kiri aga täis nõnda: „Auustatud härra! Settega toimetan Teie kätte Teie viimase veerand aasta palga, mis eila on täis saanud. Juurde lisatud viissada rubla aga palun mina oma tütre clupeastmise eest tänu tunnistuseks ja vaevapalgaks vasta võtta. Ühtlasi pean ma Teid aga ka paluma, ilma et ma Teile oma sundivaid põhjusi pikemalt ette harutama hakfan, Teie kooliõpetust minu majas tänase päevaga lõpetatuks pidada, sest et minul nõuuks on võetud oma laste kasvatamise  viisi muuta. Ed. Runenstein." Ellerhein luges seda kirrja ja ei tahtnud oma silmi mitte uskuda. Ta luges sellepärast kirja weel ükskord üle, aga kiri oli selge kaupmehelise käega kirjutatud, et eksitust sugugi wsimalik ei olnud. Ka laua peal olewad wikerkaarilised tunnistasiwad tõtt. Aga mis see pidi tähendama?  Mis hull temp see fiis oli? Bobile tõusis järsku tuline puna palgesse. Kust see tuli, et temale, nagu oleks ta, kes teab, missugust suurt süidi teinud, tool häkitselt ukse ette sai pandud? Kas ta oli oma ammetit korratumalt pidanud? Ei, selle poolest oli tema süda puhas, ta oli ju alati täpi pealt oma kohust täitnud. Kas ehk tema õpetuse wiists mõnda laitust leida wõis olla? Wist küll mitte; ta oli kõige paremaks kiidetud knswatuS teaduse juhil õpetanud ja ei tundnud ka töistes tarwilikkudes  teadustes iseäralikku nõrkust. Kas tema oma elukombete poolest oli eksinud? Tema oli ikka auusat elu armastanud ja ta südame tunnistus mõistis teda ka selle poolest wabakS. Kas ehk wäljaspoolt mõni laimdus oli? Säherdust waenlust ei teadnud tema enesel ka mitte olewat,  kes seda kõlbmata tegu oleks wõinud teha. Mis põhjusel wõis teda siis aga kaubanõuunik oma majast wälja ajada, sest parem see lugu ometi ei olnud? Jah, aga Wintraut? Kaubanõuunikunna? Mea? Muidugi, seal pidi see konks olema. 0ü est la kemwe? Kus on naisterühmas?  küsis ju kuulus Prantsuse poliitika mees iga pahanduse ja kawalaste seatud wõrgutuse juures, mis tema plaanisid takistas. Et Mea teda armaStus, seda oli Bob juba ammugi märganud. Kas ehk neiu oma südame õrna saladust emale oli awaldanud? Kas ehk Wintrauti neitsi sellest aru oli saanud ja keelt kandnud? Kes wõis temale seda seletada? Kas ta pidi kaubanõuu niku käest seletust nõudma, ehk küll see juba oma kirjas nimelt oli ütelnud, et tema oma Põhjusi enese teada tahab pidada. Ei, see oleks tühi töö olnud, sest see haud, mis nende wahele oli tekkinud, oli liig sügaw, sellele ei wõinud  keegi enam silda üle seada, ja Bob'i haawatud auu tundmus ei oleks seda ka mitte lubanud. Mitte ühte minutitgi ei tahtnud tema selle maja katuse all pikemalt wiibida, kui hädaste waja oli. Mis ta pidi aga tegema, kõige pealt selle rahaga? Seal ei wõinud mitte kahtlust olla. Oma Palga raha kakssada kakskümmend wiis rubla oli tema oma waewa eest anusaste teeninud ja see oli sellepärast tema omandus. Mis selle üle oli, pidi aga tagasi lükatud saama. Kui temal ka mitte wähematki kuninga kirja kotis ei oleks olnud, siiski ei oleks tema ihnnnud seda töist raha wõtta. „Jah, kenad on need rahamehed küll," ütles Bob iseenesest, „mõtlewad, et nad kõik oma ebajumalaga tasuda wõiwad ja kõik haawad ära parandada. Ma tahan ühelegi wähemalt näidata, et ta minu juures eksiteele on sattunud." Ta istus laua ette, wõttis puhta kirjapoogna ja kirjutas  ühe puhuga: „Kõrgeste auustatud härra! Jmekspanemisega olen mina Teie kirrja lugenud, aga ehk küll minule Teie teguwiis arusaamatuks jäeb, wõib Teil siiski seks oma põhjus olla, kelle järele pärida mina mitte oma kohuseks ei arwa. Selle wasta lubage aga, et ma Teile need wiissada rubla, mis Teie minule lahkeste  olete soowitanud, jälle tagasi saadan ja ühtlasi meelde tuletan, et auusad inimesed enesele selle eest mitte rahaga tasuda ei lase, kui neil õnneks on läinud oma ligimest silmnähtavast surmahädast peasta. Kui see kiri Teie kätte saab, olen mina Teie majast juba lahkunud. Auupaklikult Robert Ellerhein." „Sovh! sellega oleksin ma nüid valmis," ütleS Bob, „aga nüid tuleb alles mure. Mis kõige pealt tegema hakata? Kas siia Moskvasse jäeda ja mõnda töist kohta kuulata? Ehk kohe Tartusse tagasi minna? Hm, aga kudas ma ometi nii 101 l olin, et see mulle kohe meelde ei tulnud! Jah, Dr. Balsami juurde tahan mina kõige esiteks minna; ehk on praegugi veel võimalik, et ma punase risti poolt Serbiamaale saadetavate abitohtrite hulka vastu saan võetud, nagu tema hiljute soovitas. See on ju üks kullaväärt mõte, kui tema täide läheb ja minule ometi puhas õnn, et siit koolmeisterdamisest kogemata veel parajal ajal olen lahti saanud! Edasi siis, siin pole mul pikemalt wiiweldamist ega mõtlemist!" Tema läks välja ja tuli lühikese aja pärast Andrushkaga tagasi, kellel üks tühi pakkimise kast pahemal õlal, töine aga parema käe otsaS oli. Bob ise tõi veel kaks tshemodani  ehk nahk reisipauna ja hakkas oma asju sisse panema, mille juures ta Andrushkat käsiliseks olla käskis. „Robert Mihhailovitsh," hüidis teender imekspanncs, „ega Teie omete kuhugi pitkema tee peale ei lähe?" „Muidugi, Andrushka. Ole aga usin mulle aSju kätte ulatamas. Too sealt kummotift minu pesu siia. Wõta üleüldse kõik välja, ka must pesu alt suhvlist." Andrushka läks pead vangutates töösse. „KaS barin siis nii kauaks ära jäewad, et nad ka musta pesu kaasa võtavad? Meil pidi tuleval nädalal jälle pestud saama." „Wõib olla, et wäga kaua, wõib olla ka, et päriseks." „Wift on Karinile mõni hädaline kiri tulnud, tähendab,  wist seesamune kiri, mis ma eila Teie laua peale pidin panema. Ta oli aga ka suur ja raske." „Jah, kaunis tüse," kiitis Bob naeratates. „Rüid aga ara küsi, waid katsu, et rutemalt walmiS saame." Andrushka suu aga ci suutnud südame sunnil mitte rahul olla. „Ei tea, missugune weider waim meie majaS on lahti peasenud. Eila õhtu on Eduard Petrowitsh ja Anna Juljanowna kaua aega elawalt ühes koos rääkinud ka Minna Karlowna kutsutud nende juurde. Tähendab, Dashka rääkis nõnda. See olewat kõik ühe tühja pildi pärast, mis Minna Karlowna Mea Eduardowna pea padja alt olla wälja nnusinud. Ja Mea Eduardowna, meie punane päikene, olla kõik see öö kibeduste nutnud, nii et ta silmad päris tuhmiks jäenud. Mitte iwakest ei ole ta, märjukene, oma suhu pistnud." Bobile läks kõik see kupatus korraga selgeks, kui ta peapadja alla peidetud pildist kuulis, just nagu oleks üks elektri walguje kiir selle saladuse pimedusesse tunginud. „Nüid mine kutsu mulle Kosti ja Kolli siia," ütles Bob oma suure raamatu kasti kaant kinni naelutates, kui kõik töised asjad juba sisse oliwad pakitud. Bob tahtis kõige wähemalt oma koolilastega weel jumalaga jätta, ehk ta teistega enam tegemist ei tahtnud teha. Et tema Meaga enam kokku ei wõinud saada ega ka kokku saamist püidagi, oli temal iseenesestki selge. Ta ajas oma kerge suwepalitv selga, wõttis wihmawarju kätte ja waadas, Andrushka tagasi tulekut oodates, weel wiimast  korda selles tuas kurwa meelega ümberringi, mis temale aegamööda juba õjge armsaks minema oli hakanud. „Noored isandad on Shangiga kõndima saadetud," kuulutas Andrushka tagasi tulleS. „Talita siis minu asjad warsti Krügeri wõeraStemajasse  ja küsi seal siis minu järele; küll ma fiis ise tulen neid wastu wõtma. Nüid aga wii see kiri siin Eduard Petrowitshi kätte, aga nimelt tema enese kätte." „Kuulen, Robert Mihhailowitsh, saab silmapilk." Bvb astus oma tuast wälja. Trepi peale oliwad ennast teendrid kogunud, kes wist juba tema äraminekust oliwad kuulnud. Ta andis neile jumalaga jätmisel weel igale ühele „na tshajok", ja paari silmapilgu pärast langes  kingituste wastawõtjate õnne ja pika ea soowitustel rikka rahamehe raske uks tema taga kinni. - Bob seisis uulitsal, küll ilma peawarjuta ja ilma teadmata, missugune tulewik teda ootas. Ta tõmbas sügawalt hinge, nagu keegi, kes sumpunud tuast kaua igatsetud wärske õhu kätte on astunud. Ta oli jälle waba. Tublil sammul hakkas tema Krügeri wõeraste-maja poole astuma, kuhu ta oma asju oli järele tuua käskinud. (Järg jäeb tulema.) 26, Sakala. 1884