Kartlikud tunnid. Saksakeele jutu järele J. Jaanus. I. Soe Augusti kuu päew ligines praegu oma lõpule. Wajuwa päikese jooned kuldafiwad weikese teewahi majakese  halli seinast, mis üksikult sõbralikus orus seifis, mida Wartenberg'i jaama poolt tulew raudtee läbi lõikas. Õhtu waikus lautas ennast üle mägede ja orgude, ainult kojuminewa karjade kella helin kostis läbi waikse, sumpas õhu. Wahi majakese lahtise akna ees istus teewaht Arnold ja silmas waiksesse widewikusse wälja. Aga ta ei kuulanud mitte, kui muidu, kella helinat, ei rõõmustanud ka mitte üle õitsewa aasade ja wäljade, mis tema ümbruses oliwad; kurwalt waatas ta sõbraliku  Saksenburgi külakese peale, mis ennast orgu ümberpiirwa  mäe peal laiale lautas. Tema mõtted vliwad täna segamini ja wiibisiwad kodus oma arwurikka wiljapuude  wahelt paistma, walges majakeses, kuhu üks turi haigus äkitselt sisse oli tulnud, mis seda õnneja  rõõmupaika sügawa kurwastuse kohaks muutis. Tema ainus laps, üks armas nelja aastane poisike, ägas kaela-haiguses maas, ja arsti seletuse peale oli küll wähe lootust, et ta elama jäeb. Arnold mõtles mööda läinud päewade mööda läinud, wift küll iialgi tagasi tulewa õnne, ja kurwa ning rõõmuta tulewiku peale. Pisarad weeresiwad üle tema kahwatanud põskede, aga ta ei wõtnud mitte rvaewaks neid pühkida; wist ei tunnud ta neid esimest korda. Ta wärises selle mõtte juures, et ta armas laps surra wõiks, senni kui tema siin oma teenistuse kohut täitis. „O, et ma mitte tema juure ei wõi jäeda!" õhkas Arnold, ja kokkupantud käsa taewa poole tõstes sosistas ta: „OH Jumal, ole halastaja! Ära wõta minu last minult mitte ära!" Siis astus ta, mõlemaid käsa südame peale surudes  oma weikeses tuakeses edasi ja tagasi, ja otsis rahu oma südamele, mida kibe walutundmine täitis. Ah, kuda ootis ta igatsemisega hommikut, kus teenistus otsa jõudis ja ta jälle kodu oma keste juure tohtis rutata, oma armsamat raawitsema ja oma naist trööstima, kes ühtepuhku lapse woodi ääres istus ja mitte silmapilguks sealt ei lahkunud. Aga weel mõne, temale nii pikalt edasi minema tunni pidi ta siin äraneeljas hädas ja kannatamatuses ära wiitma, pidi muret kandma, et mingi asi masina sõitu ei takistaks ega peale saja inimesele surma ei saadaks. Natukese, aja pärast wõttis ta, wäheste Maigistud,  akna juures seisma pingi peal jälle aset ja kattis oma nägu kätega kinni. Ühe korragi kargas ta üles . . . temal oli, kui oleks ta ligistawaid sammust  kuulnud . . . tuli ehk tema naene ja tõi temale poja surmast teadust? .. . Kes pidi ka muidu sell tunnil siia tulema? Ta tundis nüüd oma südant kui ühe wägewa, purustama löögi all wärisema; tema pilk seisis liikumata  ukse poole pöördud, mis aga tema imestamiseks ennast mitte ei awanud. Ta kuulatas wälja . . , aga ta ei näinud ega kuulnud midagi. Ta hingas kergemalt. Kõik oli waikne, ükski heal ei seganud pühalikku waikust, kuid üksi ojakese wulin, mis tiheda, kõrge pajn-põõsastikn wahel tee-tammile ligistas, millest mets mitte enam kaugel ei olnud. Oli siis Arnold tõeste eksinud? Ta pööris oma paiga peale akna juure tagasi ja warfi wajus ta jälle oma tumedasse mõtetesse ja mitmesugused segased pildid lendasiwad tema rvaimu silme eest mööda. Tasa ja kahinata hiildes üks mees halwas ja määritud riietes, wahi majast alla oja äärde minewat  teed mööda edafi, stlmas, kui ta ojast üle sammus,  weel kord wahi majakese poole tagasi ja ronis stis endisel wiisil tasa aga rutulise sammudega ojale ligistawasse metsa. Tihti jäi ta seisma ja waatis kartlikult wahi majakese poole tagasi. Niisama pidi ta selle eest hoolt kandma, et teewahi silmad teda tihedast rägastikust ei näeks) täna oli aga see mure asjata, sest liikumata istus Arnold akna ees, üksisilmi  wahtis ta oma ette ja ei näitnud midagi tähele panema, mis tema ümber sündis. Ta wöis ka omas tumedas mõtetes wiibida, sest õhtu tunnil ei läinud ükski rong mööda, ega olnud midagi teenistuse kohut täita, mis teda oleks ärgutanud. Kolesalalik mees jõuudis juba metsa ääre ja oli just põõsaste wahele kadumas, kui ta äkitselt ehmatates seisma jäi. Mis takistas tema sammu? Kuhu kuulatas tema kõrw? Kartis ta ehk mõnda äpardust wõi ohtu? ussi wiisil ümberwaadates roomas ta ühe maharaiutud puu tüwi taha, kus ta, waikselt kui puu, mis teda warjas, seisma jäi. Hoolega wahtis ta kitsa, käänuliselt läbi metsa minewa jalgtee peale, kusi ta liginejat ootas ... ja ta ei olnud ennast mitte petnud. Pea silmas ta ühte pikaliselt sammnwat  kogu, lcS kartlikult ja hoolega enese ümber wahtis. Ta pidi teda tunnud ja ootanud olema, sest usinaste lükkas ta oma warjaja eest ära ja seisis ligemal silmapilgul kuju ees, kelle nägu ühte kõlbmata  inimest tunnistas ja kes inetu hirwitamisega temale teretamiseks wälja sirutud käe wastu wõttis. Kes oliwad need mõlemad mehed, ja mis asi ajas neid nii hiljal tunnil metsa? Kas nad ühe kurja teu tarwis plaanist tegiwad? Nende salalik ettewõte ei lasknud enesest sugugi head aimata. Waewalt oliwad mõlemad kujud pimedasse puude warju alla kadunud, kui torni kell Saksenbergi külakeses  kümnemat tundi kuulutas. Tumedad, waiksel ööl kaugele kõlawad toonid oliwad Arnoldi tema mõtetest üles-ära>tanud, ja üks pilk oma Luas rippuwa seina kella peale näitas temale, et aeg liginenud oli, kus ta nagu ta teenistuse seadus talle ette näitas oma teenistust täitma ja järel waatama pidi, et rongil, mis poole tunni aja sees läbi sõitis, midagi wiga ei sünniks. Ühe latre ligi wõttes, astus ta oma majakesest wälja. Ta silmas weel kord külakese poole . . . tema pilk trehwas oma majas sätendawa küünla peale, sügaw õhkamine tõuusis tema rinnust ja tasakeste pomises  ta oma ette: „Kas ta saab meile jäema? Kas saawad õnnelikud päewad weel tagasi tulema? . . . Jumal andku seda!" Siis rändas ta aeglase sammudega, kõiki hoolega tähele pannes, oma teed edast. Niikaua kui tema teenistuse kohus kestis, unustas ta wähemalt seda, mis teda nii otsatu hädaga täitis, sest et teenistus kõik tema tähelepanekut oma peale tõmbas. Ükski asi ei seganud teda tema rändamises, sest kõik leidis ta nagu alati kõige paremas korras. Ta jõuudis metsa, mis siin kohas teed tüki maad läbi murtud kalju - tükkide wiis ja kus üht iseäralikku ettewaatmift,  tee korras pidamiseks, tarwiS oli, sest et rööped siin wäga hädarikka koha peal seisiwad. Kõigist  sellest hoolimata ei ole kuni siiamaale weel ühtegi äpardust ette tulnud, sest Arnold ja tema eelkäijad on oma ametit seaduslikult ja truuiste täitnud, nii et neid ülematest töistele eesmärgiks on pandud. Kartuseta sammus ta rööpete wahel edasi, kõik oma tähelepanekut masina tuleku poole pöördes, kui häkitselt keegi ligidal põõsastikus kahistas. Ehmatult jäi ta seisma. Wõis wist üks lind olla, mis üksiku jala astpmise läbi üleshirmutud sai, wõi oli ehk mõni kartlikuks saanud metsloom? Arnold, oma teenistuses harjunud, midagi tähele panemata jätta, jäi seisma, waatiS enese ümber ja kuulas tähele panewlikult. Kõik oli waikne, midagi ei liigutanud ennast. Ta astus jälle edasi; seal oli üks kiwi tükk maas, mida ta üheks tööriistaks pidas ja astus waigistatud edasi; aga waewalt oli ta mõned sammud läinud, kui ta jälle ühte kahinat, mis üsna tema ligi oli, kuulis. Jällegi jäi ta seisma. „Kes seal on?" hüüdis ta. Ühtegi wastust  ei tulnud, sügaw waikus walitses. Arwates, et ta eksinud on, astus ta edasi. Seal kahises häkitselt tema kõrwal seisaw põõsastik, ja kui Arnold ennast ümber pööris, jäi ta ehmatades seisma. Latre tule walgusel tundis ta kaks terwe maakohale pahaste kuulsat  ja kardetawat toorest selli, kes omi käsa ähwardates  tema wastu üles tõstsiwad. Need oliwad need määritud riietega koledad kogud, kes waewalt kümne minuti ees metsas kokku oliwad tulnud. „Araandja!" kisendaflwad mõlemad kui ühest suust, kuna nende silmad wihaft wälkusiwad ja näud hirmsaks kui metsalistel kiskusiwad. Arnold, kes ette ära nagi, et head lugu tulemas ei ole, kahwatas ära kui surnu. .Mis teie tahate?" hüüdis ta waewaga, kuna hirmu higi tema otsaesise peale astus. „Seda küsid sa weel?" sai ta wastuseks. „On sull siis see koerustükk, mida sa meile mängisid, juba meelest läinud? „Mina ei ole enesest midagi paha tööd teadnud!" hüüdis Arnold. Mis ma tegin, oli minu kohus!" „Sinu kohus? Kas tõeste?... Noh, see ei pea sulle tasumata jäema!" Nende sõnade järele oli inetu hirwitamine. Arnold waatas üks silmapilk aega nagu mõistuseta  mõlema kurjategija peale) fiis aga täitis teda mõte: Nüüd oled sa kadunud! Mina ehk teie!" hüüdis ta, ja juba tahtis ta metsliku hüppamisega waenlaste peale tormata, kui rööwli raske, okfik kepp kõwa hoobiga  tema paha trehwas, et ta tagasi tuikus ja siis mõistuseta maha kukkus. . . . Sõna lausumata kummardasiwad nüüd mõlemad mehed minestanu üle, tõstsiroad teda üles, paniwad ta risti üle rööpete ja lõpetasiwad mõne minuti aja sees oma kättemaksmise töö täielikult. (Järg jäeb tulema.) Looduse rõõm laste rõõmuhallikas. J. Kunder Kui meie kewade algusel wälja ilusa Jumal, templi sisse, loodusesse, lähame ja silmad ülesse tõstame ja alla ja edasi saadame; kui meie lindude wiisirikkast laulu, ülesse tõusma ja alla weerwa päikese ilu imestame, kelle jooned lõhnamaid lehtesi, Sitsewaid Mainusi ja metsa ja maad ja mäge kui kullaga walawad, ehk kui meie maitsel ööl wälja wainule ehk mäljale lähame, mis kuu hõbedaga kaetud on: siis tunneme meie, et üks wägemam waim meie ümber lehwitab, kes mõttele ja jalale tiiwad laenab, kelle äraseletatud rõõmu-mere laened meie rinnust läbi käiwad. Siis soowime meie, et niisugusest äraseletatud  silmapilgust ka töised inimesed osa wõtakfiwad. Seal tuleb meile ka meelde: kas meie ei peaks oma lapsi ka seda looduse rõõmu tundma õpetama? Lapse loomus, elu ja olu läigib weel lahkes süütauses; süütaus on tema palel ja tema sõnas oma asu paika pidamas. Lapse süütaus on ta ema õitse, jah tema on see lapse südame sisemine Jumal, kellest kuulus mees ütleb: „Jäta see weike ingel paljalt oma enese sisemise Jumala hoolde ja hoia temalt pahad waimud eemal ja ta kaswab ja kosub imelikult. Siis kui sigitaw süda teaduse ja kaastundmise järele jänutab, siis alles näita talle maailma, inimeste ja Jumala suurust!" Jumala kätte tööd looduses on lihtkorrased ja täis süütaust. Kui laps looduses Jumalat tundma õpib, siis tunneb ta teda paremini, kui ta seda hulga sõna kõlina all oleks wõinud tundma õppida. Kui meie last õpetame, puhta südamega loodust tähele panema ja tema ilu ja rõõmu maitsma, siis juhatame meie teda kõige paremini Jumala tundmisele.  Sellest on kõige suurem looduse waatlemise kasu lapse kohta. Iga lilleoks kuulutab Jumala suurust ja auu; need on need õrnad süütause kujud. Eks mõtlegi wana inimene sagedaste oma lapse aja peale tagasi! Kõik, mis talle meelde jäenud on: sui lahke päewa paiste, õitsewad kodu wainud ja wäljad, selle peale mõteldes käib tall weel nagu soe suwe õhk rinnust läbi. Kõige enam jäi ometi inimese südamesse loodusest: sealt on ta mitu kallist pilti alal hoidnud, nagu mäe kingud kaskedega, weike rohu aed isa akna all, sinine taewas ja laenetawad ruki põllud, laulu linnud ja kure parwed. Seal käib sul nooruse jõuud südamesse ja hõiske heal tungib heljuma: Oh, kui ime ilus on sinu maailm, Taewa Isa! Õige, lapselik armastus sõna kuulmine ja tänu taewa Isa wasta saab see wili olema, kui meie aegsasse oma noort sugu loodust waatlema õpetame. Niisugune looduse waatlemine edendab usku ja tundmist lapse südames, seega on aga wäga palju juba kätte saadud. Usk on iga kaswatamise aluspõhi, ilma temata ei maksa mitte, et inimese taim ennast suureks ja kõrgeks kaswatab. Inimese süda jäeb ikka rahutumaks,  kui ta mitte oma rahu randa maailma looja sees ei leia. Usku ja südame tunnistust on kõige auusamad waimud maailmas kinni pidanud. Laulik Lenau ütleb: „Ärge laske südame tunnistust magama jäeda, olge wirgul ja toetage Isa peale! Selle maailma tormi laened ei ole mitte head pea-padjad." Wäljas looduse templis leiab nooruse süda kõige paremat ja rohkemat toitu. Ka on kõik liht ja loomulik rõõm enam wäärt, kui meeletuju külluse maitsemised. Peab noorus neist rõõmudest eemal hoitud saama, mis meeletuju tarwis on ülesse leitud ja mis lapse puhta meele ja püha tundmise .ära surmawad: siis wiigu kaswataja oma kaswandiku sagedaste wälja Wana-Jsa aeda, loodusesse. Siin wabas kosutawas õhus, arwata iluduste silma all, leiab ka kaswataja sõna parema koha lapse südames ja peas, kui kodu tumes tuas. Teine kasu, mis meie noorus looduse tutwusest saab, on see, et laps õigeste ja loomulikult elu ja ilma üle mõtlema Zvib mis talle mõned targad unistajad mitte mas anda ei wõi. Kui laps seda igawest ja kindlat seadus korda „S a k a l a" sl° 17. IBBS.