Sagedaste tuliwad B—lo ja wahest 12 ühe tunnilist  sündimise teadust tema juurde kokku, ta pidi kõigile kuulutama. Wiimaks läks tema tallitus nii suureks, et ta abi tarwitaS. Praegu on weel palju niisugufid küsimesi  Berliini raamatukogus näha, kelle hulgas ka kirjad kuningana Eliisabeti käest leida on. Peale seda kirjutas tema weel iga aasta oma tähte kuulutuse kohta ühe kalendri, mis kõikide imestuseks kakskümmend aastat elas ja oma kuulsa kirjutajale ja «väljaandjale ühe waranduse 100,000 guldenit sisse tõi. Aga kuidaS wõisiwad ometi tähed inimesele elu pikendamise  wõimu anda, nad oliwad ju kõrges lautuses ja neil ei näitanud inimestega midagi lähemat ligidust olema? See sündis järgmisel wiisil: Sell ajal õpetadi, et igal inimesel, igal maal, puul, kiwil, taimel ja majal oma täht olla, kes talle kas õnne ehk õnnetust ette kuulutab.  Et aga tähed wäga kaugel kõrges taewas olewat, stis seletadi: metallid olla tähtega ligemalt sugulased ja loodeti selles põhjusmõttes Taalismannide wõi kaitsewägede üheSkandmise läbi elu pikendada wsiwat. Et metallid planeetidega ligemas olewuse ühenduses (hiilguse poolest) oliwad, siis oli küllalt üht Taalismanni oma juureS kanda ning usuti kindlaste nende sees sarnane imewägi  olewat, keS kandjat kõiksuguste õnnetuste eest hoida wõib. Ka arwati koguni, et selle ehk selle planeeti kujuga ilustatud Taalismann wöida seda ehk töist asja korda saata; iga asja tallituse juures loodeti hea Taalismanni abi peale. Praegu on weel luupitri ja Marö'i kujudega rahasid näha, mis asja ja ajaloo tähtsamad tunnismehed on. Nõnda oli lugu sell ajal. Uuemal ajal on aga mitmes maadeS „were katseid" tehtud. Were katsed saadeti  järgmisel wiisil korda: Ühel, selle tarwis määratud inimesel lõigati kaks weresoont lahti, ühe toru abiga pandi weri, mis mõne noore looma soontest wälja lasti woolada soone sisse jooksma, kuna selle inimese endine weri töisest soonest wälja jooksis. Inglismaal oli sellega palju õnnelikka katseid loomade juures tehtud, ja selle peale toetades wõeti seda tööd ka inimeSte juureS ette. Dr. Denis ja Dr. Riva Pariisis oliwad nõnda õnnelikud, et nad ühe nooremehe, kellel „Une tõbi" oli, seega terweks  toherdasiwnd, et temale lamba were soonte sisse ajasiwad. Peale seda tegid needsamad arstid ühe hullumeelelise  wasikawere läbi terweks. Nõnda mõtles üks seda, töine töist ja kõik „inimese elu pitkendamiseks". Kui palju aga selle kunsti läbi oma elu on lühendanud, ei ole meil wõimalik teada. Seal räägiti ühest theest, kellel see wägi olla, et inimese  elu pitkendada wõida; sea! astus ka üks arst Mesmes üles, kes esite magneeditud rauapulkasi haiguste  arstimiseks müis, kui nägi, et see heaste korda läks, siis ei arwanud ta magneeti enam tarwisgi olewat, waid ta kiitis lausa, et ta isi üks magneeti keha on, keS kõik haigused arstida wõib. Aga teaduse ees pidi seegi kiitus kaduma ja magneeti keha lihaks saama. Sest kuulus Franklin aStus üles ja uuris magneedi wäge läbi. Tema uurimiste järele ei ole ülemal nimetatud pimestusest muud järele jäenud, kui ainult elektri-wäe jõuud, miS Serudes ennast iga keha sees awaldab. Peale seda ilmus üks Dr. Graham ühe woodiga, mida ta ise Leä" nimetas ja mille läbi tema omaniku ütlemise  järele, see wõim pidi olema elu jõuudu uuendada. Aga selle imetegija auu ei kestnud kaua. Wiimati sai woodi awaliku oksjoni teel ära müitud. Ta eest pakuti aga wäga wähe, mis tunnistas, et keegi seda käsuliseks ei arwanud, ilma asjata raha wälja anda. Nõnda oli sell ajal „elu pitkendamise kunstiga" lugu. Kas need mehed aga mitte tõtt ei kõnelenud? Ehk missugusel  wiisil piab ja saab stis inimese elu pitkendada? Nõnda saab wist mõni terase meelega lugeja küsima, ja ma pian paremaks, kui tema küsimist, isiäranis wiimift, mis ka lõppeks esimese ära seletab, kõnelemise alla wõttan. Missugusel wiisil piab püidma, inimese elu pitkendada. Estmene, mis meie selles teaduses kõrgeks ja tormiliseks  arwame, piab looduse-tundmine, elu ja elujõuude arusaamine olema, sest need on kõige eluliku olemuse põhjuskimid. KaS ei ole fiis sugugi wsimalik, looduse püha saladuse sisse tungida ja sealt tunnistada, mis meile kahjulik ehk kasulik on? Enne aga piame tõsiselt küsima: „Mis on elu ja elujsuud? Ilma kahtlemata on eluwägi mõi jõuud, üks neist looduse salajamatest mägedest. Ta täidab kõik, liigutab kõik ja on esimene elu hallikas, kust töised jõuud ja wäed, wiistka kui ka organliku ilmasse woolawad. Eluwägi on, kes kõik ette toob, ilustab ja uuendab, kelle läbi loodus tuhandete aastade parast meel nii ilus on, otsekui oleks Looja seda heila loonud. See magi on otsatu, lõpmata ja rajamata; ta on: Jumalik hinge-õhk. Kõik, mis ilmas olemas on, on ainult tema läbi. Pitkemalt järele waadates, wõime elujõuu ilmumist järgmise tegewuse punktidesse jautada, ja nõnda selle seadusi lähemalt tundma õppida. 1) Elujõuud on kõige peenem, läbitungiwam, nägemata  looduse tegewus, mida meie aegne teadus praegu tunneb. Nimetatud jõuud on tegewam kui walgus, kui elektri- ja magneeti waed, kellega ta siiski sugulane näitab olewat. 2) Ehk elujõuud kül kõige läbi tungib, siiski on seadusi ja asju (kehasid) olemas, kelle sees ta rohkem tegewusele astub, kui töise sees. Seie saadik peeti jõuudu ühes ollusega köidetud olemiseks ja üeldi: elujõuud ühendada ennast mitmesuguse mateeria muutmistega, siiski juhtuwal korral ka ilma mingi-suguse abiuõuudeta tuntaw olla. Uuem teadus on siin asja tõisiti arutanud ja nimelt, et jõuud ainult ühe olluse olemise näitaja on, sest ilma jõuuta midagi ei ole jõuud on kõige atoomide sees tööl. (Järg jäeb tulema.) Äränõijut kits. Tõeste ollu lugu. (Tarwastu keelemurdes.) Riuma külän elas manal a'al rätsep Mats Kontjalg oma naese Maretaga rahulist elu, es ole nende sannast kara ega müra, rikksu egä räkksu kuulda. Naene kullel mehe sõna ja mies täit naese soowi. Aga üitskõrd tuli ometa seande asi ette, kun man na katekeste piaaigu kaklema  oles lännü. Üits õhtu ütel naene mehele: „Wanamies õe! Sea wõiS õge ommen Almikule nüssi kittsi waatama minna. Mulgi Juhani Liis kõnel miule, ei wana Ell ta ärämümwat,  ollew ää piimä anniga loomake. Ku ta aste nüssäb, siis tuo ta jalamaid üten ärä. Wöta mäike- Jaiss ka üten, wiimäte nakkab tõne kuuma ilmaga tie päal rabelama, sõss ei saa Sa tast ütsindä jagu, Siul mõni wiistõistku wersta maad kodu tulla. Aga kae, et Sa ennäst petta ei lase, tääd küll, wana Ell om pool nõida ja seatse vm alati petmise päale südi." Wana meister läits tõesel päewäl perän ruukosti kohe minema ja wõtt wäikse lassi tagatajajas üten. Almikule jõuden teret ta Ellu ja lask teda kohe enda silmä näten kitsi ärä nüssä, et näta saas, kas ta ka ää piima anniga om. Ku ta kigega rahul oli, mass ta raha ärä ja lätsima kolmcksi kodu poole. Ilm oli nõnda kuum, et wanamehel igi nagu laene mööda nagu maha joosk ja ame sellän nõret. Wiimate nakkab Undi kõrts sillmä pulma, kun wana! aal alati ää külm õlu ja köwa wiin oli. Äakene küll! W .namies paneb kitsi aia weerde witsa sugara külgi lõõga ja läab esi Jassiga kõrtsi. Kitsil läab aia küllen konuten aig igawase ja nakkab janndama, mis kõrtsi poist, keS lame eheu puid raob, sügamist mõttift ülesse äratab. „OH sa pime," mõtleb poiss, „see kits on: mede stkaga üSna ütte laadi, kas waheta mõi minuperast pirilla ärä: Oh sa toint küll üits, kui üits! No egan'd see wahetaminegi just laita'i oles ollu kits annab tubliste  piima, aga mede abenik teeb ilmaasjanda pahandust ja kurrja." Ta raob mana miisi edesi. Aga üttelugu tõusuwa wõrgitaja mõtte tal pähä, mis temale maikugi rahu ei anna, seni kui ta wiimate ruttu ja tasakeste kirrwe käest maha paneb ja lauta pühib. Wiimate on ta wagamusi asja nõnda talitanu, et sikk aia küllen lõan mökitab ja kits laudan rahuliste oma tee mäsimust puhkab. Esa Kontjalg, kes seni kaunis jommi om saanu, nakkab jälle kodu poole komberdama, mõtab öökese otsa kätte, poisö mõtab nübliku ja nõnda aama na oma saaki rõõmsa meelega kodu wanamoori manu. Töine seisab joba, mastse nüiskuga, naarden lame pääs, nakkab kohe kitsi kiitma ja ütleb wiimate: „Meheke, mine nüid sängu puhkama, küll ma Sulle selle waewanägemise eest kapa täümwe piima nüssä!" Waewalt om puruwäsinu wanamieS  maha istun, joba kargap uiss walla ja wanamoor tormab surma näoga sisse ja käratab: „Kuule Mats, Sina wa'a pühus ja Jaiss, Sina kärnäne konn! ütelge mulle kun Teil nuustakil silma oliwa, kas te' es näe, et see kellegi kits ei ole? Oh Te' wiimatse põrrglase oma teoga!" „Noo noh, mis loom taas' õge Sinu arust om, ku ta kitS ei ole?" naar manamees toreste. „Uu poolhullu, see om jo sikk! See lugu om hullemb, ku hull! Mea ei oleS mitte uskun, et maa Almiku  Ell nõnda äbemada om ja miule sika kitsi asemale  saadab." „Kulla naene, ära aa tühja lori, se o püsti hull jutt. Tema nüiss jo meda enda silma natan kitsi ära, kudas tas' nüid sikk wõib olla, kas mõni sikk nüssab?" „Jah, nüiss küll, mea naie kah!" rabas Jaiss ruttu wahele. „Noh, sõss õlide Te mõlemba seekõrd joobnu, wõi ole mea pirilla pime, wõi nõis wana Ell mõne tuliänna Teile kitsi asemele öökse otsa? Jaiss, pane ruttu tuli latrese!" Töine ommuku tirib wanameister wimman näo ja kurwa meelega jälle kitsi öökse otsan Almiku poole tagasi, süa esienda ja maailma pääle täis, nagu sitikal. Pois kõnnib suur nüblik õla peal, nagu mõni wangiwedaja soldan, kitsi peran ja annab sellele wahel mööda kointe, kui ta põka waStu toetab ja minna ei taha. Täembane päew om eilatseft weel kuumemb ja wanamehel om põrglast  wedaden ame sellän lige ku mõst. „Sehast watti ei ole ma elu sehen weel saanu) küll ole ma Rov-Jubani seldsin mitu kõrda Wõltsjärwe pääl irmsa maruga kalcl käinu, aga see om alla nahataus, mis ma nüid saa!" kaewas manamees poisile. Puidu kuuse man nakkab wanamehel äkki kange joogi janu ja tema nagu laab kõrraga ergas. „Wõtku pagan kuda wõitt! Mea saa tühjast walla ja osta laadalt endale ikki kitsi!" pomisi wanamies esiendan. Tolm, palawus ja abi peawa jälle Undi pääl alla kõttu uhet saama. KitS pannas jälle iluste aia külgi lõõga ja mõlemba waewanägija lääwa kõrtsi willu, kun õlu ja karjajaak weel pääle selle söat peawa karastama. Kõrtsi pois, Pukats, kes, nagu muidugi arwata wõib, ikki alla puid raob, waatab mitu kõrda kõrwalt wõõriti ja pool Põiki kitsi pääle ja pomisep sõss esiendas: „OH te wiimatse saadlase küll! na om ommete targemba,  ku ma enne mõiSti mõtelda! Na undisööda tirsiwa sika jälle tagasi. Wõib olla ehk lääb asi wiimata  õige alwas. Mede waa joosikut sika näru tunnewa inimese egal pool, wii ta toint wõi Mlländise, ja kui asi wäilla tuleb, sõss om minu p —se kuum! Ei, ei! Seekõrd mea küll enda nahka nõnda kergoste parki ei lase! Joba ma tää kui kibe see om! Seda wiga wõib jo äraparanda. Tasa illukeste, nagu edimesel paewalgi,  wahetab ta õnnetuma abenakandja ümmcr ja raob sõss jälle waga naoga puid, nagu ei oles temal ilmaga midagi tegemist, ja kui wanamies ja Jaiss, keS minema nakkawa, kitsi aia küllest walla päästawa, sõss om Pukatsil  nõnda kibe puuragomine, et ta aiga päädgi ülestõsra  ei saa. Ääke küll! Kontjalg samub jälle oma poisi ja kitsiga edesi. Tema sääjab tee pääl esiendan ja saiakeste  hulga sõimu sõnu kokku, kellega ta wana Ellu läbi tahab sugida ja kellel tema arust sihatse äbemada tembu eest kige wähembast adraga pää otsast ära peas aetama, nagu wanaaigsil põlluwargil. Wiimate saawa na sinna ja näewa wana Ellu läwe pääl seisman, keS imeligu äbemada näoga nende pääle wahib ja sõss naaru lõkerden küsib: „No, wana Mats, ütle mulle ommeta, mis see tähendap, et Sa miu ilusa kitsi jälle tagasi tood, miul oli esigi joba kahju —" „Seo ilus kits küll," kärät Kontjalg wihaga wahele, „Sa waa lõngard oled mulle kitsi asemel üte põrgu sika kaala köütan. Siul pias tuline äbi olema miut wana inimest sedawiisi narri ja mõnita." „Kulla Mats! jaagus' miu peräft kaup katik ku Sai taha, aga ära nõnda pailu pahanda. Sea olid egakõrd  muidu mõistlik mies." „Mis pagana mõistlikku Sa lorad sääl!" röök wanamies,  „kas see mõni inimese tegu om? Sina annad miule kitsi asemele sika! Uju maailma naarus! Sihande asi ei pea weel mõistlikku miest hullus ajama! Ja kos see peratu maa, muu inimese lõikawa rüga, mia wea nagu mõni mõnitus wõi ull stkka teed mööda edesi tagasi!" ..Jumalissäpojake! kun see sikk sõss õige om?" küsse Ell nüid ka jo kaunis kareste. „Nv kas Sul sõss silmi pähan ei ole? Siin ta tõbras om." „Jssäristike, tule nüid esi appi, see om jo mede ennine kits. Minu arust wõis Siu wanune mies küll joba sika ja kitsi wahel wahet mõista teta. Epp, too nüsit siia. Soo, waata nüid om nüsik jälle riiki täus! Kas Teil Riumakülä sika sõss nõnda pailu piima annawa?" ütel ta pilgaten manu ja kik latse ja wana nakasiwa nailla perast naarma. Wanamies ega poisike es mõista äränõiut looma manu enamb musta ega walget lauusu. Sõnata lätsiwa nad kige kitsiga kos kolmat. * Ka kõdun oliwa na mitu aiga nagu tummi selle äbi perast, mis na Almiku Ellu käest saiwad. Oma söame raputamises ei saa Kontjalg neid ridast küll enamb lugeda, sest tema ja kik tema põlwe rahwaS puhkawa mulla mätta all, ja enne surma ei ole kitsi wahetaja seda kellegile pihtin, aga neile, kes seda lugu loewa, saab kitsiwahetuse saladus nüid selges ja nõrgendab nõiduse usku, kost ta seda weel löwwab. Akmar. AS 34. Sakala. 1884 Wastutaja: J. Körw