Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. V. Werdenfels'lde sugu oli omal ajal kõige tngewam ja kuulsam olnud, kes ühegi walitsuse all ei seisnud. Sellele oliwad uuema aja muutmised ja seadused otsa teinud, aga siiski oli Werdenfels'i herradel wõimuft  kullalt, kas oma alamaid õnnelikuks ehk õnnetumaks  teha. Õnnelikuks ei wõi meie Werdenfels'i alamaid mitte kiita. Waljus ja raske orjus suurte maksudega äritasiwad rahwa wiha oma ülemate wastn, kuni ta ennast wiimaks mässamiseks muutis. Wana Werdenfels oli aastade eest surnud ja ta oli selle eest muretsenud, et tema ja ta walitsus niipea  mitte unustuse rüppe ei langeks. Ta oli metsliku  waljusega oma alamaid waewanud ja piinanud. Siis oli ta ühel ajal sündinud ja üleskaswanud, kus «»üks mees mõisniku seisusest kõik tegi, mis ta tahtis, kuna üks alama seisusest inime ilma kõige wähema inimeseliku õiguseta oli. Soldati põlwes oli ta harjunud,  alamatelt tingimata sõnakuulmist pärima ja sellepärast ei wõinud ta seda kannatada, et uuem, parem aeg, ühe õiguse töise järele, tema käest ära kiskus ja teda sundis oma alamaid ka inimesteks pidama. Tema naene oli ühest weel wanemast sugukonnast ja tema wappenis oli üks würstikroon. Ja see oli, mis Werdenfels'! oli tagakihutanud, teda enesele abikaasaks  kosida. Isegi mõista, et ta hiljem oma naene peale uhke oli; tema uhknst kaswatas see, kui temale poeg sündis, Werdenfels'i troonipärija, kellele ristimises nime Raimund anti. Oleks Raimnnd ka nõnda kui isa, metslik ja kangekaelne olnud, stis oleks ta teda waft armastanud, aga et poiss palju tasasema ja inimeseliku tundmustega oli, ei wõinud ta teda iial sallida. Noore Werdenfels'! õzmetuseks suri tema ema wäga wara ja nüüd kaswis poiss isa walju orjapiitsa all üles. Enese talupoegade wastu ei olnud ta mitte waga kuri; kust see tuli, ei teadnud keegi. Aga seal juures ei püüdnud ta nende wiha ja põlgamist enese wastu mitte wähendada. Siis tuli üks aeg, millal massamised mitmes linnas ja ka maal mõisade peal lahti peasesiwad. Niisamasugune lugu tuli ka Werdenfels'! piirides elawate talupoegade ja nende sundijate wahel ette. Seal ahwardas mässamise tuli weel suuremaks minna kui mujal, aga lossi herra ei mõtelnudgi järele andmise  peale. Ta pilkas oma naabrid, kes oma talupoegade  ja päewaliste ees wärisesiwad ja oli sest ajast saadik omade wastu weel waljem kui enne. Selle rahutuse järgused ei jäenud mitte tulemata; tihti tuli talupoegade poolt nägelemist ja wastuhakkamist  ette, aga igal pool jäi Werdenfels wõitjaks. Ta oli oma rihmale nii kardetaw, et keegi tema wastu ei julgenud tõeste hakata. Wiimaks läks lugu õige kirjuks. Ammu ettewalmistatud  mässamise tuli lõi järsku põlema. Kogu talupoegade hulk tormas lossi ette ja ähwardas tema omaniku. Kohe laskis Werdenfels lossi wärawad kinni rammida ja teenijad sõjariistad kätte wõtta. Talupojad tahtsiwad lossi wägise kätte saada ja jooksiwad  lossi peale tormi. Werdenfels'! lugu tahtis juba õige kirjuks minna, aga seal tuli temale ootamata  abi. All külas tõuusis järsku tuleleek elumajade  seest üles ja lendas tuule kiirusel edasi. Kui mässajad seda nägiwad, tormastwad nad ilma aja wiitmata külasse tagasi, et weel seda peasta, mis üleültse wõimalik oli, aga abi oli hilja. Kõik katsumised, tuld ära kustutada oli asjata; torm kandis teda katusest katusesse ja majast majasse. Mõne minuti järele oli terwe Werdenfels'! küla tuha hunnik ja kolm inimest oli tule ohwriks saanud. Selle juhtumise läbi oli loss peastetud, aga nende talupoegade wiha, kes tule kahju läbi oliwad õnnetusse sattunud, tõuusis weel suuremaks; nad arwasiwad, et lossi herra kõige nende wiletsuse juures süüdlane on. Ja sellepärast tõuusis wiha tema wastu weel suuremaks, nõnda, et ta juba oma elu ette hakkas kartma. Ta ei wõinud Werdenfels'! lossi mitte kauemaks -jäeda, ja läks oma pojaga kauema aja peale reisima. Kui ta paari aasta pärast tagasi tuli, oli mässamise tuli ära kustunud ja ametnikud walwasiwad suure hoolega selle üle, et kõige wähem wastu hakkamine karistamata ei jäenud. Mässamist ei olnud Werdenfels'is  mitte enam karta, aga julge ei wõinud ta weel mitte olla. Ta elas nüüd, nagn enne Werdenfels'i  lossis, ehk tall tõisa kindlamaid lossisi ja mõisasi küll palju oli. Aga ta ei tahtnud WerdenfeM mitte maha jätta, siis oleks temast üteldud, et ta seda kartuse pärast talupoegade eest teeb; ta jäi oma endisse elukohta ja walju kaega walitses ta oma rahwa üle. Noor Werdenfels ei olnud isaga mitte tagasi tulnud; näitas, nagu oleks tema elukord ennast täiesti muutnud. Sest enne ei tohtinud temal enesel pni tahtmist olla, aga nüüd oli ta peaaegu kuude kaupa reisi peal. Kui ta mõnikord Werdenfels'i tuli, sündis see ikka isa käsu peale; aga kauaks ajaks ei jäenud ta mitte isa juure, waid reisis juba järgmistel  päewadel jälle ära. Nõnda wenistwad aastad mööda ja Raimund oli ikka alles poissmees. Küll püüdis teda isa iga wiist selle mõtte peale tuua, et ta abielusse aetuks, aga kui ta nägi, et kõik tema waew selles ilma asjata oli, tahtis ta poega wäekaupa sundida. Enese poja nimel walis ta temale kaasseisnikude tütarde seast ühe wälja, pidas kihlused ära ja kutsus siis oma poega Itaalia maalt tagasi ja andis temale nüüd teada, et ta ilma tingimata abielusse peab astuma. Poeg ei kuulnud selles asjas mitte isa sõna. Isa, kes asja liig kaugele oli ajanud, ei wõinud enam tagasi astuda ja lubas sellepärast poega ära manduda ja teda oma waranduse pärijast lahti teha; Raimund ei annud siiski mitte järele. Ta jättis oma isamaja igaweseks maha ja isal oli kindel nõuu, oma ähwardust  tõeks teha. Seal tuli üks wägewam käsi sinna wahele ja muutis asja koguni töiseks; wana herra suri järsku ära. Poeg, keda arstid tagasi kutsunud oliwad, leidis oma isa surnu keha eest. Werdenfels'is oli nüüd uus herra ja esiotsa näitas, nagu oleks parem aeg tulemas, aga warst läks lugu töiseks. Wana herra oli raudse kindmausega  kõigis oma ettewõtmistes, aga selle wastu oli poeg wäga tujukas; ükskord tahtis ta seda ja tõinekord  töist, nõnda et ta isegi õieti ei teadnud, mis ta tegema pidi, ehk mis tegemata jätma. Isa matuse järele läks ta ühte jahilossi elama, mis umbes pool tundi WerdenfelS'ist eemal oli. Siin pooris La kõige suurema hoolega oma tähelepanemist maade hea korra peale. Igal musil katsus ta hooletusse  jäenud tööst ja lagunud hoonid ära Parandada, põllu tööd parema järge peale seadida ja mitmesse kohta laskis ta ilusad rohtaiad ehitada. Seal juures tegi ta oma talupoegadele head ja aitas hea meelega, kus tema abi tarwis oli. Aga seal juures ei saanud ta ühte tänu sõna ja rahwas oli tema wastu nõndasama  suurt wiha täis, kui tema isa wastu. See nähtawus mõjus nii suurel mõõdul Raimundi peale, et ta ühe korraga kõik oma tegewust lõpetas ja töiste inimeste seast ära, kõrgemägestiku tutwasse Felseneck'i elama asus. Sellegi pärast ei jätnud ta oma tõisa lossist ja mõisasi mitte hooletusse, waid kulutas nende alalhoidmiseks igal aastal suured summad.  Wana Werdenselsi herra oli oma mõisade peale tublid mehed walitsejateks seadnud, kes suurt palka saiwad ja sellepärast omi kohti mitte wahetada ei tahtnud. Needsamad walitsejad oliwad ka Raimund'!  ajal ja nende juhatuse all tõiwab need mõisad aastaastalt ikka rohkem sisse ja nende omanik lahutas ennast ikka enam ja enam kaasinimestest ära. Igal pool räägiti sellest, et Felseneck'is üks külaline olla ja kõik inimesed tundsiwad noore baroni pärast haledust, et Raimund teda ilusalt Jtaaliamaalt ära oli kutsunud ja teda sundinud enese juurde Felseneck'i üksildusse jäema, sest nad teadsiwad, et ka Paul töiste naabri inimestega läbi käia ei tohtinud. Paul oli aga ise selle eluga nüüd wäga rahul, ta teadis ju, et see ilus naisterahwas, kelle jälgi ta kaugelt otsts, tema ligidal wiiwis ja ta ei oleks ühegi tingimise all omast praegusest elukohast lahkunud. Esiotsa jättis ta nii heasti kitsid metsas, kui ka raamatud kappis rahule ja katsus kõige pealt enese wõlgadest lahti saada, mis ta Itaalias oli teinud. Nõnda kui meie juba teame, pidi selle eest adwokat Freising hoolt kandma. Et nüüd Freising proua von Hertenstein'i koju tulekut teadis, ei jõuudnud Paul ära ootada, millal ta temaga kokku pidi saama. Juba töisel päewal läks Paul Freistng'i jutule. Freising, üks kuiwetanud, neljakümne aastane mees, wõttis oma külalist omas töötuas wastu, ta näitas oma külalise tulemise wastu ette walmistatud olewat. Adwokat raputas tasa pead, kui ta kuulis, kui suur wõlg Paulil Itaalia maal oli. aga et wana herra poolt temale käsk kätte antud oli, kõik korrale seadida, siis palus ta Pauli käest mõned nimed ja adreõsid, mis talle tarwis teada oliwad. Paul rõõmustas ennast wäga, kui ta kuulis, et Freising juba ligimesel nädalil kõik ära toimetada lubas. Nüüd tahtis Paul Freisingilt ühte ja tõift teada saada. Felseneck'is ei wõinud ju keegi tema küsimiste Peale midagi wastata ja adwokat Freising oli terwe ümbrusega wäga tuttaw. Hakatuses küsis ta temalt ligidal seiswate naabri mõisade ja nende omanikule üle ühte ja tõift ja wiimaks tuli ta selle peale, mis tall kõige enam südame peal oli. „Siin nägin ma weel üht lossi,, mis Werdenfelsist  umbes tund eemal on; see on wist ühe lese naise päralt?" „Teie arwate Rosenberg';?" küsis Freising. „Prona von Hertenstein on tema praegune omanik." „Üsna õige! Juhtumise läbi sain ma seda naisterahvast Venedigis tundma ja mull oli nõun siin kord külaliseks minna. Olete Teie seal tuttaw, hra Freising?" „Ja, herra baron! Mull on see aun, tema asjade talitaja ja tema sõber olla. Ma tundsin teda, enne kui ta mehele läks." Paul lükkas oma tooli uudishimulikelt Freisingi ligemale. „Teie olete selle sugukonna sõber? On proua von Hertenstein juba kaua lesk?" küsis Paul. „Juba terwe aasta," wastas kohtunõuunik. „ President Hertenstein suri minewal suwel." „President Hertenstein?" kordas Paul wõerustades.  „Ma olen tema surma tähte ajalehtes lugenud;  ta oli seitsekümmend kolm aastat wana?" „Nõnda on lugu; wanaduse wahe tema ja tema proua wahel oli wäga suur. Ta ei olnud weel kaheksatõistkümmend aastat wana, kui ta mehele läks." „Ühe raugale? Aga mis wõis teda niisuguse ühendusele sundinud olla?" Freising naeratas kahtlaselt. „See ei ole mitte raske arwata. Üks waene laps, kes ei tea, kudas oma pead toita, wõtab niisugust  ühendust hea meelega wastu. President oli mõisniku sugust, wäga rikkas ja kõigist kaasscisuikudest auustatud. Sellepärast wõis ta ka oma abikaasale niisugust läikiwat ja head elu pakkuda." „AH soo ta astus siis wäljaspidise anu ja ilu pärast abielusse!" ütles Paul wenitades. „See noor naesterahwas on Werdenfelö'i papi ligidalt sugulane ja tema soowimise peale wõttis selleaegne Nosenberg'i omanik, neiu von Hertenstein teda enese seltsiliseks Itaalia maale, kuhn ta põdura terwise pärast pidi reisima. Kui ta sealt tagasi tuli, õppis ta oma õe juures külas käies noort neiut tundma, pakkus temale abielusse astumiseks oma kätt ja kolme kuu pärast oliwad Rosenbergis pulm.,d." „On see abielu õnnelik olnud?" „Wäga õnnelik! Noor proua oli kogu pealinnas  kõigist auustatud ja tema mees täitis kõik tema soowid jala pealt." „Ja mis pidi ta selles abielus enesele muud soowima, kui kuulsust ja rikkust l" ütles Paul kibedalt. „Ia oma abikaasa surmast saadik elad ta jälle Itaalia maal?" „Ei mitte, ta oli natuke aega seal. Home ootadakse teda tagasi." „Siis pean ma oma külakäiku hiljemaks jätma," ütles noormees, tooli pealt ülestõustes. „Aga ma olen Teie aega juba nii palju raisanud." Kohtunõuunik naeratas. „Pole wiga, herra baron! Ma rõõmustan wäga, üht Werdenfels'i sugukonna liiget enese juures näha. See õnn on esimest korda mulle juhtunud, ehk ma küll juba mitu aastat selle sugukonna kohtu asjade tallitaja olen." „Siis ei käi ka Teie nutte minu onuga läbi?" „Mull ei ole see aun weel mitte osaks saannd, teda palest palesse näha, ehk ta mind küll kõigis asjus taieste usaldab. Minu teateid wõtab ta kirjalikult wastu ja sellsamal teel annab ta mulle enese tahtmist teada. Teie herra onu on ses asjas natuke isemeelne." „See on tõsi!" wastas noormees õhkades. „Mis minu asjasse puudub —" „Saab ilma aja wiitmata korrale seatud jätke seda minu hoolde, herra baron! Neljateistkümne päewa pärast panen Teile kwiitungid ette." Paul tänas ja läks siis tuast wälja. Mis ta oli tahtnud, seda oli ta nüüd saanud, aga ta ei wõinud  mitte aru saada, miks see teadus teda rohkem kurwastas, kui rõõmustas. Üks kaheksateistkümne aastane  ilus neiu, kes nooruse kõige suuremat eesõigust, taewaliku armastamist ära Põlgab, et ühe wana rauga kuulsust ja rikkust taga ajada! Paul Werdenfelö oli „S a k a l a" 28. 1883.