Saarlane UM Zileiüdinc »j»leht ma- j» li»» r»h««lt. W tis AA Lmlpücw 31. Mais 1880. lil. aastakäik. maksab i Saaremaal nastik .... I rd. Ntt kp. Saarcinml pooks aaSiaS l „ „ Postiga saadotud naStaS. Ä „ „ poolcS aastas . . . . 1 „ SZ „ Tuleb igal esmaspäewal wälja. Nuresäareö, laubauuiits. Nr. Iv. 'Kirjad räiwad: Aaani kihellsuda, Tuaremnal., Kuulutuse rida chk selle ruuni Soow Eesti üleüldise kirjawiisi ühenduse kohta. Eesti ajalehed konolowad nüüd üleüldisest  kirjawiisist ja awaldamad selle kohta oms soowisid, kuidas uks ehk teine sõna kirjutatud ehk muudemd peab saama. Sarnatsest  kirjawiist ühendusest, tud see pracgus käsil on, ei ole suuremat kasu ega ühendust loota, sest et ühenduse katse ja kirjawiist kindlama aluse pääle rajamine mitte asja kohalikult ei saa toimetatud. „Kuidas nii?" saamad mõned mõtlema ja küsima. Meie wastame selle pääle tuttawa rahwa sõnaga: „Tcada, mis hulga asi on! —" Eesti kirjanmsi tahetakse häälte enamusega kindlama aluse pääle rajada, kuidas see peaks wõimalik olema? Kui häälte enamus ehk hulga nõu küll mõnes asjas tasuline on, aga mis aitab see keelte asjus. Üks keel peab teaduse ja uurimise najal täiendatud ja põhjendatud saama, ega mitte häälte enamusega. Iga meister peab oma tööd kõige paremine tundma: mikspärast  ei anta siis EcStikeele meistritele (uurijatele) mitte seda anu, et nad ühe üleüldise kirjawiist rajaksimad. Kui juba Eesti ajalehtede toimetajad ehk muud kirjanikud  wõiwad kirjawiist kohta otsusid teha ja kinnitada, mis on siis nende meeste  amet, kes Eesti keele uurimise läbi Doctori anu nime on saanud ja neid on Eestlastel juba mitu? Dr. Hermann ütleb, et ta Eesti keele grammatika kallal kalm aastat tööd teinud ja selle wälja-andmises palju kulu kannud. See ou igapidi anu ja kiidu wäärt töö olnud, mis ta Eest' keele harimiseks on teinud. Aga nüüd awaldab Dr. Hermann mõtteid, et ta siis ka saada järele andma, kui sellest ühendus tuleb. See ci ole meie arwates mitte õige mõte. On Dr. Hermann oma Eesti keele grammatika ajaloo  ja keele teadule põhjusel kokku seadnud, siis ci wöiks ta oma põhjuse päält mitte kõikuda; weel wähem nii kaua, kuuni tähtsad keeleuurijad asjalikult tema põhjuseid  pole ümber lükkauud. Lükatakse tema grammatika põhjused kõrwale, siis on see temale, kes Eesti keele uurimises tegew sn olnud, üks soowimata palk, ja siis ou küsitaw: 1) kas kolme aastane töö ühe grammatika Valmistamises meel wäga lühike  aeg oli ja 2) mikspärast Dr. Hermann  oma grammatikat mitte käsikirjas niisuguse lahinga wälja pääle ei saatnud, kud praegus käes on? Eesti üleüldist kirjamiisi ei peaks mitte nii rutulise tuhinaga saama põhjendatud, nagu kuulda oli, et Jaani päcwaks juba üleüldine kirjawiis pwi päsma korral olema.  Aastar kümned on edasi läinud, kus Eesti keel mitte meel oma eesmärgile polo jõudnud ja nüüd tehakse sellele poole aastaga  kindel põlu. Kas niisuguse rutulise töö juures pärast jälle mitte kahetsemist ei wõi ettetulla, kus mõned põhjused jälle asemelt ära lükatakse ja uued asemele pannakse,  nii et „Kündja" ja mõned teised õigusega mõimad ütelda: „Eesti keel on kui mana kasukas, mida igapäew ise moodi lapitakse." Ehk meie küll oleme ütlenud et Eesti üleüldine kirjawiis häälte enamusega wäga rutulise ajaga ei saaks ära kinnitatud, siisgi  ei soomi meie kirjamiisi ühendusele wiiwitust,  maid soowime et Eesti kirjameeste Selts oma töö põllu pääl, kuhu ta nüüd hulga ajapärast kord on juhtunud  hoolsasti  tööd teeb ja Eesti kirjamiisi ühenduse auusale lõpule wiib. Küll oleks kena kui käes olem aasta Eesti ajaloos selle päälkirjaga  saaks hiilgama: „1886 seati Eesti kirjakeel kindlama aluse pääle," ehk, Eestlased hakkasiwad kõik ühel miisil kirjutama;  ühendasiwad endid kirjawiisis" j n e.; aga kas see wõimalik saab olema, peame ära ootama. Et kirjamiisi ühendust ja kindlust meile wäga tarwis on, et meie aeg ja Eesti auu seda nõuab, siis peawad kõik kirjanduse  sõbrad nõuga ja teoga igaüks omal kahal abiks olema, et ühendus seda rutemalt  sigineks. Kõige suurem mõju ja õigus  üleüldist kirjamiisi kinnitada on keele tundjatel, sellepärast on see soow, mis Olewik amaldas, kõige õigem ja see on et härrad, Dllr. Wiedemaun, Hurt, Weske, õp. Kallas ja meie lisame juure Jututuba. (Järg.) „Ta peab kohe tulema/ ütles krahw, pilgutas tonni kohe silma ja mötis teda enesega niie tuppa. „Nob. kuidas on/, küsis ta abasiult, „clu wõi surm? Ütelge rutu. tol.ni härra, ja übe sõnaga!" „Rod, siis tahan ma raakida, nagu mees mehele: Ma ei usu mitte, et ta Home lõunani elab. Haawlid, nii WSM ligidalt lastud, on wist üht suurt mere soont Vigastanud ja seest poolt mere jooksu kinni panna, on ilm wöimata." AradW ivankus oma jalge pääl ; ts kotis näo mõlemate küttega kinni samasus ligidal olema tooli püüle. „Ühtegi lootust ägas ta, „ja ühtegi muud Vabastamist ci leidnuid ta, tui see, mis turm tolle tõi Ü' Tohter astus talle Wcmsle sa tusis: ..Aas ma pean laskma naroni proua üles sratada? tas ma pean ise üles minema N aeda paha 'Snv:.n Wsstn ette malmisiama? Ma taban talle ütelda, et trabmina soone laskmise juures palju mere jooksmist parast nn nõrk on. et ta jutule ei mõistaba. Nn anvan. Teie rabale oma abikaasa  Viimastes tundides temaga Lkst olla-" „Ma tänan teid," ütles Schlettcndorf, „teie armastuse ja ettewaatuse eest, misga teie iga ühe pääle mõtlete. Jah, ma tahalsin  Mariega üksipäinis meel rääkida, ehk mul küll talle ainult oma truust ja lõpmata armastust tõendada on." Tohter Wagner läks ja Schlettcndorf põöris vMs abikaasa juurde tagasi, kes kinni pigistud silmadega posi magamas nähti olewat. Pea tuli Paula, tabmata- Mld ja kohkunud; ta järele W.- A..'kmndcr.  Paula laskis ennast tasakest! haige moodi ette maha ja nuusutas tema nõtra maharipuwat, walget kätt. Sääl lõi Marie silmad lahti. „Mu laps Z uur hea Paula," ütles ta, „nüüd peame pea lahkuma! Sa oled nii hea, nii armas, nii puhas; Jumal hoidku sind ikka seks, oma isa troostiks ja oma abikaam õnneks. Ta hoidku sulle ka su mehe armastust ja usaldust,  siis on sul kõik! ja ra linugu sulle su Wäiks-est, ilusast pvjrk riimu. Elage hästi, Aleksander! Mõtelge minu pääle, teie kõik, kes- teie mind oma armastust  ladi õnnelikuks teinud olem Noormees musutaZ c-rmstt ja auupaklikult  tema kast, ega Paula nutsus maljuste. „see ei uusi, ei wr! mirte olla „ hüüdis tar oh Tohter, siis rääkige teie ometi!" „Kahu, rabu!" palus mana tohtri härra, ainult selle tingimisega Min ma teid scia, armuline pröua." Ta tõusis üles ja peitis omad jõena woolawad silma pisarad rätiku sisse. Olge nii armuline ja minge jälle tagasi, ma palun teid üsna südamest," ütles mana arst, „ja ma lasen teid, nii pea kui krahwina  olek seda lubab, jälle kutsuda. See kord olete teie muidugi wäga erutud ja siin peab waikus ja rahu olema seest ja wäljast pidi." Marie näitas käega, aga armulisel wiisil kui Jumalaga jätmiseks ja Aleksander wiis oma sügawasti kurwastud abikaasa säält ära. Ta ise oli maha rõhutud; ta oli armulist, lahket prouat, kes lõbustamast  ja õnnistamast, täis armastust oinas perekonnas toimetanud oli, ikka auustanuv ja kalliks pidanud; ta teadis, kui palju nad kõik temaga kautasiwad. storidoriS ja eeskojas oii road tcendrid kõik koos, murdsiwe.d  ome päid ja sosistasin sd salaja. Tasa sammul laisimad nad edasi tagasi, nagu oleks surm juba ses majas aset mstmM. Aga Marie iumrrm oli meel kest rr.u.kne: kradw lSuiõ la moodi lõrwal ja Wagner LZrmalisev kambris. stomiku oli n-algustabes rätte jõudnud  jr. pärus lastumas Mustus, mis Marie! ilusam kuulda oli kui ia! enne. -Musta, iste on minu lahkumist laul," ustes sa, ~ob ära ruua murel Ilmas ei näinud ma sind nutmad ega pisaraid sinul, oh need majumad minu südame põhja.