kohaS suutäis wiiua ja scemit õlut juua, kui mitte juua; ka ei ole sarnast joomist pühaskivjaS mitte keelatud ja midaS keelatud ei ole, see ei ole patt ja mis patt ci ole, seda wõib Kristlane pruukida. Siisgi peab kasinuse armastaja, kes meel liigjoomise  wastu wõidclda tahab ka seda tähele panna, mis Paulus (1. Korintusc raamatus 8 peatükkis) õpetab, see on: et keegi mitte nõrgemale pahanduseks ei ole. Seepärast oleks küll wäga soowida, et üks kasinuse armastaja ja edendaja niisugustel  pidudel ehk kõrtsides, kuS liigjoomisest  rõõmu tuntakse, mitte wiiua ega õlut ei jooks, mille läbi ta siit ka Pauluse õpetuse järele nõrgemale pahanduseks ei oleks. Aga kui üks talumees kõrtsis külmaga ehk sööma alla suutäis wiiua wõiab ja jänu kustutuseks toobi õlut joob, see ei riku tema mõistust ja seda ei wöi temale ka mitte keelata. Kui kasinuse sõbrad ise auusasti elawad, siis Sratawad uad rahwa hulgas auutundmist liigjoomise eest hoida. Auus eeskuju saaks küll palju meie rahwa elu kohta mõjuma, aga kaS liigjoomine  tükkis kaoks, on küsitaw, sest üht harjunud kommet rahwa elust kaotada, on ikka raske. „Mis peame tegema?" Paneme neid põhjuseid tähele, mikspärast meie rahwaS muna ja õlut joob, ehk saame siis selle mõttele lähemale; mis peame tegema? Meie rahwaS ei joo suuremast osast mitte jooma himust kihutatud, ivaid tal on selleks kombelised sunnid, kus juures palju üle kasinuse piiri libisewad ja nii liigjoomise wõrku sattuwad. Meie rahwaS joob 1) ihurammu kosutamiseks ja töö wäsimuse wähcndamisekS; selle otstarbeks wöetakse, kui wõimalik, suutäis wimä ja tehakse raskete tööde ajal õlut. Meie rahwaS joob 2) meelejahutuseks. Rahwas orjab ja korjab, teeb tööd ja näeb waewa, pääle selle tahab ta meelt jahutada, ning selle otstarbeks tehakse MihklipäewakS ja Jõuluks õlut. Meie rahwaS joob 3) kõige rohkem sõpruse ühenduses. Tee pääl saab sõber sõbraga kokku, see on üks harjunud komme ja üks pakitaw sund, et üks teisele kõrtsis ostma peab. Saniatse sõpruse ühenduseks  tehakse suured pitkad pidud ja juuakse ka muul ajal üle Kristliku piiri. Meie rahwas joob 4) kauplemise ja asjatoimetuse juures. Rahwa suur majaelamine on üks kauplemine ja asjatoimetamine,js miin ja õlut on selles üleüldises kõne algus ja lõpetus sõlmija ning ühendaja. Et Kihelkonnal sm otsa kalu ja nimelt wcel lesti, mida mujalt saada ei ole püütakse, seepärast tuleb senna kaugelt ja laialt rahwast kokku ning sellepärast juuakse ka Kihelkonnnal enam, kui ehk kuskil teises Saaremaa kihelkonnas, kus sarnast rahwa liikumist ci ole- Mis peame tegema? Töö wäsimuses, mcelejahutamises, sõpruse ühendamises, ja üleüldises majaelamisc  toimetuse talituses wiina ja õlut rahwa käest äkist ära wvtta, ehk ära keelata, ei ole wõimalik. Ei ole ka midagi sündsat aSja, mida wiina ja õlle asemele rahwals annaksime, see on: millega rahwaS rahule jääks, ning sellest wöimc siis näha ja tunda kui raske rahwast harjunud kombest ära wõerutada on; kõik seda raskust mõtelda, paneb küll õhates küsima: Mis peame tegema ! ? Aga fiisgi: nõu peame leidma; astume ühe sammu weel edasi otsime liigjoomise juure üles ehk läheb see meil korda seda wälja kiskuda. Oma kirja alguses ütlesin ma, et kodune joomine kõrtsis joomisest weel kahjulikum on; et see nii on seda ei taheta mitte uskuda. Nstagu seda, ehk mitte, aga tõsi on see omctegi et meie rahwa joomise tõbi —: mitte kõrtsist waid kodu perekonna  elus juurdub ja wõrsub. Kõrtsis joojad joomad ise oma hinge- ja ihu kahjuks,  ja kui keegi on üks perewanem, siis ka perekonna ihuliku elu kahjuks, aga kodune joomine mõjub ka pääle muu, perekonnaja  noore sugu hinge elusse. See on kahjuks! wäga suureks kahjuks! et meie rahwa perekondades palju õlut tehakse ja üleliia juuakse. Lapsed näewad, kuida wanemad joomad ja trallamad, ja niisamuti teemad nemad ka järele. Lapsed imewad seda paha kombe kihwti eneste sisse ja nii pea, kui jalad kandma halkamad, kui asja talitus neid isa kojast wälja kutsub on noored jooma sõbrad malmis. Kes meie küla- ja perekonna elu wähegi tunneb, see teab et see tõsi on. Nii palju kui ma ajalehtedes liigjoomise kohta kirsasid olen näinud, on need ikka kõrtside pääle tormi jooksnud: üksnes Teie kõnelesite oma minema aastases kirjas ka koduste pidude kahjust ja see oli tõsine ja asjakohaline mõte. Meie perekondlik elu on rahwa elu-aluS —: rahwa elu on perekondliku  elupilt; tahame rahwa elu parandada peame perekondlikust elust sedatööd alga m a. KuidaS meie rahwa ja perekondliku elu parandada wõiks, selle kohta on küllalt nõu antud, sellest on küllalt kõneldatud, See ütles talle, et ta tulnud olla, teda koju ema juure wiima. Lapse päästmine ei olnud mitte ilma suure hädaohuta, aga tema meremehe tublidus ja osawuS saatsiwod seda siiski korda. Onnekorral oliwad wsga ilm ja päewawalgus temale abiks. Weerand tund hiljem oleks ta pidanud seda reisi maha jitmo, kui ta mitte pimesi peast ei oleks tahtnud surma suhu minna. Lohe kurku koku korjanud jae varmad iaiwad jooksust neile waStu anud. Suur: maur uru pidi tema paat läbi kõrbemu ju rruuiün u ju: omale teed ranna poole ta ."ru rukü: nüluü- runrmcbe kuiie' seljast maha ja mk.-:':! lur-u ürnu üu-st. Laps isinz sell: sees üsr.u :?::r'u: umn: -u jniustaZ wahekpidamata: . i-lük: 'u ü. munnu meile seda rääkijat lindu, oru >.uuu.i' k:.'.o innu nagu ta kord tõuiaS lo: üluku ruul::nnü:nü.uu. Paabukoi meeletuletus, kidu. uu. Ju.U:u': r.r.du jõuk- zeltft tomwd ja kellele ta :::ku n::: uutu ujul ruba ta kerge pehme nime räükünü: '.lju ür::u.rud uli. tegi tema meele nukrust ja mõrutuü rucul 'u.r.c.r.uks km see juba kahe! kolmel müuuuül purrul uln.ud oli. . r.ru ::uü mrcru.ul" kiristas tema mihaaa Si uumr-.us::. ~Su. u. :l l" hüüdis sinna kohkudes. „KuidaS sii u .d ründu kurjuks läinud oled, mu Kaar!, kus u.r . u Ja et tema meelt jälle lakkeks teha, hakas ta Jõulu õhtust rääkima, sest 'ee : .U. urueui teda ka rõõmustama! ..Praegu Wisi tõsibck ema rosinatega saijad ahjust ,välja. 7u:.u -nt kummi ja terme maja lõhnab selle järele ju kuumu- ur. täna õhtu tõsra kala ja ka süldi slu ninna kooki teeb ema täna õhtuks. SM sleivad Kreeta, Hendrik ja Mari ka meile tu nun: luu.um: :!.:'aid Jõulu lsuiusi." M-arl ei woitanud midagi. Ta»a nägu läks ikka nltikramskS, M lapsi sõnad haawofiWad tema SriAtss Wsst kui terawate nõela otstega. Kui »M hoAvad ta wäikesed oliivad, sii-gi xurtsai scsl! «seki tilgakene svoja südame werd mõlsa. Vee! mägi ta Lindat entte ees seiSwad kuida» ta tedn tagasi saatnud oli. Tema kolmekümne aastane 'Ad- vii neel puudutamata terme, seepärast ei :.-m- Linda: mitte ära unustada, ehk see küll tema mehe südant häbistanud oli. Pääle selle hakas ta ka kartma, et oma tõutust täita ei wõi. Udu oli weel paksemaks läinud, pimedas wõis paat igal silmapilgul jää pankade wastu põrkuda ja ümber minna. Tema oli surmale silma sisse waatanud ja praegu ci kartnud tema teda ka mitte sugugi. Aga wäike? KaS pidiwad nad tõeste mõlemad siin ühes kooS hauda leidma? Nii mõteldes küsis ta korraga: ~Kui meie siin surma saame Anna?" „Snrma kaame?" kordas laps kartlikult. .Kui igast-.s livad'ja kaebawad, kui keegi nende ona!.»:.st ' u.i. Aga icina õnnclik, jõulu rõõmus -:e'e " ta strjuS täna kõik kurwad mõttes ütles tema sinult:' „ÄaS tähed paistwad juba onu Kaarl?" „Ei!" kostis Kaarl karedalt. „Rüüd on aga wist juba aeg käes, et ingel cfimise tühe põlema süütab!" jutustas Unna edasi. „Tnhcd ei saa täna õhtu mitte paistma!" „Mitte? sa eksid onu Kaarl!" Korraga kuulatas ta põnemusega maa poole ja lisas õnnelikult juure: „KaS sa ei kuule midagi? oh, ma kuulen juba need kellad!" Kaarl, kes pimeda lapse erku kuulmist tundis, kuulatas suure hoolega. Üksgi helin maa poolt oleks teda rannale juhatanud ja neid mõlemaid päästnud. Aga tema ei kuulnud midagid. sega leraivaSti ida. põhja poole, „säSl helisewad kellad! ja nüüd peab ka täht paistma kas pole tõsi?" Tahtmatall waatas Kaarl senna poole udu meresse. Kas see oli muidu silma ess, ta nagi korraga tõesti üht tuhmi tuld udu feest paistwad. Täht Wõis see küll waewalt olla, palju cnnemine oli ses tuli. Tuletorn ei wõimid ta ka mitte olla, ta ei paistnud mitte Nii kõrgelt ja oli ka teist karma kui tuletorni oma. Pääle selle oli ta oma kursi pöewawalgel enam põhja pooks wõtnud, et tuletorni juurest tnlewat? jääpankadele mitte wastu tulla, ja pidi sellepärast ka teise kohta maa Säre saama. Et Annat rõõmustada ütles ta siiS: „Jah, iväikenc, ma näen esimest tähte!" „Ma teadsin ju, et ta tuleina pidi!" hõiskas laps. „Ja sääl heliscwad ka ingli kellad oh mis ilus! kuuled sa neid ka, onu Kaarl?" „Jnglikcllad —?" „Muidngi! kas sa ei tunne siis neid?" „Ei!" „Nüüd ei sure meie ka mitte! ära karda mitte hea onu Kaarl, ka wana Rööt, kes nõnda ilusaid juttusid teab, ei sure wist ka milte. Sest ingli kellad helisewad ainult siis, kui rahwal rõõmu on!" Sääl juures rääkis pime peaaegu sõna sõnalt, mis ta homitul ema käest kuulnud oli. Ta tahtis hea meelega südame päält ära rääkida, mille pääle tema kõik see päew mõistnud oli. Kaarlii oli nagu oleks ta kirikus ja jutustaksiwad sääl inglid; senna juure armas tema nüüd ise ka söält poolt kella häält kuulwad, kust udu läbi tule paistust näha o!i. See pidi umbarivateS Weddcwardi ja Jsomi külade wahcl sääl kohas, kus ranna kirik on olema. Aga kui kellade helinat mitte kuulda ci oleks olnud, ta oleks siisgi arwanud, et ta wäike pime loots teda ilmaSgi õigelt teelt kõrmale et juhiks. Ja nii jõndsiwad nemad õnnelikult maale, kus neid Linda rõõmu silma pisaratega wastu wõtiis. „Mu tuli paistis siis tõesti sinu kätte Kaarl?" küsis Linda, kui nad kaks tundi hiljem soojas tuaS kolde ääres istusiwad. „Ma wõtsin noore köstri ergu latcrniga seltsi, kes mind siis ise ka helistada aitas ja riputasin teda wälja poole torm külge!" „See ei olnud mitte tuli see oli täht Linda!" ütles Kaarl kui unistades, „wäikescl sääl on ikka õigus! kas ta ei ole mind oma ingli kella helinaga otseteed tacwa iviinud? keS pühitseb nii ilusaid Jõulust kui meie?" Teisel päewal läks see õnnelik paar rõõmust lsiilgawate nägudega muigawate ja sofistawate naabrite mahclt läbi ranna kiriku poole. Pime Anna, kes koju jäänud oli, istus kass süles sooja ja pehme politcrtud leentooli pääl akna ääre» ja kuulas paabuks! rääkimist ja jõulukellade helinat. Need kõlasiwad imeilusalt, aga nii ilusalt kui ingli kellad eile õhtul kaugel mere pääl kõlasiwad, ei kõlanud nemad ometi mitte.