Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen i järele ümber pannud M. Põdder. XI. „Laske mind minna, isand!" hüidiS tema äkitselt omale kõik meelde tuletades. „Gospodin lowan wõib juba koju tulnud olla, ta saab mind taga otsima!" lowan on linnaS. Tema wiib ehk mudeSsariwile  oma lahti ostmise raha, kui minu mõte õige on." Wiktor hoidis tema käest weel kõwemine kinni. „Mina tahan auusam ja tõelikum sinu wasta olla, kui sina, siis saab finul ehk rohkem usaldust minu wasta olema! lowan ei räägi minuga sõnagi enam ja ei pane minust tähelegi; tema saab täna õhtu nägema, kui ruma laste ta on teinud. Mida rohkem ta pashale näitab, et tal hirmu on, seda ennemalt langeb tema ta küinte wahele, nii pia, kui meie siit ära läheme, mis enam kaua ei wõi keSta. Sõa seaduöte järele on lowan surma nuhtluse alla langenud, ilma et teda ükski peasta wõiks." Tüdruku käsi wärises waljuste Wiktori peuS. Ta wahtis ütlemata hirmuga tema otsa. „Marinka, parem oleks, kui sull minu wasta usaldust  oleks," kõneleS Wiktor meelitades edasi. „Sina waatad kahtlaselt minu otsa! Sina küsid: Mis sina, waene, mudessariwi wasta teha jõuad!... Sutt on õiguS. Aga waata, mina olen kõik Jowani paberitest, mis tale ta kaela murda wõiksiwad, eelkäija wäe kommandöörile PrawadiSse saatnud, kindral Browni kätte. Kui lowan ise tahab, wõiwad tema tutwused töisel pool jõge sellele kindralile suureks kasuks olla. lowan ise seisab juba nagu kindrali teenistuses, ja sellepärast ka tema warju all; siin on see käsk, mida ma täna sain." Tema pani käe oma rinna peale. Ilma et ta seda ehk isegi tahtis, pigistas tüdruk tänulikuks wastuseks tema katt. Sõna lausumata oli nende wahel usaldus tärkama hakkanud, mida tüdruk, ilma et ta seda teadis, nüid awaldas. „Koguni töine asi aga, Marinka," kõneles Wiktor edasi, „on Jowani waraga, tema omandusega, mida mudeSsariw  oma kätte kiskuda püiab. KuS need rahakotid seiflwad, mida Jowan, nagu ma kuulen, pasha kätte saatnud on, sealt saab tema ka töisi weel otsima." Ohkamine oli tüdruku poolt wastuseks. „Ja sellega üheS saab tema ka Jowani kõige kallima wara leidma, tema tütrekese!" Tüdruk ehmatas silma nähes ära. Tema tõstis juba oma jalga põgenemisele, nagu põleks korraga maa pind tema tallade all. Hirmust ära kahwatanud seisis ta tema ees, nagu kuuleks tema juba ligenewa õnnetuse sammumist. „Ära sellepärast karda," naeratas Wiktor, ühte paberit põuest wälja wõtteS. „Sinu enese kätte, Marinka,  annan mina selle kaitsmise kirja, sest sulle saab ta kõige ennemalt ära kuluma, kui ma homme päewa tõusu ajal siit ära lähen. Mina olen sinu isale ja selle noore preestrile siin ainult risuks ees, ja mis ma esiotsa ükspäinis wana Marko pärast tegin, seda teen ma nüid sinu pärast, kui sa ka minu ees ennast selleks mitte dada ei taha, mis sa tõeste oled." „Ei, ei! Arge minge ära!" Healt, nägu ja kombet muuteS, wõttis tüdruk ta käest kinni. Tema rääkis korraga  kõige selgemat Saksa keelt; tema kaswis korraga Wiktori silmade ees, kui ta oma hirmus ennast sirgeks firutaS ja nagu ühte katet enese tegu moe pealt kõrwale heitis. „OH, Teie ei tea mitte, mis walu mina tunnen, missugust elu ma siin elan, mina, kes ma ometigi paremaid,  tasasemaid kombeid olen tundma ja armastama õppinud, kui nad siin selle rahwa juures leida on, kes aga siiski minuga üheusuliscd on, ja minu wiletsust ühtlasi  kannawad! Sest saadik, kui ma alles piaaegu lapse põlwes seda ilusat ilma seal Donau jõe taga jumalaga jätsin, olen mina küll sada korda Jumala keeli oma isat palunud siit nurgast Ha minna. Lapsena wiis mind isa siit, täis kaSwanud tuvrukuna tõi tema mind siia jälle tagasi. Mina sain nüid alleS kõigest sest toorusest ja eluwiifide roppusest aru, mis ma enese ümber nägin, nii hoolsaste isa mind ka neist eemal hoida püidis; mina tundsin ennast ütlemata õnnetu olewat selle nurjatusse, teotawaSse olekusse puutudes, ja nüid..." Tema lõi oma käed palge ette. „Ja nüid juhtub see ropp teotus, et ma just nagu kõige wiletsam ori oma elu, oma auu poolest ühe nurjatu ülema wäewalla alla olen langenud." Wiktor oli imesteledes tema kõnet kuulnud. Tema wõttiS haleda meelega hellaste tütarlapse käed ta näo eest ära. Tema waataS haledusega ta ära kahwatanud näo peale. Tal tuli sõnadest puudust, nõnda oli see äkiline muutuS selle tütarlapse olekus teda imekspanemisega  täitnud. „OH, ma ei ole mitte üks silmapilk lootnud, et see nurjatu inimene seda pettust saaks uskuma!" hüidis tema, kuna kõik julgus ta südamest kaduS. „Tema oli Wiini linnaS saadikute seltsis, kui mind seal lapse põlwes kaSwatadi.  Tema nägi seal mind ja mitn töist noort tütarlast,  kes alumise Donau jõe äärsetest linnadest pärit oliwad; tema tuli mõnikord meid waatama ja küsima, kuidaS meie käsi käib, sest et meie osast selle saatekonna warju all elasime. Tema teab seda ammust ajast saadik, et ma siia tagasi olen tulnud; mina hoidsin ennast temast kõrwale, ja siiski kuulsin ma, et ta mitu korda minu järele olla pärinud. Mina ei aimanudgi, et ta ühte nii wägiwaldset tegu wõiks teha, aga mull oli niisamma wähe lootust, et ta sest pettusest aru ei saaks. Ja nüid..." Murelikult wangutas neiu oma pead. «Marinka... kas ma tohin ka edeSpidi Teid selle nime pidi nimetada?" küsis Wiktor alandliku healega. Marinka nikutas sõna lausumata oma pead. „MiS lugu selle noore preestriga on, keda ma.. ." Marinka tõstis oma silmad ülesse, pahandatud selle tuuma läbi, mis ta selles küsimuses arwaS leida. „Teie kõnelete Jowan Silowitshi tütrega!" ütles ta nukra healega teda noomides. „Mina nägin Jowan Silowitshi tütart temaga üksina! Mina kardan pealegi, et meie ka praegugi mitte ükstna ei ole, kõige wähemalt ei saa tema meist mitte kaugel olema." Tüdruk waatas piaaegu wihaselt kuu paistesse, nagu otsiks tema midagi. Trotslikult tõstis tema oma pead. „Kola Petrowitsh on selle maja sõber," ütleS tema suure tõsidusega. „Minu isa on oma usaldust tema peale pannud..." „Ja kas Teie oma poolt ka, Marinka?" „Miks Teie seda taga nõuate?" „Sesi, et ma sclgeste tunnen, et tema kõige rohkem just Teie usaldust otsib." „Ja miks ma ei piakS teda uökuma? Mina ei tohi liig karsk olla oma sõprusega fiin selles haritud inimestest maha jäetud maanurgas. Petrowitsh püiab minu nukrat meelt lahutada, tema oskab juttu ajada ja mina igatsen sagedaste haritud inimestega kokku saada." „Petrowitsh püiab Teid ahwateleda, nagu ma selgeste  tean, oma isa maja maha jätta; ma weakstn kas wõi kihla, et ta seda praegugi weel tegi." Küsides, kahtlaselt, nagu ei tahaks ta teda uSkuda, waatas tüdruk tema filmi. „Jah", kostis tema siis suure tõsidusega. ~Ja Teie?..." „Tema tahtmine on koguni auu wäärt; tema nõuab minult, et ma ennast temast piiskopi majasse wiia laseksin." „Kes praegu siit nii kaugel elab, et terwe päew reisiks ära kulub." ..Jah!" „Ja Teil oleks nii palju julgust, et Teie ennast tema juhatuse alla usute." „Kui piiskop seda käseb..." Marinka. oli selle wiimse küsimise peale kahtlase healega kostnud; tema läks segaseks. „KaS Teie arwate seda meest nii suurt usaldust wäärt olewat?" Marinka ei andnud wastust. ..Kas Teie tSeste usute, et tema ainult Teie kaitsmise  pärast Teie eest muretseb ja mitte... Teie enese pärast?... Kas Teie seda ehk kuulda wõtakstte, kui ma Teid käsekstn, ennast selle mehe eest hoida?" Neiu waatas terawalt ja piaaegu trotslikult noore mehe otsa. ..Petrowitsh, nagu ta ennast fiin nimetada laseb, on Ungarlane, nagu minagi; tema oli honwed, nagu minagi. Tema sai häbiga meite seltfist wälja lükatud, ühe häbemata teo pärast, läks stis Wenelaste juurde ja awaldas auutumal kombel neile meie saladust ja meie wäe seisust. Wene abiga on tema, kes ennemuiste küll ka seminaris käinud oli, wististe selle koha peale saanud, aga minu käes on wõimus teda nii kaugele saata, ehk ta wististe ka nüidgi weel salaja Wene teenistuses on, et isegi piiskopi kaitsmine teda peaSta ei jõuaks. Kes oma isamaad ära on andnud, saab ka töist ära müima!" Wiktor kõneles seda walju, kaugele kõlawa healega. Tema arwas preestri lähedal olewat. Marinka ei näinud seda imeks panewat. Tema ei lausunud midagi. Tema enesele näis see mõte hirmus olewat, et Petrowitsh ehk Wiktori juttu oleks kuulnud. „Läh'me fiit ära," ütles ta tasa, ennast maja poole pöördes. „Aeg on juba hiliseks jäänud!" „Wõtke see kaitse kiri enesega kaasa, Marinka!" Tema pakkus tale seda paberit kätte. „Kas Teil ei ole ühtegi lahket sõna mulle jumalaga jätmiseks?" Marinka pööras ennast jälle tagast. „Teie ei tohi stit mitte ära minna... mitte homme!" hüidis tema sosistades. „Ka Teie lubate stis minule weel stia jääda?" „lah!... Kui see kiri meid kaitsta jõuab!" Tema näitas Wiktori käe peale, keS äkitselt tundis, et sellest kinni wõeti ja teda üks töine soe käsi pigiStaS. „Lubage seda mulle!" sosistas neiu tasakeste, ta käest lahti laskmata. «Niipea, kui isa koju tuleb, piab Marko Teid kutsuma! Kõik oli juba minu põgenemiseks piiskopi juurde malmis pandud... Mina jään siia! Mina usun ennast Teie kaitsmise alla!" Tema ei wõtnud pakutud kirja mitte waSta; stiS aStuS tema ruttu noore-mehe eel koju poole, pealtnäha, nagu temast lahkudes. Wiktor waataS talle taga järele, pikkamesi tema taga kõndides, kuna neiu kõrgest heinast nagu lennuS läbi aStus ja õue wärawaSse ära kaduS. „TõeSte, see on üks kentsakas kokkujuhtumine, selles harimata maanurgas, niisuguse tüdrukuga, kellel kõik peenikesed eluwiisid selged, siin aga kõige oma kenadusega  ühe ammetniku ropu meelewalla alla sattunud on, kus keegi tema woorust ei kaitse, kuS ta oma auu eest wäriseb, kuna kaks kõige suurematest, wägewcnnatest haritud  riikidest selle rahwa eest sõdimas on, kes kõige oma usu ja elu kombete poolest roojuse mudasse ära on uppumaS, kes karistamata meie kaaSusuliste elu ja auu oma rojaSte jalgade alla tallab. .. Küll ma teaksin, mill wiisil mina seda ilust tütarlast iga wagiwaldse eest kaitseksin!" Tema jäi järele mõteldes seisma. Üks wõõralik mõte, mis tema enne imekSpanemist äratas, wälkuS häkitselt tema peaS. Marinka oli juba mitme minuti eest kadunud, kui tema ikka alles ühe koha peal paigal seisis. „See on üks koguni imelik juhtumine, mille wõrgutused  mind köwemine hoiawad, kui mina esiotsa oma kerge, muretu meelega arwasin! KaS ma siis seda wõifin mõtelda, missugune waim selle looma sees on, keda mina enne wiletsakS Mustlase tüdrukuks, pärast aga maja ümmardajaks arwasin, keS mind oma poole tõmbas, mitte üksnekS oma keha kenaduse,  waid ka selle saladuse pärast, mis selle tüdruku ümber asuS! Ja täna ma juhtusin koguni töist loomu inimesega kokku, kellel hea süda, haritud waim ja nii ilusad sõnad suus on, nagu ta täna minuga rääkis. Bulgaaria lapS, kes siin taga Balkani mägede kõige salamas nurgaS nagu metsroosid on õitsema läinud, mille keskel tema kõnnib, magusat lõhna enese ümber wälja lautades, nagu Balkani õis, nõnda kui wana Mustlase moor teda nimetaS; aga ta ei ole enam mitte nii harimata, nagu need, ta sai suure linna kooli peal kaswatatud, ilma et teda liiaSte oleks peenendatud, nagu linna tütarlapsi; imelikul wiisil käis siin rahwuslik olu peenikeste haritud kombctega käfi käes, ta oli rikkumata looduse lapS jo siiski... Aga ma olen hull!" nõnda käristas ta järSku oma mõtte lõngad katki. „Mina säen oma asjad weel täna päew kokku ja hommiku, enne kui päew weel minu rumalust näha saab, olen ma ammugi juba teel! Mina ei wõi tema kaitsmiseks midagi rohkem teha, kui ma juba teinud olen, ja nad on mõlemad isegi targad, see tüdruk ja wana Jowan, küll nad pashat isegi enesest ära kaitse - wad! Mina lähen homme päewa tõusu ajal oma teed ja olen mõne päewa pärast Marinkat niisamate, kui kõik töist ära unustanud!... Aga kuulda ma tahan, näha ma tahan teda ommetegi weel täna õhtu! Marko piab mind kutsuma! Ma tahaksin ommetegi täna õhtu weel sügawamine järele uurida, missugune waim selle tüdruku seeS on, kui palju selle Balkani õie magusast lõhnast eht ja jäädaw on! " - (Järg jäeb tulema) Wenemees Saharas. Esimene Aafrikareisija Jelissejew, keS põhjapoolse Aafrika keskpaiga läbi käis ja uuris, räägib sellest järgmiselt:  „Wäga palju ajalehtedes ilmunud sõnumeid ja wanais geograafia raamatutes awaldatud kirjeldusi Sahara kõrbe kohta ei wõi sugugi mitte õigeks pidada. JlmaSki ei ole Sahara mere põhi olnud, sest ta on 10 meeteri okeani weepinnast kõrgem. Ilmaski ega talgi ei ole terwet suurt Saharat mereks katsutud teha; ainult weikse osast temast, kuS ümber mõned suuremad jõed jooksewad, arwas Lesseps järwekS wõiwat muuta." Peale selle räägib reisija weel paljugi kõrbe rahwaStest,  nagu Kabiilidest, Berbeeridest, ja iseäranis weel Tuaridest, kelle elu ja kombetega tema kaunis tuttawakS on saanud ja kellest siiamaale piaaegu midagi weel ei ole kirjutatud. Tuarid kõrbe hirmutused ja rööwlid, karawanide rusuvustest elawad on Sahara kõrbes just needsammad, nagu meie mägise maa mehed Kaukafiale oliwad. Nende näo plaan on ka piaaegu sedasamma moodu, muud kui naha wärw on tõmmnkam. ÄSna oma terwe eluaja saadawad nad kamelite seljas mööda, kus neil oma sõariiStad, wibu, pikk piik ja neljakandiline  kilp alati käe pärast on. Nad on üleüldse sinise riide sisse mässitud, mis nad ialgi seljast ära ei wõta, 18. Sakala. 1885