Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. XXIII. Mõne aja järele näeme meie Meat Moskwas oma isa majas. Aga temal ei ole rõõmu olnud sellest kojutulekust,  ta nägu on jumetu, silmade alune sinab ja seljas on temal mustad leina riided. Hiljute oli tema mehe põrm Moskwa mulda puhkama pandud, sest juba wiiendamal päewal pärast oma õnnetumat kukkumist oli ta oma noore lese enese järele leinama jätnud. Wana kaubanõnunikusje  näis tema wäimche surm ka raökeste mõjunud  olewat, sest temal oliwad sagedaste mure pilwed otsa ees, aga juba tema abikaasa surmast saadik ei olnud tema juurest enam endist lahkust leida olnud. Weel nukramaks tegi teda aga see lugu, et Koslow'i sugulased, sest et ta ilma testamendita surnud ja ka ihu sugu järele ei olnud jälnud, seaduse teel lese käest tema waranduse wälja päriflwad ja muidugi ka saiwad. Meale oli see asi ütlemata wastik ja tülitaw, nõnda et tema wabatahtlikult ennast igast pärimise õigusest otse kohe lahti ütles, aga tema isal näifiwad selle poolest palju kainemad mõtted olewat. Manamees läks aga päew päewalt iselikumaks, nii et temast raske aru oli saada, just kui oleks üks sala koorem teda rõhunud. Kui Mea teda trööstida ja tema muret lahutada püidis, ei wastanud tema mitte palju, waid ütles üksnes ennast suurtest talitustest roidunud olewat ehk lükkas süi wanaduse  peale, mis wägisi kippuwat wõimust wõtma. Kas Mea küll aimas, et õnnetus armastab seltsis käia? Korraga läks kõla läbi pealinna, kajas wasta terweS Euroopas ja ulataS üle ilma maa merede, et rikas Dr. Stroussberg olewat pankrotti jäenud. Esiteks ei tahtnud naljalt keegi seda uskuda, aga raha talitustega wilunud mehed kiitsiwad, et nad seda juba ammu olla ette näinud. Wana kaubanõuunikul oliwad wiimasel ajal juba mõned wähemad ettewõtted wasta oksa läinud, aga õige suure paugu oli temale nüid Stroussberg andnud. Ta oli seda häda küll näinud kallale tikkuwat, aga alles nii hilja, kui ärakaitsmine  juba wöimatu oli, ja see just näris tema südame sooni. Sest saadik oli tema kui wana puu, kelle juured ära on mädanenud. Juba paari kuu pärast kogus tema omad lapsed omck woodi ette ja ütles: „Ma tunnen, et surm oma luise käega lõpetuse kriipsu kõigi minu rehnungi raamatute alla tõmmata tahab ja minule ütleb: Tee aru oma maja pidamisest! Armsad lapsed, ärge nutke minu pärast, iga üks piab oma ajal loodusele oma wõkga tasuma ja nüid on kord minu käeS. Ilmaliku waranduse poolest minul aga wõla pärijaid ei ole ja ma wõin teile kõigist kahjudest hoolimata, mis ma wiimastel aastadel olen saanud, ikka weel nii palju järele jätta, et teie jõukaste elada wõite. Kõik soowid, mis minul muidu on, leiate minu kirjalikust wiimsest tahtmisest, kelles ma teile igale ühele olen püidnud õigust teha. Et teitest, armsad pojad, kumbgi minu jälgedesse ei saa astuma, on mull küll kahju, aga ma näen, et teil kaupmehe tarwis loodud sundi ega andi ei ole, loodan fiis, et sinust, Kolli, tubli tohter ja sinust, Kosti, tark adwokat saab. Sinu pärast, armas Mea," kõneles tema mõne waitolemise järele edast, mis ainult laste tagasi hoitud nutuhealest sai segatud, „jah, stnu pärast on mull weel kõige suurem mure, et sa nüid üksikuks ilma peale jäed ja wõib olla, ka osast minu süi pärast. Sina ei ole mitte õnnelik olnud, seda ma olen märganud. Anna andeks! Sina oled weel noor, ehk on sinu õnne Sitsmise aeg alles tulemata ma loodan weel —" Mea langeS woodi ette põlwili ja andis kibedaöte nuttes isa kaele suud. „Tulge ka teie et ma teid weel wiimast korda —" ta tõstis nagu õnnistates oma kae kõige kolme lapse üle siis langes ta tagasi ja pööriS näu seina poole. Kõik jäi mait. Lapsed tegiwad iga üks magusat palmet lahkuja hinge ülenduseks. Pärast isa surma, ei teadnud Mea, mis ta pidi peale hakkama. Terme maja näis temal kole ja tühi olewat, igast nurgast astusimad temale kurwad mälestused kui mustad marjud ta maimu silmade ette." Wennad sppistwad TartuS ülikooli peal, ainsaks seltsiliseks oli tema! mana Wintrauti neitsi, kes pärast ema surma Mea äraolekul majapidamise eestseisuse enese peale oli wõtnud ja nüid ka meel Meast kui wanematest päritud * riistapuu alal sai hoitud. Ebk küll mana neitsi weidrat tujud temale wastikud oliwad ja alatiseks elusaks meekde tuletuseks, kuidas ta efimise ja ainsa armastuse õis halastamata  oli murtud, oli ta töiselt poolt siiski jälle temaga juba harjunud ja ei tahtnud teda oma majast wälja lükata ja sell kombel wanaduse paewades ilma peawarjuta jätta. Säherdust pussi ei tohtinud ega julgenud wana neitsi temale ka mitte enam teha, nagu enne muiste. Igapidi waba, wõttis ta nõuukS oma isapoolt sugulaste  kutset wasta wõtta ja pikemaks ajaks nende juurde Riiga ja sealt edasi, seda mööda, kui tahtmine oleks weel Saksa- ja Shweitstmaad waatama minna, kuhu tema peale Wintrauti ueitsi ka weel Dashkat tahtis kaasa wõtta, et temal nstaw tuatüdruk ikka oma päralt oleks. Töistest teendritest jäi üksnes weel Andrusbka järele, kellele luba anti maja alumistes ruumides omale pudukauba poodi, temast paleuseks peetud „mjeelotshnaja lawka't" sisse seadida  ja nende tubade üle walitsust pidada, mis Mea peale töiste ruumide walja üirimisi isienese tarwituseks oli alles hoidnud. Ta oli selle üle nii õnnelik, et ta oma „punasele paikesele" esimese rõõmu tuhinal peaaegu kupu oleks käe peale musutanud, kui Dashka mitte nii mõistlik ei oleks olnud ja teda kuue hõlma pidi tõmmates sohi jutule kutsunud ei oleks. 9. Paariks loodud. Bob oli ennast oma osavuse ja tubliduse tõttu sõjaplatstl  töiste arstide hulgast märksalt välja tähendanud, nõnda et tema tegewus ka kõrgemal kohal tähelepanemist oli äratanud ja temale auuraha rinda toonud. Ka muidu oli õnn tema poole kaldunud. Üks vana onu, kes roana poissmehena õige kokkuhoidlikult elas ja Pärnus jõudsaste linadega kauples, oli hiljuti ära surnud ja oma õpetatud õepoja oma kahekümne tuhandelise waranduse ainsaks pärijaks  seadnud, nii et see ühekorraga kõigist koormaroatest leivamuredest lahti oli ja oma elu edeSpidi täieste teadusele  võis pühendada. Kui tema sõjast koju tuli, käis tema ka kodus oma vanemaid vaatamas, kes mitte wähe uhked oma tubli poja peale ei olnud. Wana Mäe Mihkel tõstis oma pea terwe tolli wõrd kõrgemaks, kui tema pühapäeval peale jumalateenistust oma poja ja õpetaja kõrwal üle kiriku õue sammus ja kõik neid auupaklikult terctasiwad. Aga oleks weel juhtunud, et Bobil rväetohtri munder seljas oleks olnud, nagu Mihkel paar korda oma elus säherdust mehi näinud oli, siis olekflwad wist kõik küll arvanud, et Bob juba „kinnerali" anus seisab. Ema kodus ütles ka vahest wanamehele: „Eks ma ei ütlenud, et Bobist weel toredam mees saab, kui tohtriks õpib, sina aga tahtsid teda ikka waimnlikuks teha. Ennäh nüid võib meie Bob enese nime ette Dr. ja raha rinda panna, õpetaja aga ei tohi seda ega töist." „Mis sa nüid ilmaaegu jälle lõõbid, mina ei ole teda iial wägisi sundinud, olgu wast, et isekeskel aru on peetud," lükkas manamees siis sarnase meeldetuletuse tagasi. Bob ei püsinud aga mitte pikemalt kodus seista, sest kui nädala kahe pärast kõik jutud juba läbiräägitnd oliwad ja temast palju uudist sõerutamiselgi mälja ei tahtnud tulla, ei püidnud ka wancmad teda tema kindlast ettemõttcst keelda, mis nimelt selle peale käis, et Bob wäljamaale reisida ja seal ennast weel oma ammetisse puutumate teaduste poolest täiendada tahtis. Nõnda ka sündis. Kõige tähtsamad kliinikud ja hospitaalid, iseäranis Saksa- ja Prantsusmaal, maadaS tema järjest läbi ja leidis mõndagi uut teadust ja tarkust, mis tema hoolega kokku korjas ja kui'kallist wara kaasa mõttis. Nõnda oli tema juba rohkem kui pool aastat wäljasmaa kuulsamates universiteedi linnades pea pikemat,  pea lühemat aega viibinud, künni tema viimaks koju poole reisides juba Berliini linna oli jõudnud, kus parajaste kalapüigi näitus oli, mis omal ajal kõigis ajalehtedes  õiguse põhjusel nii elavat osavõtmist ja läbirääkimist  sünnitas. Muidugi ei lasknud Bob seda haruldast  juhtumist tähelepanemata mööda minna. Oliwad ometi kalamehed kõigest laiast maailmast oma püiki ja püigi nõuusid sinna näitusele saatnud. Kahju aga, et meie kälarohke Wenemaa, kelle suured jõed ja järved Walge mere rannast Musta mereni kallihinnalistest soomuskandjatest  kubisevad, nii wähe oma auu eest oli muretsenud,  et, näituseks, kauged Jaapaai saared temast selle poolest ette jõudsivad. Noh, selle eest on kõige vähemalt mullu (1883 aastal) Londonis peetud kalade ja kalapüigi riistade väljanäitusel, kuhu kõik maailm osavõtmisele oli kutsutud, meie kalapüidjad  ja kalafigitajad agaramad olnud ja ühtekokku 7 kuld auuraha, 21 hõbe auuraha, 18 brongs auuraha ja 6 kiitusekirja saanud. Ka silmailu poolest oli Berliini wäljanäitusel suurel mõedul hoolt kantud. Nimelt wangiStaS vaatlejaid looduse  ilu poolest kuuluõ Neapoli lahe, mis nii osawaSte ja kauniste oli järele kujutatud, et tema otse kui silmade moonutes oli ja mõnegi suust ühte imestavat „aah!" kuuldi. Seda kunstitööd oli ka Bob juba nii kaua silmitsenud,  et tema tale enam suuremat auu pakkuda ei võinud, kui ta korraga tema ümber kihava rahva hulgas ühte vaga kenat, mustas leinariietes naisterahva kogu nägi, mis temale aga tuttav näis olevat. Selle noore naisterahva kõrval kõndis üks vanem, aga ta ei saanud kumbatki õiete tunnistada, sest et nad tema silmist varsti ühe kõrvalisesse saali kadusiwad. Ehk küll tema just mitte uudishimuline ei oluud, astus ta neile järele, sest et seal pool vähem tungimust oli. Aga vist oli tema vähe kauaks viibinud, sest seda paari, keS tema tähelepanemist  oli äratanud, ei olnud kusagil enam näha. Tema ei mõtlcnud ka enam selle peale, vaid hulkus aga ühe vaatlemise väärilise asja juurest töise juurde, kui ta kogemata leinariietega ehitud naisterahva just enese ees uägi. Sellsamal silmapilgu! pööris ka see ennast ümber ja nende pilgud puutuflvad nii teravaöte kokku, et ruttu tõusev jumestus noore naisterahva palget punasemaks  värvis. Kuna aga Bob auupaklikult oma kübarat  kergitas, ütles töine lahkeste: „Tere, doktori isand! Missugune kogemata juhtumine! Ei tea, kas Teie mind ka veel tunnete?" „Tere, auulik Koölow'i eniand, kuidas wõiksite Teie aga üks silma pilk kahelda, et ma Teid tuhandete seast ei piuks ara tundma?" Nende sõnade juures läks noor emand näuft meel punasemaks, aga ta ei wastanud muud, kui: „Siis piawad  Teil aga head filmad olema!" „Häda pärast teeniwad ka ikka weel ilma klaasi abita. Aga nagu ma näen, olete Teie leina riides Ega Teie ligematest sugulastest ometi keegi kadunud ei ole?" „Alles kolme kuu eest oleme meie oma armsa isa mulla põue sängitanud," õhkas Mea. „Kahetsen kõigest südamest ja wõtan Teie walust osa. Jumal ülendagu tema hinge! Aga mis siis Teie auustatud  abikaas, Koslow'i isand teeb? Ma loodan, et tema nüid jälle päris priske saab olema? Ehk on tema siin Berliinis?" „Meie perekonnale on Jumalast rist peale pandud," wastas Mea niiskete silmadega. „Mina olen lesk. Minu abikaas oli ratsasõidul nii õnnetumalt kukkunud, et Plewna wõitluses saadud haaw uueste lahti läks ja tema ennast peale selle ka weel seestpoolt oli «vigastanud. Ka teda pidin mina mõne päewa pärast puusärki panema." See sõnum mõjus Bobisse nõnda, nagu oleks praegu üIA wälgu kiir tema jalgade ette maasse löönud. Kõik weri jooksis temale soontest südamesse kokku ja hoowas siis järsku temale jälle pähä. Mis see omete oli, mis tema südant niisugusele mässule kihutas? Tema südant, mis omete wiimasel ajal nii korralikult tuksus, et temal enesel, kui asja tundjal, päris rõõm wõis olla. Kas see oli kurbtus, ehk mõni järsku tekkinud lootus, mis süda wõeristades wasta ei jaksanud wõtta? Bob ei märganud  seda tähele panna, ta ei teadnudgi Siete, mis tema selle sõnumi peale wastas, wift aga oli see mõni iga päine kõne kään, nagu nad haritud seltsis saawad Larwitatud,  tosinate kaupa taga waraks seijawad ja siis tarwituse  korral isienesest suhu jooksewad. Aga nende jutt ei jäenud sellepärast mitte seisma, kui ta ka wahel soikus, siiski ei jõudnud kõige kenamad asjad enam nende silmi enese peale tõmmata Enne kui nad seda isegi märgasiwad, oliwad nad kõik selja taha jätnud ja wäljanäituse maja ette õuue astunud. (Järg jäeb tulema.) Mõni sõna saatuse usust (satalismusest). Kui Jumal oma wägewuse jäbi maailma oli loonud,  ei jätnud ta seda mitte maha, waid muretses tema edasi elamise eest isalikult. Jumal walitseb kõige looduse  üle ja juhatab tema sees olewaid wägesi ja nendest sünnitatawaid muutust oma tahtmise järele. Midagi ei ole ilmas muutmata; kõik on igawese muutuse ja wahetuse  alla heidetud, nõndasama ka inimese elu. Saatused,  millede alla inimene siin ilmaS on heidetud, ei ole muud, kui inimese elujärje head ehk pahad muutused. Nõnda kui ilm, muudab ennast ka meie elu saatuS. KeS täna terwe on, wõib Home haige olla, kes täna õnnelik ja rikas vn, wõib Home õnnetu ja waene olla. Aga kui ka kõik ennast muudab, siiski jäeb kindlaks jumalik waim. See suur waim, keda meie Jumal nimetame, >6 so. Sakala. 1884