Saarlane UM Üleüldine pilitiüli ajalelit man- ja liimaeahmale. UW M 10. Teisipäew, 7. Märtsil 1889 v>. aastakäik. maksab: Ilmub igal tsiftz?Äosvak. -4- "Sina pead oma ligemist armastama kui iseennast." I. Seda sõna on Jumal juba Wana Testamendi ajal annud ja Uue Testamendi ajal on Õnnistegija seda käsku uuestc kinnitanud. Eks ole seepärast iga ristiinimese kohus seda käiku täita? Kui mähe aga meie paraku selle sõna järele elame, kui mähe meie seda käsku täita püüame, seda on igast asjast näha. See on ju meie ajal üks kõige suurematest «igadest, et meie iseennast kõige enam armastame,  aga Jumala ja ligemise armastust kõrwaliscks asjaks peame. Mõni wabandab koguni oma waimulaiskust ja iseenese auuStamist ööldcs: „Kes nõnda suudab elada, nagu kiri õpetab!" Ühe niisuguse inimese meelest polegi siis kiri inimestele  õpetuseks antud. Kellele siis? Kas inglitele? Et nüüd paraku niisugust arwamist palju olemas on, seepärast on iga õige ristiinimese kohus selle eest hoolt kanda, et ta ise ja tema ligimesed ligimest armastama õpiksiwad. Üks asi, mis ligemise armastust edendab, on m i s s i o n i tö ö st osawõtmine- Seepärast tuleb Karja kihelkonna  mehe soowi wäga kiita, kci Saarlases nr. 7 sovwis, et EeSti ajalehed missioni tööst rohkem kõnelcksiwad ja et kirikutes ning koolides missioni tundisid saaks peetud. Saarlase toimetuse poolt oli sinna juure üks tähendus lisatud, kus küll ka Jumala riigi wäljalaotamise tööd oli heaks kiidetud, aga ka nimetatud, et parem kui „«õera»ie heaks sadandeid rublast ohwerdada oleks see, kui kodu saaks meie oma rahwa kallal tööd tehtud". See tähendus nõuab natuke seletust, muidu wõiks mõni arwata, et polegi tannis missioni tööd teha. Meie kohus on mõlemit teha, niihästi wälist missioni tööd kaugel paganate, Juutide ja MuhamedlaSte  keskel, kui ka kodust missioni tööd nende meie oma koguduste liikmete kallal, kes ainult nime poolest ristiinimesed on. Meie peame ju üht tegema, aga ei tohi sellepärast teist tegemata  jätta. Kes missioni tööst osa wötab, kell armastust oma kaugemate wendade «astu on, selle süda ja käsi läheb ka lahti oma kõige lähemate ligemiste waStu. Niisamuti aga wõin ma ka seda julgesti ütelda: kes missioni töö kohta tuim ja külm on, ei sellel wõi ka palamust oma koduse wenna wastu olla. Missioni tööst osawõtmine edendab ja kaSmatab ligemise armastust ka meie keskel. Wõtad sa missioni tööst osa, siis ei saa sellest mitte ükspäinis maesed paganad kaugel wõeral maal kasu, maid ka sinu naabrid ja sugulased,  jah sull enesel on sellest weel kõige suurem kasu, su süda on Zpinud ligemist armastama, sa ise oled paremaks ristiinimeseks saanud. Weel palju muud kasu saad sa sellest. Ma ei taha sellest täna pitkemalt kõneleda. Loe seda „Pühapäewa  lehe" lisa lehest ZAB7 nr. 44 juure. Sääl on see ära seletatud kõnes: ~Mis kasu saame sest ise, kui missioni tööst osa mõtame?" Aga kui meie ka ise ei peaks missioni töö kasu ära tundma, siiski peame missioni tööd tegema, sest see on ! Jeesuse Kristuse käsk. Tema käskis ja ütleS: ! „M inge kõige maailma ja kuulutage armuõpetust. Minge ja tehke minu jüngriks kõik rahwaS." Kui nüüd Jeesus ütleb: „minge," kas wõid siis sina, kes sa ristiinimene oled, ütelda: „ei, pole tarwis minna?" Meie ristiinimetle kohus on missioni tööd teha. Sellepärast ei saa mina mitte aru, kudas üks ristiinimene julgeb missioni töö wastu olla. Hiljuti pani seda Riia Wene leht pahaks, et meie maalt kaugele wõeraste maadesse paganate heaks saab missioni andid saadetud. Kas Riia Wene lehe toimetaja Kristuse käsku ci peaks tundma? Küll onka . . . Siberis palju ristimata  paganaid, aga sääl tohiwad ükspäinis Greeka- Oigc usulised missioni tööd teha, ei mitte ühe teise usu missioni seltsid. Sellepärast peame meie omad anded kaugemale saatma, kui meie oma Õnnistegija sõna ja käsku tahame täita. Meie Saaremaa ohwri anded saamad nimelt Lõuna- Aafrikamaale saadetud, kus wäikene Mosetla kogudus nende läbi saab ülewel peetud. Ärgem siis wäsigcm ära missioni tööd tegemast. Armastagem  missioni sõnumid lugeda. Seda on meil wõimalik teha. Nüüd ilmuwad ju igas kuus wäikesed missioni raamatud, neid wõib igaüks 30 kop. eest aastas oma õpetaja käest tellida. See on maga rõõmustaw kuulda, et meie kõige iväiksem Anseküla kogudus selles tiikis meile kõigile eeskujuks wõib olla: sääl on praegu enam kui 80 missioni raamatute lugijat. Wõtkem siis kõik osa missioni tööst, täitkem seega oma Issanda käsku ' (Ots tuleb). Onu ja õepoeg. 10 „Wõib olla, ehk eksite, mu herra!" ütles Marie julgeste, nagu tahaks ta teda trööstida ehk naiSterahwaSte auu kaitsta. „Truuduse murdja!" pomises Aleksander. „Olete temast teadust saanud?" küsis konsul. „Jah, mu herra üsna wärsket teadust!" „Ta on sii? teie waStu tõesti truudust murdnud? Tühi asi, herra Windheim, üks teie wanune ja teie sugune mees peaks seesuguse asja üle wvitu saama. Unustage see truuduseta  loom ära ja hakage ühte teist armastama. Nii saaksin ma talle kätte tasuma kui ma teie wanune 25aaStane oleksin!" ~Onu," hüüdis Marie waljuSti naerdes, „teie annate selle herrale ilusat nõu!" Aleksander muljus kramplikult oma lipsi otsi. „See nõu on tõesti hea, armuline praua," hüüdis Aleksander, „nii hea, et ma tõesti tema särele tegema saan!" Wana konsul ei olnud aastate kaupa nii heas tujus olnud kui täna. „Pöörge ära elu mõrudusest ja ärge tehke seda enesele nii wastu meelseks ja pahaks!" hüüdis ta, sest tal oli hale meel waese Aleksandri üle. „Teie olete küll lühikest aega abielus, Marie, aga kas pole tõsi, abielu on ometi üks ilus asi? Jääge minu juure lapsed, ma tahan ka üsna teisite elama hakata ja seda lühikest aega, mis taewaS mulle meel kingib, hästi pruukida. Teie elate minu maja teises otsas ja Albertine läheb teise korra pääle, siis wõitc iga üks ilma segamata elada. Willem waataS murelikult oma abikaasa otsa. Marie märkis seda. „Onu," ütles ta rutusti, „mina ei taha ennast omast sõbrannast mitte lahutada!" „Ma ei kannata wasturääkimist; noored abikaasad ei pea mitte häbenema, waid otsekohesed olema!" „Teil on õigus," hüüdis Aleksander, kes kui tuliste sütte päül oli„Aga,  herra Windheim, teie waatate ju mu õepoja abikaasa otsa nii wihase silmaga, nagu tahaksite teda ära süüa!" „OH ei, tõesti mitte," ütles noormees kibeda naeruga. Ma pean temast meelgi suurt lugu! „Wäga hea, ta mõtleb juba paremine naiSterahwaStest!" hüüdis konsul Albertine otsa maadates. „Teie peate selle ilusa ja õrna suguga ära lepima, nad ei ole nii pahad, kui teie arwate. Waatke kord mu õepoja, selle noore naisemehe pääle, ta üsna kuumab õnnest ja rõõmust. Ma lükan teie põhjus mõtted ümber, nagu see wäike madu minu omad ümber lükanud on, sest ma armastan teda. Preili Albertine, teie abi pääle loodan ma sääl juures." „Minu abi pääle?" ütleS noor naiste» rahwas kohkunult. Aleksander ligendaS ennast Albertincle, musutaS aupaklikult tema kätt, taris oma kübara kätte ja läks, kergoste teiste poole jumalaga jätmiseks kummardades, saalist wälja. Saali jääjad nägiwad teda rutuSti üle õue minewat ja põsaSte wahele ära kaduwad. „Mis see tähendab?" küsis konsul. „Mu Jumal!" sosistas Marie kohkudes, „kui ta nüüd mõnda lolli tükki ei teeks." „See on tõsi," arwaS konsul, „see noor inimene on üks tulipea." „Pai kulla," pööris Marie ennast Willcmi poole, „rutta temale järele ja katsu teda waigiStada, meie oleme temaga pahat nalja teinud." „Oh," pomises wanakonsul, „sellelnoorel naisel on üks kaastundlik süda! saadab oma abikaasa ühe noore kosjamehele järele, kes " „Wabandage, onu, ma tunnen oma naist ja ei kahkle ilmaSgi tema truuse üle. Et temale oma usaldust näidata, lähen ma just Windheimi järele. Jutustage teie nii kaua naiSterahwaStega." „Tule aga pea jälle tagasi!" hüüdis konsul Willemile järele.