Eesti Postimees MWKS3. ÄheksatMkiimnes (ZK.) MstakSik^ 1882. Tartus, 22. AeMmbns. Aleüldine azateht linniirllhwa>e.^l Wastutaw tounetajn: Or. ÄN Herman»». Tuleb näbalas üks kyrh wälja: igal kslmaPäeWK!- TcllmM wastü. ÄmZuwsts ko-Hnsrida ch? fslle rnmn MsTfab F kop. h Ar«a» AöaM a«g. Znhataich: Aasta lSpul. Asam«aki. Tartust. K?rge Matine. „Oten>ik.'' Õiendus. ...Heiainth." Õnne?. Huqo Tressner. E«,U' tktrjm»«St« Seltsi asjust. Tartu maakonnast. Mhmuslised Ajatehed. Wljandt maakonnast, ?kärnust. du.gist, „Nomojs Wrcmja," Üks Peelerburi rahapank, MUiavtikatt. Pmntsl-se maalt, Jtalia maalt. Saksa maalt. Austria maalt. CaMiss maalt, Amerika maalt. Oodatud uus Seaduseraamat. Kirjnwnstused. Auemad ssuumid. Zntuluöa. Jah, kui sa juba Armas Iõ»s« aeg? Mu aeg! M? Sudu on Ms rahu mõtteid, ' P Mõistus auusaid ettewötteid Selles kes sind armastab, Sellel, kes sest aru saab. Armas jõulu ae. ! Suured on su mälestused, Tähtsad selle tegewused, -MM uimel peetakse Seda püha röõmsaste. Armas jõulu aeg? Too meil' targa meele aimu, Oigel -vabaduse maimu, Kallist meelt ning armastust, Hääduft, heldust, lõbudust! Armas jõulu aeg! Haljas puu täis Valgust mälub, Haljast lootust rahwas palub: Armastuse andja, see > Andku walguft maimule! Jututuba. Jah, kui su juba meister oleksid! Jutt EeSU rahiva elust. Kirjutanud M, Põdd«r. (Ots.) kahisesiwad põõsad, ja miuule ivasta astnS kitsa tee raja paal Tilda ise. Sest järsust kokkujuhtumisest olime meie mõlemad silmapilk kui juhmid. Siis aga pakkusin mina temale kätt ja hüüdsin: „Tere, Tilda! imelikumat juhtumist ei oleks meile wõinud mõttessegi tulla. Siin wõime ometi mõne sõnakese wabalt rääkida. Ma arwan, et meil kummagi! saab küllalt teine teisele usaldada olewat." „Ei tea, mis salajuttu meil siis nii palju westa oleks?" ütles Tilda nagu pool mägise naeratades.  „Mina küll praegu midagi ei tea." „Ennäh imet," «vastasin unna naeratades, „kudas preilikene ennast uhkeks teha oskab," ja püüdsin Tilda kõrwal kõndides tema sõftrasilmadesse «vaadata. Aga nii palju, kui ma näha sain, oli tema nägu " koguni tõsine. Siis waikis meie jutt, nagu ei oleks knmbgi teadnud, kust otsast Mle hakata, ja minul oli korraga nii rõhuw tundmus südame Ml, nagu oleksin ma mõnda õnnetust aimanud. Üksnes mõned lühikesed, tähenduseta sõnad saiwad meie wahel wahetatud. Nii olime meie teed tähelepanemata edasi astudes korraga selle koha Mle jõudnud, kus ma kolme aasta eest Nldale oma armastust olin tunnistanud ja oma meelest kõige õnnelikumaks inimeseks saanud. „Siin oleks õige kena natukene jalgu puhata," ütlesin mina, „istume siia mättale maha." „Kes siis niisugusest lühikesest käigust ära wäsib," «vastas Tilda alt kulmu minu otsa «vaadates; aga siisgi istus tema maha ja mina tema kõrwale teise mätta pääle. „Tilda," algasin mina jälle, „mul ei ole «võimalik  aru saada, mGMast mul niisugune «veider tundmus on, nagu ei oleks sa sugugl enam nii südamelik minu wasta, nagu ennemuiste; minu meelest oled sa ennast wäga muutnud," „Sul wõiks peaaegu õigus olla," wastas Tilda rahutult oma rätiku narmaid noppides, „eks ju iga inimene ennast aega mööda muuda, ja sina ise ei ole ka enam see, kes sa enne olid." „Kui ma muidu ehk ennast ka muutnud olen," kostsin mina, „aga minu süda on sest ikka puutumata jäenud. Kas sul ka weel meeles on, mis nuie teine teisele siinsamas oleme tõotanud?" „Miks ura seda ei peaks mäletama, aga see oli tõeste tühi laste nali; kui sa mind oleksid meeles pidanud, siis oleksid sa mulle ka sagedamine pidanud kirjutama." „Aga kulla Tildakene, ega ma sulle ei ole lubanudgi  „õige sagedaste" kirjutada. Mõtle ometi isegi, et see käsi, kellel hommikust õhtuni wasaraga ja miiliga tegemist on, nii harjunud ei ole sulega ümber käima. Paale selle lootsin ma ikka õige vea tagasi tulla ja siis kodumaal elama asuda. Aga siis tuli see õnnetu haigus, kus ura maast ega taeivast midagi ei teadnud, ja kõik minu lootused läksiwad nurja. Praegu on see eesmärk, mis mul m etud oli, küll mõne sammu jälle tagasi taganenud, ' tüll stiul juba nagu kõpuga katsuda oli; aga )est ka» ilmatu kahju ei ole, meie oleme ju allee» noored, wõime weel natukene oodata ja kannatada; tead ju isegi, mis öeldakse- kes kannatab, see kana elab." „Siis wõiksime meie «viimati weel nii kaua kannatada, kuni sul päälagi päris paljaks jöeb, aga seks ei ole mul just suuremat lusti," ütles Tilda ja waatas wiltu minu pää pääle, kus püräst haigust minu juuksed, uagu ma isegi ju teadsin, kaunis aredaks  oliwad jäcnud. „Tilda," ütlesin mina, „sina ajad koguni halma nalja minuga, aga selle eest tahan mina sind ka tubliste trahwida ja tubliste musu anda, ja nende sõnadega panin miim oina käe tema kaela ümber. Aga tema tegi ennast kaunis järsku minult lahti ja ütles: „Jätame seda; see ei sünni enam meie kahe wahel. Oma raha oled sina ära kaotanud, termis on puudulik, ei tea, mis paar meist siis nii saab! Jah, kui sa jn meister oleksid, siis oleks ehk teine asi." Sellega tõusis tema üles, ja mina tegin sedasama.  Need sõnad torkasiwad küll kui nuga minu südamesse,  aga siisgi palusin mina Tilda kõrwal sammudes:  „Aga Tilda kene, ära ometi nii kalk ole! Kui sa mind wähegi weel armastad, siis oleks praegu ennemalt sinu kohus mind trööstida, aga mitte nii järsku tagasi lükata; ma palun sind kõigest südamest, oleme jälle nagu ipanaste!" ja ma tahtsin teda teist korda kaissu wõtta. Aga sääl waatas Tilda suurte silmadega minu otsa ja ütles: „Ega sina ometi ei taha teise mehe pruudile sund anda? Et siis asi meie wahele selgeks saab, pean ma sulle ütlema, et mina eila kaupmehe Tenga kosjad olen wastu wõtnud ja minu wanemad sellega ka wäga rahul on!" „ Tilda ega sa ometi segane ei ole!" hüüdsin unna kui meeletu. „See on selge tõsi ja ei ole sul sugugi waja minu sõnade üle kahelda; ma tahtsin aga parajamat aega oodata seda sulle teada anda." „Kas see tõeste sinu wiimane sõna on?" „Minn. wiimane sõna!" tõendas Tilda. .rn' - ~Ole- siis nõnda, mina ei taha sind ial enam ühegi sõimg.. ela õnnelikult!" Tilda sammus koju poole. Mina aga läksin ehk waarusin sinnasamasse tagasi, kus meie suure männa all olime istunud, ja langesin sinna pikali maha. Tükk aega mahtisin mina kui meeletu üleS sinise Laewa poole, ja ei teadnud, kas see tõeste tõsi pidi olema, mis ma praegu olin kuulnud. Mis ma sääl mõtlesin, seda teab üksnes Jumal. Aga need sõnad kõlasiwad ühte puhku minu kõripuS: „Jah, kui sa ju meister oleksid:" Neid käünasin ja määnasin mina lõpmata, ja kõrwades oli mul niisugune kõla, nagu oleks minu pääs üks alas olewat, ja keegi taoks rauda tema päül. Sellega oli see kõwa südamega tüdruk tunnistanud, et mina tema silmas midagi wüärt ei olnud, kui ma meister ei olnud. Aga miks ta seda mulle enne juba ei olnud öelnud? Kas temal oli õigus? Mis ma siis praegu ka olin? Wcriwacne inimene päälegi weel haiglane, nii et ma töödgi ei wõnmd teha. Aga kuhu jäeb siis armastus ja truudus?  Nüüd jookseb tema kohe teise mehe kaissu, sest et ta tema juurest paremat põlwe lootis saada. Etse mingu! Kui ta nüüd, kuS ma hädas olen, minust mi- dägi teada et taha, siis ei oleks ka edespidi temast mulle õiget abikaasat saanud. Ja sellega olgu asi lõpetatud!" „Nentnikule mina pärast muidugi enam ei läinud, ega juhtunud ka enam Tildaga kokku. Kolme nädala  pärast olewat sääl uhked pulmad peetud. Mind aga ci olnud siis enam sääl. „Ühel päewal tuli wallawanem meskisse ja tõi mulle suure kirja kohtu - pitseriga. Kui ma tema awanud olin, leidsin mina Peeterburi politsei poolt teatuse, et minu «varastatud raha olla kätte saadud ja margale juba protsess tehtud. Noh, kes oli nüüd rõõmsam  kui mina! Ma reisisin jalamaid Peeterburisse tagasi, kus ma oma raha kätte sain ja ühes rauawabrikus  tublid teenistust leidsin. Peagi sain ma ka ühe töötoa «valitsuse oma alla ja olingi malmis «mister.  Pärast õppisin ma oma praeguse abikaasa tundma,  ja ta on «nulle ikka truuks toeks ja armsaks abiks olnud. Mina olen teda aga enne iga pidi proowi pääle pannud ja olen leidnud teina kulla olewat.  Nüüd wõilne meie peagi juba hõbepulme pidada,  ktii Jumal elu ja termist annab; aga siiSgi arwan  mina omal õigust oleivat ütelda, et ta mind ka siis «vasta mõlaks, kui mul mitte rahkem kui kolm karma pääs ei oleks ja mist ka mitte ci ütleks: „Jah, kui sa ju meister oleksid!" Wana lukussepp «vaikis ja koputas tuha piibust. Jaani tuled oliwati juba kustunud ja hommikune wilu tuul lehwünas. „Noh, nüüd oleks ehk ka juba aeg puhkama nunna," ütles tema siis, wana moor on «««eile asemed aita teinud, sääl on lahkeni magada." „Kas Teie sest truutust Tildast pärast midagi enam kuulnud ei ole?" julgesin «nina «veel küsida. Wana meister waataS nagu kahe wahsl kaaludes minu otsa; aga siis ütles tema wiimaks: „Kahe aasta  eest tuli mulle Tartu linnas üks naesterahwas uulitsa pääl wasta; käe otsas kandis tema rihmaga üksteise pääle kinnitatud söögi nõuusid; tema nägu näis mulle tuttaw olewat, ja ka tema waatas suurte silmadega  minu otsa! Pärast sain ma kuulda, et studentide  passijad ehk talitajad niisuguste riistadega oma herradele sööginrajadest rooga toomad."