Wiimne saabas. Naljakas jutt. " Saksa keelest: J. Jaanus. I. .Juste!" „Noh, mis siis jälle on?" .Lennake ommeti oma toredaste klaperdawa puutingade  tiiwul minu uhkesse, 15 jalga pitka, 6 jalga laia ja 8 jalga kõrgesse, ühtekokku 720 kubikjalga suurte poodi." .Siin ma olen. Mis siis on?" .JuSte, kuulge mind!" „On wist jälle midagi imelikku?" .Teie teate ommeti, et ma Teie armastuse wäärilise  emandale, minu lahke perenaesele, leseksjäenud emanda Eleonore Ulrike Grüber, sündinud Wunsch'ile, ühe kuu korteri ja toidu eest 15 taalrit wõlgu olen?" .Jah muidugi." .SiiS ei wõi Teil ka mitte üsna teadmata olla, et Teil enesel minu käest üks taaler saada on? „See on teenistuse eest, ja 7 krossi 6 peningit laenu." .Kõik see summa kokku on: 15 taalrit korteri ja toidu eest, 1 taaler teenistuse eest ja 7 krossi 6 peningit  laenu." .Kas ehk tahate ära maksta?" „Juste, Teie olete üsna tüitu!" .Mispärast olete mind siis õiete kutsunud?" .JuSte, kuulge mind!" „luba jälle? Kas tahate mind narriks pidada? Noh, kuulge siis, isand Neuber, ärge pange mitte pahaks, aga ma pian ommeti paluma. Harwaste sallin mina ka nalja, aga mis liig on liig. Teie segate mind keset rasket tööd —" .Teie ei teinud ju midagi." „Nojah, otse sell silmapilgul küll mitte, sest et ma järele arwasin, mis kõige esiteks käsile wõtta. Mul on niipalju tegemist, et suure rakendamisega ei tea kuS pea seisab ja siis saab weel niisuguse ilmaaegse jutuga segatud —" „Aga Juste!" „AH mis! Ja kuulge, isand Neuber, ma tahtsin Teile juba ammugi ütelda, ma pian paluma, et Teie mind mitte alati selle igapäise nimega „Juste" ei hüia. Ühe tubli isandale wõib küll mõndagi andeks anda, aga kellegist, kes mulle weel 1 taaler 7 krossi 6 peningit wõlgu on, ühtepuhku ennast mõnitada lasta, see ei lähe mitte, sest mis liig on liig." .Armas Justekene!" .Nojah. Teie ei pia mu peale jälle mitte kohe wihaseks saama, isand Neuber. Ma tean küll, et Teie oma vaesuse pärast mitte ise süidlane ei ole. Teie ei wõi ju selle wastu midagi, et see logask teatri direktor öö ja udu warjul ära putkanud ja oma terwe seltsi istuma jätnud on, ja siis olete Teie ka weel nii noor mees —" .Mamsel AuguSte!" „Nv hea küll. Mis Te siis soowite?" „Teie olete praegust ise meele tuletanud, et kurbliku näitemängijanna sarnane Muse (üks neist üheksast Greeka jumalannadest, kelle kaitse all teadused ja ilukunstid olid) mind maha on jätnud —" „Mina? Ja sellest ei tea ma mitte ühte surelikku sõnakestki. Mamsel Muse't ei ole ma mitte oma elu ajalgi näinud." .Teie olete mind waleste mõistnud. Ma tahtsin ainult ütelda, et ma selle õnnetuse läbi sunnitud olen kõrgest kothurn'idest (kõrged saapad) alla igapäise saapa taldadele aStuma." „Kothurn'idest? Mina ei saa mitte aru." „Lon (hea). Siis räägime parem selget Eesti keelt. KaS Teie kingsep Bull'i tunnete?" „Miks mitte." „Nimetatud kingsep Bull'i kätte andsite Teie minu jalanõuud, mis hirmsat tiisikut põdesiwad, arstimise alla." „AH, Teie mõtlete küll saabaste talbade alla löömist?" „la, seda ma mõtlen, armas neiu. Aegade jooksul saate Teie weel EeSti keelegi selgeks. Ommeti, et jälle nimetatud kingsepa Bulli juure tulla, siis on minul tuline himu teada saada, kas minu kallid, tema eestmuretsemise hooleks usaldatud ratsahobused, mis nüid juba kümme päewa tema tallitada on, mitte ükskord arstitud ja minu loSsi tagasi saadetud ei saa." „la, saabastel on juba 6 päewa tallad all. Mina olen ka juba kaks korda meister Bulli juureS käinud, ja olen Teile seda teadust toonud, et tema neid mitte wõla peale kätte ei anna." „Siis minge weel kolmas kord selle tundmuseta metslase juure!" „See ei maksa midagi) ta ei anna saapaid mitte kätte." „Truu, usalduse wääriline, südamline neiu, minge sellegipärast! Näidake oma terwet kõnekunsti üleS. Maalige  temale kohutama wärwidega imestust äratawat pilti minu kurblikust olust. Ütelge temale, et mina, rajamata priiuses harjunud, pitkalist surma suren, oma trööstimata ükstkuses nelja lubja-seina wahel, et ma selle järele igatsen,  oma rinda kuldses päikese walguseS pesta ja oma jänunewat hinge juua lasta karastawast ilmaderuumi st «isusest) ütelge temale, et kui tal tundja süda omaS kingsepa põues on, üks meel, mis weel tõiSte asjade, kui pigi ja pigitraadi peale mõtleb, kui tema nooruse paleused  mitte kõik naha poole pöördud ei olnud! kui Seal läheb ta minema, pisarad silmis! Noh, piab ikka natuke waewa nägema, kui uueste tallutatud saapaid, mida mitte maksta ei jõuua, tahetakse saada!" Lustilikku lauluwiisi wilistateS sammus ta omas kitsas kabinetis edasi ja tagasi. Mõne minuti pärast tuli Guste. „Meister Bull saadab Teile ühe saapa ära, töise lubab ta siis saata, kui Te raha ära maksate." Ta laks alla, wõttis luua kätte ja halkas uulitsat pühkima. Uhe silmapilgu seifis noormees liikumatult, siis wõttis ta saapa üles, astus akna juure, sirutas parema saapaga taewa poole ja hüidis pühalikult: „Kes sa üle pilwede troonil istud, elaw Jupiter, pilwede kõigutaja, purusta, purusta oma wälguga selle wannutud kingsepa hinge, wala tulist pigi selle hõela kurjategija  kaela, kes ühe raSkeste proowitud kalli kannatajale niisugust teutust julgeb pakkuda! Ja Sina, oh wiimne saabas, Sina oled see, kellepärast mu hing leinab. Kurbtust ja rõõmu oled Sa minuga kannatanud, oled minu jalga truiste iga kahju eest kaitsenud, ei ole oma saatuse üle iialgi kaebanud, ehk Sa küll hirmsal wiisil sõkutud said, waid Sa oled kangeste minu poole hoidnud ja kitsuse pärast mõned konnasilmadgi minu warwaste peale litsunud; jah, Sina olid ilma omakasupüidmata, kindel sõber, kes ennast tükkideks laskis kiskuda, ennem kui ta seda kannatas, et minu jalale mingit wiga oleks tehtud. Ja tõeste, tõeste tahaksid Sa jälle uueste oma ammetisse astuda! Mina näen ju, et Sa, mind uueste Sinu wastu sõbrustamiseks, ennast uhkeste ülesseadnud oled, et Sa ennast waewanud oled, mulle oma hiilgawaid omadusi õige selgeste silme ette tuua. Oh kõige truim saabas, Sa ihaldad ilmaaegu minu sukkade järele, ma ei wõi Sind iialgi, iialgi enam oma jalga wastu litsuda. Ja sellepärast on parem, meie lahkume. Sinu üksik elu saaks mulle piina tegema, ma piaksin hukka minema südame ahastuse pärast, kui ma Sind, minu truim sõber, nii mahajäenult närtsima piaksin nägema. Ja sellepärast parem lahkume. Weel ükskord lase mind Sind oma wastu rindu litsuda, weel ükskord Sulle palawalt suud anda, ja stis, oh wiimne saabaS head teed!" Sellega wiSkas ta teda aknast wäljq. Tema ei tahtnud sellega midagi muud, kui weikest, paksu Gustet pahandada. Juba esimeisi sõnu kuuldes oli ta pühkimise seisma jätnud, ennast luua najale tuetanud ja siis saapa hümnet hoolega pealt kuulanud. Isand Neuber tahtis teda nüid seeläbi pahandada, et ta teda saabast üleStooma oleks sundinud, sest tema imelikud kõned, mis ta niisugusel kordadel pidas, walmistasiwad kuuljale kõige suuremat rõõmu. Asi läks aga tõisite kui mõteldud. Emand Grüber'i majakene seisis linna wana, pitka, pimeda wärawa juures. Sellepärast ei wõiks imeks panna, kui mõni inimene  wõi loom wärawast sisse oleks tulnud tuligi: wärawast kargas, niipea kui saabas maha kukkus, määratu  suur Daani dogge (inglis tõuugu koer) sisse, wõttis saapa suhu ja jooksis oma teed. See lugu tuli naljameistrile koguni ootamata. Ühe silmapilgu seifis ta üSna kohmetult, siis aga kisendas ta: „Guste, siis jookske ometi selle äraneetud koerale järele ja wõtke saabas ta käest ära!" Ta kisendamine oli weider kuulda. Paks Guste oli luua maha kukkuda lasknud, käed kõrwale lonti lasknud ja naeris nüid, et heledad pisarad silmist wälja tuliwad. Kui ta wiimaks niikaugele oli toibunud, et wärawa juure wõis paterdada, siis sündis, mis juba ette äranäha oli, ta tuli warssi tagasi, teadusega, et ei koerast ega tema peremehest jälgegi leida olla. Ja see oli kergeste arusaadav?,  sest et wähe maad wärawast eemal suur awalik park algas, mille ilusates, lehepnudega raamistatud teedes jalutaja juba wähese maa taga waataja silmist kaduda wõis. Kelle oma see koer oli, ei teadnud Guste mitte ütelda, kellegi linnaelaniku oma ei olla ta küll mitte, sest tema ei olla „omal eluajal" niisugust koera „ silma ette" saanud. Mõned minutid aega oli noormees üsna pahane. Saabas oli, nagu lugu näitas, tõeste kadunud. Wist ei olnud koer mitte oma peremehega ühes tulnud, sest see oleks kahtlemata saapa tagasi saatnud; ja et koer, ise oma volil, saapaga kõige lähemat mängu mängima ja teda wiimaks, ei tea kuhu, maha jätma sai, seda wõis ju ette ära teada. Wiimaks wõttis saapata isanda nalja-tuju jälle ülekätt. „Mis läinud on läinud, mis kadunud on kadunud,- trööstis ta ennast. „Ja pealegi, mis kasu on ühest saapast, kui töist ei ole." Sellsamal silmapilgul koputati ukse peale. ..Sisse!" Sisse astus kingissepa poiss, üht kinga käes hoideS. „Meister saadab siin isandale saapa ära ja —" Kaugemale ei saanud ta oma jutuga, sest isand kargas ta kallale, raputas teda ja kisendas: „ Kuradi poiss, nüid ei ole mul seda saabast mitte enam tarwis. Sinu meister võib tast omale fricasse (keedist) walmiStada, seda ütle temale, ja mina soowin tale head söögi-isu." Kohkunud poiss kiskus enese lahti ja jooksis tulise jalu minema, kuna noormees kaua omas putkas edafi ja tagasi kõmpis. „Ometi olen ma narr, ennast pahandama," naeris ta lõpeks. „Neil päevil saadab tädi raha ja siis saawad  ka uued saapad nõuutatud." Jälle koputadi. „Sisse!" Kirjakandja pistis pea ukse wahelt sisse, wiSkaS ühe kirja kõrwal seiswa laua peale ja läks. Üleskirjutamata mahalitsuw tundmus võttis nooremehe  sees wõimust. Kiri wõis ainult tädi käest olla, sest et keegi töine tema tuttavatest tema praegust adressi ei teadnud ja tädi ei saatnud raha! Tüki aega seisis ta liikumatalt ühe koha peal, siis läks ta pitkamööda laua juure, võttis kirja kätte ja vaatas  pealkirja: ..Isandale Richard Neuber W —S." Ja see oli tädi ilus käekiri! Pitkamesi murdis ta pitseri lahti, wõttis kirja kortsudest sirgu ja lugeS: „Mu isand õepoeg! Kui Sinu ema, minu kallis õde, surmawoodi peal lames, tõutasin ma temale, Sulle kasvatust ja koolitust osaks saada lasta, mis Sind tubliks meheks pidi tegema. Mina olen oma sõna truuiste pidanud, Sa isegi saad ja piad seda tunnistama. Sa olid mull kallis, nagu mu oma lapS ja ma lootsin Sinust elu seeS rõõmu näha. Sinu vanemad soowisiwad, et Sa oma, kahjuks vara surnud isa, ammetit pidid parandama ja Sa isegi olid sellega üsna rahul, et Sa õiguse tundjaks pidid õppima. Ei ole mull ilmaski meelde tulnud, Sind oma ammeti valitsemises keelda ehk käskida, veel sell päeval, mill Sa suurekooli peale läksid, manitsefin ma Sind tõsiselt, ennast heasti läbikatsuda, kaS Sinu tundmine ja soov ka adwukadi ammetiga kokku sünnib ja «.seletasin Sulle, et iga töine kasutooja ammet, mis Sa oma eluülesandeks oleksid teinud, mulle niisama meele järele oleks olnud. Sest ühte niisugust ammetit pidid Sa valima; ma ei lasknud Sulle sugugi kahtlust minu kohus nõuudiS seda selle põhjuse üle, mis seda nõuudiS. Sa olid taieste ilma mingi varanduseta, ja kui minu õntsaft abikaasast  mulle päranduseks jäenud mõis ka niipalju sisse tõi, et ka Sinu hariduseks tarviline jagu võis kulutatud saada, siis võis see ainult niikaua sündida, kui minu tütar weike oli ja tema kasvatus suurt üles ei võtnud. Nüid selle vastu on asi koguni muutunud. Emma on neiuks üleskasvanud; tema harimine võtab minu kassa tubliste käsile ja wälljaandmised saavad nüid esiteks kõrgele punktile jõuudma, kus Emma kihlused kätte jõuudmas on. Niisuguste sündmuste pärast pidi mull küll selleks asja olema, et Sa niipea kui võimalik, ise oma eest muretseda võiksid ja mina olin endale sisse harjutanud, et Sina ka usina püidmise läbi seda meile soovitud eesmärki  kätte oleksid saanud. Kui kibedaSte sain ma petetud! Sellejärel kui Sa neli semestrit suurkoolis läbi olid teinud, andsid mulle häkitselt teada, et Sa oma advukadiks  studeerimist järele jätta ja näitemängijakS hakata tahta. See oli nüid õige „Oskulli-pcegli" temp. Ma tunnen Sind karva pealt, paremine kui Sa isiennast tunned ja teadsin, sellepärast et Sina näitemängijakS niisama  vähe kõlbad, kui sikk kärneriks. Seda kirjutasin ma Sulle üsna selgeste. Sina aga, selle asemel et minule minu avaliku südame eest tänulik oleksid olnud, tegid väga toredalt ja kirjutasid minule jäme küllalt tagasi, kui minul Sulle edespidi võimalik oleks aastas mõni sada taalrit ülespidamiseks anda, Sa saad nad tagasi saatma, sest et Sull jõuudu ja osavust küllalt olla oma enese jalgel seista. Sest ajast ei kuulnud ma Sinust kolm kuud aega midagi, künni viimaks Sinu praegusest  elukohast mulle kiri tuli, mitteS Sa teatasid, et Sa viletsat elu killaS" enam edasi ei tahta elada ja Sa aru olla saanud, et Sa näitemängijakS ZH Z 7. Sakala. 1884