Aastal 1222 sai Oxford! rahwa kvntstiliumi peal tema snrmapäew terwe Inglismaale sunnitud pühaks tehtud.  Kui kuningas sõtta läks, kanti tema ees St. Georgi kujuga lippu, ning ..St. Georg" kõlaS lahingi algul iga sõjamehe huulel. Lühidelt St. Georg oli Inglismaal kaitsjaks patroniks tõstetud ja tema auuks alustas Eduard 111. aastal 1350 St. Georgi ordu. Windsori kirikutes ning kabelites saab tema mälestuspäev) pühitsetud  ning Ordu kilbis on St. Georg mauga wõitluses üles maalitud. Mitte aga üksnes Inglismaa, waid ka palju töist riikist pidasiwad tema mälestust pühaks, ning alustasiwad tema auuks ordust; nii oli St. Georgi kuju juba wanaste Wene walitsejate wappiS, millele Joan lil. (1462—1505 Bygantiumi riigi (praegune Konstantinopel ehk Stambul) wappi kahe peaga kotka weel juure wõttis. Ka Eesti rahwa poolt meie armulise Keisri Härra Aleksander 111. kingitud pildi nikerdatud raami kujude hulgas ei puudunud mitte St. Georg, kuhu raami nikerdaja  härra Adamson teda suure osawuHega mauga wõitluses  on nikerdanud. Saksamaa lauludes on temast waga palju luuletatud. Uuemate uurimiste järele on terwe St. Georgi Mythus (jutt) Karathustra usuliste walguse Jumala Ormnydi esimese waimu Mythras'e maalist tõusnud, keS nii maalitud on, et tema pimeduse Jumalat Ahrimanni ühe kooba ees seistes surmab. 1. k —Z. Kuulus protsess. Jutude kirjutajad ja luuletajad on sagedaste armastajaid  oma armukesi haudade seest ära warastada lasknud ja neid siis surmast ülesäratanud; ka järelseisaw lugu on üks tükikene sarnastest uuema aja imetegudest, ehk teda küll kuulsaks saamiseks weel kohegil kirja pole pandud, sest et alles hiljemine need paberid üles on leitud, kus seda juhtumist nõnda leiame. Tvulouse parlamendi prcsitendi De Lafaille tütar armastas noort Georg von Goran'i; tütarlapse isa aga ei annud meheleminemiseks luba, sest et ennast omast tütrest lahutatud ei tahtnud. Goran oli soldat ja pidi esite paariks aastaks Indiasse minema ja alles siis wõisi ta oma armukest kätte loota saada. Peaaegu kõik tema rügiment sai ära haäwitatud; tema ise sattus haawatult wangi ja wõis alles nelja aasta pärast kodumaale tagasi tulla, kus teda ammugi surnute hulka arwati. Siin sai tema alleS kuulda, et tema armukene mõne aasta eest ühe härra von Boissieup abikaasaks saanud, aga nüid mõne päewa eest siit ilmast lahkunud ja lähedale kirikaeda maha maetud. Goran'i ei wõinud ükski enam trööstida, tema põgenes esimesel öösel oma ema majast ära, ruttas kirikuaiale ja lanis akawahi kaela peal nõnda kaua, künni see temale nõuuks heitis ja hea maksu eest proua v. B. haua lahti kaewas ja teda ka surnukirstu lahti teha awitas; sest Goran tahtis weel kord oma armukese nägu näha. Noormees laskis oma armukese puusärgi juure põlwili, kui temal korraga endisest õnneajast armukese sõnad meele tuliwad, mis ta lahkumisel oli ütelnud: „Ja kui ma ka surnud olen, sinu musu saaks mind ülesäratama!" Selles mõttes wajutas ta omad uuled surnu külma uulede külgi ja kilgatas ise ara ehmatult, mis hirmutawalt üle waikse rahuaia kõlas. Aiawaht ruttas sinna, aga juba oli Goran'il oma armukene puusärgist wälja wõetud ja põgenes temaga rahuaiaft minema. Oktobril 1716 wiis aastat peale seda eeljntuStud sündmust, palwetas härra v. B. põlwili oma abikaasa haua peal, mis ta ikka igal aastal ta kadunud surmapaewal  oli teinud. Korraga kuulis ta naesterahwa siidikleidi  kohinat, mis teda ta palwetamiseS eksitas ja kui ta ennast ümber pööris, nägi oma suureks ehmatuseks oma abikaasat elusalt ka haua lähemale liginewat? Naesterahwas  ei pannud esmalt palwetajat haua ääres tähelegi, aga tundis teda nähes oma endist meest kohe ära ja põgenes  tagasi. Härra v. B. tõttaS kütt ka järele minema, aga ei saanud temale siiski mitte järele, sest aiawärawal istus naesterahwas wankrisse ja kadus peagi nägija silmist. Sedamaid läks tema politsei-direktori von Argenson'i juure ja jutuStas temale kõik, mis ta kirikaial kuulnud ja näinud. See peale tehti proua v B. haud lahti ja waata imet puusärk oli ka tühi ja surnu sealt seest äralippanud; järelkuulamisega saadi ka warsti teada, et kadunud surnu v. Goran'i abikaasa olla, kes sennini Jndiamaal  elanud ja alles kuu aja eest kodumaale tagasi tulnud. B. hakkas nüid oma abikaasat tagasi nõudma ja nimelt kohtuga, kus adwukaadid nüid mõlematest parteidest oma kõneandi pidiwad näitama, et igaüks õigust saaksiwad. Kohus Pidi otsust andma, kelle omaks proua jäema pidi, kaS härra v. 8.-le kes teda maha matnud, wõi härra v. G.-le keS teda surmast ülesäratanud. KohuS mõistis härra von BöissieuMe ta abikaasa kätte. Proua kirjutas kuningale palwekirja, et ta v. 8.-le tagasi minna ei taha ega oma armsast G.-st lahkuda ei suudaks, ning palus kuningat, et temale priius lubataks, kloostrisse elama asuda, kus ta kõigest ilmakärast warjatud oma elupäewi lõpetada wõiks. Ka seda palwet ei wõetud enam kuulda, waid anti temale käsku, 24 tunni seeS oma abikaasa juure tagasi asuda. Härra v. B. walmistas suurt pidu, mill nüid tema maha maetud ilus abikaasa jälle kodu tagasi tulema pidi. Kui kõik hulk kutsutud wõeraid koos oliwad, tuli ka proua walgis riidis ja kõige oma iluasjadega  ehitud pidusaali. Härra v. B. tõusis üles ja ruttas temale wastu minema. „Minu isand," kõneles proua waikse rahulise healega, „mina toon Teile seda tagasi, mis Teie ärakautasite" ja see peale kukkus ta surnult maha. Ka samal õhtul surri v. Goran oma ema süles, sest see armastaja paar olid endid kihwti abil ilmakärast ja kohtu lahutawast otsusest peastnud. Saksa keelest tõlkinud L. k. Mõnesugused sõnumed. üks tehtud mees. Kaubanõunik L. on waese käsitöölise poeg ja keegi ei ole temale seda ta halli juures laulnud, et ta kord enesele kenama küljeluu osaks ja miljonerikS saama pidi. See tuli nõnda: L. oli C. linna panga tallituses esimeseks raamatu pidajaks tõuusnud  ja seisis oma peremehe juureS oma tubliduse pärast suures lugupidamises. Pangamaja kõrwal elas rikas rahamees B. oma ainsa tütrega, kes näukas üheksatõistkümne  aastane tütarlaps oli. Lugeja saab mõtlema, et L. peagi nägusa naabrinale palawa armastuse tundmusega  ligines ja see seda ka oma wastu armastusega tasus. Mõlemad noored inimesed ei lausunud sellest kunagi ükstõisele sõnakestki, mis ka tarwiski ei ole, kui tõsiselt armastatakse. Aga neiukesel oli alati oma isa kirjutuse tuas tegemist, kui noor isand asja-ajamise pärast seal oli ja ka muidu nägiwad nad ükstõisi hea meelega sagedaste. Korraga peasis jutt jooksma, härra B. tahta oma ilusat tütart noore ja rikka, aga inetu adwukadi isandale  naeseks anda. L. oli koguni mureline ja nagu kiwistatud. Esimest korda omas elus pootis ta suure tindi plärtsu pea - rehknungi raamatusse ja eksis wiis korda sellel päewal. Wiimaks wõttis ta ennast kokku, tõmbas pühapäewa kuue selga, läks neiu isa juure ja paluS julgeste ta tütart omale. See pidas teda kergatsiks, ei lausunud aga sellest midagi, waid seletas temale, et mees ilma waranduseta ja kohata mitte tema tütart ei wõi saada. „Kui ma aga O. panga tallituse osaline oleksin?" sähwaS nüid korraga meie kosja kandidat. „Kuida? Noh see oleks koguni isi asi!" „On see Teie tõde?" „Nu jah, Teie wastu ei ole mull muidu midagi." Isand L. jooksis siis otsekohe oma peremehe juure ja seletas temale, ilma oma armukese nime nimetamata, et tema elu õnn selle küljes rippuwat, ta pidada panga asjanduse osaliseks saama. „Aga Teil pole ju midagi waraudust!" „Kui ma aga neiu B. naeseks wõtatsin? „Ja, see oleks koguni ist asi!" „On see Teie tõde?" „Muidugi, ühe poole miljonilise ammeti osalise wasta ei ole mull midagi." Töisel päewal oli L. õnneline peigmees ja panga asjanduse osaline. Palju laimatud lind. Kiiwitajat, Saksamaal  emajumala-tuikö kutsutud saab mõnel maal ebausu kombel auustatud. Kiiwitaja päid hoiti alal, et maja sala wõimude wasta warjada, tema muna pudrust peeti wähem lugu, aga seda enam pühendati mune nõiduse wasta kaitsemiseks.  Maarahwas lõuna Saksamaal kutsub neid naljakeele!  ümbermuudetud neiudeks, kes oma isemeele pärast tühjamaale igawuft tundma saadetud. Saksa rahwa jut laseb ka weel kurje ja uhkeid tütarlapsi, kes kangemate poolte külje-luudeks mitte pole saada suutnud, kiiwjtaja kujul, unustatud sammal-soodesse ja rabadesse reisida, kus nad kusagilt jõe Põhjast korwiga liiwa mäeks tirima piawad ze. Seda kardab iga mehele minemise himuline tütarlaps kõige rohkem ja soowiks kümmekord ennemine mehe kõrwale saada, kui ära neetuna igawama „kiiwitesoosse"  hulkuma minna. Sell'ep nad igale maale oma pakkumise kuulutusi wälja saadawad. Üks ainus söömaaeg. 1470 andis üks uuelt nimetatud peapiiskop waimuliku meeste ja mõisnikudele pidu söömaaja, kelle peal 80 nuumhärga, 6 pulli, 300 siga, 300 wasikat, 3000 hani, 3000 kukke, 200 hobust, 100 kodu jänest, 4000 tuid, 2000 kana, 400 fasaani, 500 nurmkana, 4000 mõtust, 8 hülget, 4000 partt, 4 kummiga konna, 300 hauge, 1000 waagna täit sahwti ja suur hulk kõrwal suppisi ära pruugiti. See käib küll praegunikus üle suurema hulga mõistuse, aga ta ei olla mitte tühi luuletus, waid sündinud tegu. Ajaluo kirjutajad, kes sellest hiigla söömaajast aru annawad, laskwad meid ka ühe pilgu senna kööki waadata, kus seda kõik walmistati. Mitte wähem kui 62 maja - õuemeistrit, 970 koka ja 15 köögipoisiga oliwad selle määratuma mokamoona walmistamisel  kibedaste töös. Senna juure tühjendati aga paljalt 300 waati õlut ja 104 waati joodawat wiina, mis söömisega  mitte koguni ühe wääriline ei olnud. Paarikümne aasta eest läks Ameerika rannal, kus ühtegi elulooma ei olnud, laew hukka, kelle pealt 6 weist randa ujusiwad ja seega oma elu peastsiwad. Ehk küll seal maakohal taimekasw wäga waewaline on, siiski siginesiwad uppumise surmast peasenud loomad imeliku kiirusega ja juba 12 aasta parast elasiwad seal maakohas 400 looma täitsa metsisratud olekus. Sellest ajast saadik hakkasiwad ümberkaudsed karja - mõisapidajad igal sügisel nende peale jahti pidama, et omale seega talweks liha tagawara muretseda. Sellegi pärast kaswas weistekari iga aastaga ikka suuremaks ja sai oma metstiku oleku pärast naabrirahwastele seda kardetawamaks. Nüid on senna mõned lihakauplejate majad ülesehitatud. Nemad tahtwad korralise jahipidamisega loomi ärahääwitada ja liha inimeste tarwituseks turule saata. Baieri õlle joomine kaswab iga aastaga igal pool suuremaks ja wenib seega selle märjukese walmistajate  tööpõld seda laiemaks. Meie päewil ei ole mitte enam sellest küll, et täiskaswanud inimesed temaga oma jänutawat keelt kastawad, waid ka allaealised poisikesed, kes waewalt õlleklaasi weereni ulatawad, hakkawad esimeste eeskuju järele tegema, joodikut mängima. Prantslaste  wastu ei "saa selles asjas ommeti ükski töine maa ega rahwas, kui ka kõik joodikud hall-peast hällist peasüüd  tatarlallini kokku arwaksime. Sea! on käesolewal suwel koguni iseäralised õlle weo rongid raudteedele käima säetud, kes soowitawat märjukest Saksamaalt Pariisi 25,000 õlle kabakutele kätte taösiwad. Iga päew tühjendakse  läbi kaudu igas ühes jooma majas 100 seideli, mõnes suuremas trahteris koguni mitu tuhat, mis kokku poolkolmat miljoni waati päewa kohta wälja teeb. Iga seidel maksab 30 pranka, nõnda et Pariisi elanikud 750,000 pranka igas päewas ainult õlle eest wälja annawad. Sündimise päewaks. Sind, hommik, kandle kuldsel keelel Ma tõstan üle päewade, Sind kiidan rõõmu tundmal meelel, Sind, kes tõid walgust kallile! Puna piire, Koidu wiire Palistab ju kuldselt taewaft, Peastab kõiki ööde ma emast. Ju siis, kui noore elu algel Ta esimest kord õhku jõi, Ju siis, sell helendama! walgel. Su kiir tal taewast termist tõi. Kuldne kera, Päik'se tera Kõrgel tõuuseb auus ja ilus, Kastel hiilgab metsa wilus. Küll mitu kord siin kurjas ilmas Ehk mure pilw t'ast üle kais, T'al siiski rõõmu läige silmas, Sest hing tal taema rahu täis. Mustad künkad, Pilwe rünkad Need ei jõuua päikest katta, Unustuse hõlma matta. Sa, Isa, kõrgel taewa troonil, T'al aastaid sajakordseid too; Sa, kcda inglid kiitwad kooril, T'al õnnelikku elu loo! Kõrgem käsi, Mis ei mäfi, Juhtigu ta elukäike, Siis ei kuStu rõõmupäike. J. M. Jaanus. ZH 31. Sakala. 1884 Vastutaja: J. Kõrw.