Raimund waatas pimestawalt tema otsa ja jälle hiilgas tema silmis üks iseäralik läige. „Sa tead seda ise," wastaS ta; „ehk jätsid Sa mu kirja lugemata?" „Ma ei lugenud teda." „Teda anti Sinu enese kätte, ma tean seda, ja Sina ei ole teda mitte lugenud?" Ähwardus. mis nende sõnade sees oli, äratas Anna uhkust jätte üles. „Ei ole mitte. Ma olin Hertenstein'lga kihlatud, kui ma Sinult kirja sain ma ei wõinud seda mitte läbi lugeda; ta sai ilma lahti tegemata ära põletud." Werdenfels ajas ennast äkitselt sirgeks ja ta käsi kiskus ennast rusikasse. Üks hirmus wastus näis temal keele peal olewat, aga ta rõhus seda tagasi ja ütles: „Anna andeks. Siis olen ma adresst waleste kirjutanud." „Mis oli selle kirja sees?" küsis Anna weel kord rahutumalt ja tungiwalt. „Mis Sa mitte wasta wõtnud poleks; see oli üks süütunnistus!" ütles Raimund piirita kibedusega. „Ma kirjutasin selle naesterahwale, kes minule tõutanud  oli, minu omaks saada. Armastus annab ju kõik andeks ja ta oleks ka andeks annud; aga Sina, kes Sa wiimast südamelikku palwet ilma lugemata tule ohwriks Sa ei ole mind ilmaski armastanud.  Gregor Vilmut ja Sina, teie olete tõinetõise  sarnased; teie seisate nii kindlalt eneste wooruse kõrgusel ja waatate halastamatult alla ühe unistaja ja süüdlase peale. Teie ei tea mitte, mis see tähendab,  kui üks noor elu wande alla saab pantud ja et sellel elul ikka selle wandega wõitlemist on. Ma olen seda tunda saanud Jumalaga!" Ta astus hobuse selga, kes tuulekiirusel tultud teed tagasi üle lõhustiku lendas. Ratsanik ei kuulnud mitte seda hädakisa, mis tema järele kõlas, ta ei waatanud mitte tagasi, waid sõitis metsa sisse. Anna seisis natuke aega oma koha peal liikumata paigal ja waatas waluliku näuga sõitja järele, künni see puude wahele kadus, siis pööris ta Gregor'i juurde tagasi. » Paul oli omas magamise tuas ja seadis ennast wäljamineku tarwis riidesse. Ta waatas minutite laupa peeglisse ja oli seal juures kahe wahel, kas ta heledat, ehk musta kaela-sidet pidi ette panema. „Too tumedad kindad fiia, Arnold!" ütles Paul; mille järele Arnold heledad kindad Pauli kätte tõi. „Wõtke need, herra Paul; walkjad kindad passiwad  Teie ülikonna kohta palju parem, ja iseäranis siis, kui kosja minaakse." Paul waatas imestades tema peale. „Mina? Kust Sina seda tead? Ma ei ole Sulle sellest sõnakestgi lausunud." „Kui oleks mulle seda tarwis ütelda!" arwas Arnold. „Teil on ju täna riidesse panemine nii tähtis ja aja raiskaja, et Teil pool päewa ära kulub, enne kui Teie sellega walmis saate. Et ratsasõit Teie riided ehk wahest ära rikub, sellepärast olete wankri tellinud ja tahate sellega Rosenbergi sõita; Teil on ka kosilase nägu!" „Seda ei teadnud ma mitte!" ütles Paul natuke pahaselt, kuna wana Arnold edasi kõneles: „Ma teadsin seda juba ette, kui ma kuulsin, et Teie Venedigi reisi seltsiline siin naabruses elab. Ja ma olen ka üleültse selle poolt, et Teie abielusse astute!" „Tõeste; annad Sa mulle tõeste selleks luba?" hüüdis noormees naerdes. „Ma unustasin koguni ära, Sinult ennem luba küsida." Arnold kehitas õlasid. „Teie ei ole parraku ilmaski minu käest luba küsinud, aga Teie walimine ei ole mitte sant, seda pean ma ütlema. Proua von Hertenstein on wäga ilus ja mõistlik naesterahwas ja üht niisugust on meil tarwis; sest ehk meie küll Buchdorfi omanik oleme, mõistlikud ei ole meie weel kaua mitte." „Arnold, nüüd pead Sa minu wastu auupaklikum olema!" rääkis Paul edasi, kes Buchdorf'i omänikuna niisugust jutlusi enam ei sallinud, ja et tall seal juures onu wihane waatamine meelde tuli, siis waatas ta ka nii hirmutawalt oma teenija peale, kui tahaks ta teda settsamal silmapilgul maha põrutada. „Ärge waatake mitte nõnda wiisi minu peale, herra Paul!" ütles Arnold põlgdusega. „Teie ei wõi seda ommeti järele teha. Onu waatamine on koguni töine, mull käis seal juures soe wesi üle keha, aga Teie —" „Ma ei mõista seda mitte, arwad Sa seda?" hüüdis Paul ruttu. „Arnold, nüüd on ka minu kannatus otsas! Tulewikus saan ma terawalt selle järele waatama, et Sa oma piiride sisse jäed pane seda tähele! Ja nüüd mine! Ma panen ennast ise riidesse." Arnold ei pannud seda tähele, waid astus Pauli ette ja silmitses tema ülikonda. „Ärge pahandage, herra Paul!" ütles ta pehmelt.  „Siis tõuuseb Teil weri näusse ja Teie jume ei ole siis mitte ilus. Mikspärast panite tumeda kaelasideme ette? See ei passi Teile mitte  armuline  proua saab seda tõeks tunnistama ja pealegi on see side wiltu." Sellega hakkas ta musta kaelasidet ära wõtma ja uut asemele panema ja Paul oli sellega üsna rahul. „Arwad Sa?" küsis ta weel pool pahaselt. „Rüüd waadake kord peeglisse!" ütles Arnold hõiSkades. „See walkjas siid passib Teile wäga heaste." Paul waatas kord peeglisse ja oli selle kaelasidemega  üsna rahul; sest ta wõttis Arnoldist pakutud walkjad kindad ka wastu, tõmmas ülekuue selga ja läks Arnoldi saadetusel treppi mööda alla, kus mõlemad  sõbralikult lahkusiwad. Kahe tunniline sõit Rosenberg'! ei olnud Paulil mitte igaw, sest tulewiku kullased lootused saatsiwad ta aega ruttu mööda. Kui Buchdorfi omanik wõis ta ilma kartuseta ilusa lese ette astuda ja tema kätt paluda. Ta teadis küll, et see esiotsa raske saab olema, sest naesterahwas oli ennast tema wastu wäga külm näitannd; aga ta arwas selle üle wõitu saawat. Sellsamal eeslõunel, kui Paul Rosenbergi poole sõitis, pidas üks wanger nimetatud mõisa treppi ees kinni ja kohtunõuunik Freising astus sealt wälja. Ta trehwas weikeses salongis neiu Hofer'i ja pidi paar minutit tema seltsis ära wiitma. Mõlemad ei olnud mitte kõige paremad sõbrad, sest neiu nimetas kohtunõuuniku üheks õrnema tundmuseta raamatu koiks ja see pilkas tõift tema ebausu pärast. Neiu Hofer oli tõe poolest wäga suur tontide ja waimude uskuja, ehk ta muidu küll peenelt haritud inimene oli. Selleläbi läksiwad mõlemad sagedaste nägelema ja tülisse. Täna oli Freising omale pühapäewa ülikonna selga pannud, peenikesed pehmed kindad kätte wõtnud ja kandis omaS paramas käes üht wäga kunstlikult kokkuseatud lillekimpu. „OH need ilusad roosid!" ütles neiu Hofer imestades. „See on praegusel aasta ajal wäga aruldane asi." „Proua von Hertenstein armastab roosisi," ütles Freising, lillekimpu ettewaatlikult laua peale pannes, „ma tahtsin temale sellega rõõmu teha." Ta rääkis üsna külmalt, sest ta nägi, et neiu terawa Pilguga tema ülikonda silmitses ja pahandas ennast wäga tema tasase, saladusliku naeratuse üle, mis neiu huultel lehwis. Ta istus ühe tooli peale ja paari minuti järele oliwad mõlemad jälle tülis. Neiu Hofer oli tõendanud, et täna reedine päew olla ja see üritas kohtunõuunikku. „See on Teie silmis üks õnnetu päew?" küsis ta. „Niipalju kui ma tean, on see päew ebausu seaduse raamatus õnnetumaks nimetatud." „Ma ei wõtaks sell päewal midagi tähtsat ette," wastas neiu Hofer terawa pilguga lille kimbu peale waatades. Mina mõtlen selles asjas tõifiti," ütles Freistng kindlalt. „Kõik tähtsad tallitused wõtan ma just sell päewal ette, et selle läbi oma priimeelt ebausu kohta näitada. Seda on mõnikord siinse rahwale eeskujuks tarwis, kes weel ikka oma waimude-mäge, jää-neint, ja muid nõidust usub." Neiu Hofer teadis wäga heaste, keda Freistng sõna: rahwale arwas) sellepärast wastas ta äritatud healega: „Teie kohtuaktides ei ole selle üle küll midagi kirjutatud ja ma ütlen, et nad natuke liig kuiwad ja nahksed on aktid nimelt!" „Ja ma pean ütlema, et nad wäga imelikud on need muinasjutud nimelt!" ütles kohtunõuunik  ruttu. Neiu läks wihapärast punaseks. „Teid juhib ju üksi mõistus ja sellepoolest olete Teie proua von Hertenstein'i sarnane. Armuline proua on niisugustes asjus sarnane priiwaim." Minu rahulolemiseks," tõendas Freistng. Sellsamal  silmapilgul astus Anna õe saadetusel stsse. Wiimane ei andnud adwokatile aega teretamiseks, waid hüppas tema wasta ja ütles uudishimuliselt: „Onu kohtunõuunik, mikspärast olete just täna niisuguses ülikonnas?" Lilli oli teda juba lapsena onuks uimetanud ja temal ei olnud midagi selle wastu olnud, aga täna ei olnud see temale mitte meele järele, ta wastas: „Ma pean üht pühaliku tallitust juhatama ja tahtsin enne seda armulise prouaga tähtsate asjade üle rääkida." „Siis läheme meie töise tuppa, Lilli. Tähtsate asjade juures ei ole meid tarwis. Tulge!" Lilli leidis seda õige olewat ja läks sõna lausumata  Hofer'i järele töise tuppa, kus ta järele päris, kas Freising seda ilusat lillekimpu on toonud. „Ja muidugi, ta katsub reedisel päewal oma õnne aga ma loodan, et selle päewa tähendus temale täna selgeks tehakse," ütles neiu Hofer kindlalt, kuna ta tuaft wälja läks. Lillil oli see arusaamata, mis Freising täna suguses pühalikus ülikonnas, ühe lillekimbuga ometi pidi tahtma; ta jäi tuppa ootama. Tema õnnetuseks oli Hofer wahelt ukse kinni pannud ja sellepärast ei wõinud ta midagi näha; aga kuulda küll, kui ta kõrwa ukse prau peale pani ja ta tegi seda rahulise meelega.' „Nced roosid on roosile!" ütles Freising kangelt. Anna wõttis lillekimbu sõbraliku tänuga wastu; ta oli sarnaste alandustega Freising'i poolt harjunud, ka tänasestgi ei pidanud ta suuremat lugu. „Teie tahtsite tähtsate asjade üle minuga rääkida?"  ütles Anna, tema wastu platsi wõttes. „See puudub wist Rosenbergi müümisesse?" „Seda mitte," ütles Freising tähtsa naeratusega. Ma loodan kindlaste, et Teil wõimalik on Rosenbergi enestele pidada." „See oleks küll soowida, aga mulle näitab see wõimata olewat; rääkige!" „Armuline proua," alustas Freising pühadusega: „Teie olete lesk!" „Tõst," ütles Anna wõeralt. „Ja mina olen poissmees!" Noor proua waatas imestades tema otsa. „Ka see on mulle teada." „Poissmehe elu ei ole mitte kiiduwäärt, iga päew tunnen ma suurt igawust, ja sellepärast igatsen ma tõisepoole järele." „Herra kohtunõuunik!" ütles Anna ehmatades; sest nüüd sai tall alleS rooside tähendus selgeks. Freising jutustas aga ühte lugu edasi; kiitis oma tegewust, oma warandust ja tuetas ennast kauaaegse tutwuse peale proua von Hertenstein'iga. Anna nägu awaldas piinliku tundmust; ta oli lilled kõrwale pannud ja ütles nüüd ettewiskawalt: „Herra kohtunõuunik, seda ei oleks Teie mitte tegema pidanud. Ma ei aimanud mitte, et minu sõbralik ümberkäimine Teie sees niisugust tundmusi pidi äratama  muidu ei oleks ma asja mitte nii kaugele minna lasknud." „Teie tõukate mind ära?" ütles Freising kibedalt. „Kõige suurema auustamisega tahan ma Teid meeles pidada ja Teid Teie abi ja nõuu eest ikka tänada." „Ja, armuline proua, settega ei wõi ma midagi teha," ütles Freising walusalt. ~Seda olen ma juba enne töiste neiude käest ka saanud, kellel ma kosjas käisin." „On Teil see õnnetus sagedaste juhtunud?" „Juba kolm korda! Ja ikka olen ma ja-sõna asemel kõrget auustamist saanud." „See on arusaamata, et Teie ühtegi abikaasat ei saa. Minul on koguni iseäralikud põhjused." „See on minu õnnetus, et ma ikka isearalikude põhjustega kokku juhtun," õhkas Freising. „Esimene neiu, kelle katt ma palusin, seletas, et tema üht kunstnikku meheks tahab, ja peale selle sai ta ühele maalijale mehele. Töine neiu lubas kloostrisse minna, aga lubas mulle oma suurt auustamist ja oma sõbrust. Kolmas armastas juba enne ühte töist ja palus minult abi wanemate wasta, kes tema walimisega  rahul ei olnud ja lubas mulle eluks ajaks tänulikuks jaeda ja nüüd tõukate ka Teie mind ara!" „Peaksin ma selleparast üht truui sõpra kautama?" ütles noor proua, töisele katt pakkudes. „Ei, seda mitte," ütles adwokat naesterahwa kätt wastu Mõttes ja nüüd tuli naesterahwa poolt jälle suur auustamise ja sõpruse tunnistus, mis kohtu nõuunikku pisut rahulikumaks tegi. llärq jliel' tulema,'» Vastutaja: J. Kdrw