Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahwale. „Saarlase" toimetus ja «väljaandmine, Kuresasres, kaubaulitsas M 10. maksab: Saaremaal aastas 1 rbl. kop., postiga saadetud T rbl. Saaremal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud ll rbl. 3S kop Tuleb wcilja iga pühapäewal. Kuulutuse rea ehk selle ruum maksab  Ä kop. tisÄS. Pühapääw 24. Juunil 1884. l. aastakäik Wabandamine. Mis poolele jäi. Mõistke mulle kohut, kas ma olen seega oma kooli last kurja teele ehk „tõe salgamisele" eksitanud?  Mis peaks küll üks laps iseenesest mõistma, kui teda ei saa juhatud? Mis peaks küll üks koolmeister siis tegema, kui ta mitte oma kooli lapsi ei juhata ja wigasid ei paranda? Seda süüd lüka ilma südame waluta kõrwale; olgu siis, et meie omad auustatud kooli walitscjad ja ülemad  seda meile äraseletawad. Teine wiga peab olema „wale kaswatamiseks" koolis, et lapsed lastakse,  „mõnda tükki, olgu mis tahes häästi selgeks  õpeta," ja sellega siis kooli katsuja suud silmad  tarkuse tolmu täis puhuda. Naeru wäert luuletus.  Kui alatuma järgele saamad selle ütelusega  meie auustatud kooli katsujad tõmmatud, nagu ei oleks neil mitte aimugi asja tundmist. Kooli katsujatel on seks meelcwald käes, et koolmeistrit kässib enneste kuuldes lapsi küsida, aga nad wõimad  iga ühe koolmeistri küsimise järel ise ka küsida, ehk küsuvad ise kõik katse küsimised ära. Teada muidugi, et laste käest seda saab küsitud, mis kooli tunniplaanis ülewel on, aga mitte „igalt poolt" nagu luuletaja kordab, ja et koolmeister neid asju püüab selgeks õpeta, mis kooli seaduse järel eksamis nõutakse, see on loomulik, sest „igalt poolt" on jo wäga laialine piir kus määramist sugugi ei ole, millega keegi walmis ei saa. Kui nüüd üks pois ennast walla koolmeistri ametile walmistab, ja tema käest eksamis koka raamatu paragahwide järel mustilu jsousti, pardi praadi ja kala küpsetamist küsitakse, siis oleks pois päris kimpus, et küll meel „igalt poolt" ei olegi. Kui keegi noor mees Tartu ülikoolis õpetaja ametile  on walmistanud ja tema käest nõutakse tohtri eksami, seegi oleks kimpus, et ta küll palju on õppinud, siiski meel mitte „igalt poolt/' „Jgalt poolt" nõudmine on liig laialine, mida keegi ei jõua täita, seega lükame seda ilma südame waluta kõrwale. Wiimaks tahab auus luuletaja meile üht kallist  pilti maimu silma ette kujutada, mis „auutundmist  ja male põlgmist" meie hingesse peab trükkima ja räägib mist muidugi kogemata üht warguse lugu üles, mis paraku Jumal üks koolmeister  swõi ehk ta ise) on teinud, ja seda asja tagasi wiis oma südamega ära leppinud, ilma. et oma pattust ette matmist oleks üles tunnistanud.  ! Nahwa kool on üks neist tähtsamatest ametidest,  mida meie kõrge walitseja riigi-Jsa wäga osawõtlikult  omas kaitsemas silmas peab, mis ta seega üles tunnistab, et ta seda isama teenistuseks armub,  kus pääle ta oma kõige paremat tunnistustega  noored wäeteenistussc astunud mehed seab. Et nüüd paraku Jumal meie rahwa seas meel niisugust küllat olemas on, kes kooli põlgwad, siis on see „sõnakene malest ja selle kaswamisest" kooli wastastele palju enam meele pärast kui kõik lase" sõnumid ühte kokku, ja ei ole see kõne nutte parandust maid pahandust toonud. Tunneb „sõnakese" luuletaja üle iseenese meel kedagi, kes ses awalikus isamaa (koolmeistri) teenistuses  tempu teeb, siis tehku targaste, andku endid ühtlasi oma kõige ligema kooli walitsusele üles, kui ta tahab tõt nõuda; aga üht awaliku, rahwaliku isamaa ametit rahwa silmas halwaks teha, ühe suure hulga isamaa teenrite auu ära riisuda,  seda nimetame julgeste ühelmeelel patuks kaheksanda käsu wastu, see on ülekohtu tunnistuseks.  Jututuba. Weski tiigi äeres. Jutustus Marc. Boycnü järele. (Järg.) „ Marie, kus wöifid sa seda lubada, eks sa selle päele ci mõtelnud, et meie üks teist armastame: kui sa küll meel mitte sõrmust ma käest ei olnud saanud. Oh mo Jumal, ma olen jo teda sinu jäuks linnast ära toonud." „Heints, mo mana isa on mind ometi põlweli maas palunud, mo mana halli päega isa, keda ma nenda kangeste armastan,  mo isa on mind tolmu sees põlweli hädaS ja häbis palunud. Ma ei täednud mitte, mis ma pidin tegema. Süda kisendas  mull sees ja sõnad puudusid suus, et isale seda ütelda; säel ei wõiuud ma muud midagi Ateldo, kui hüütsin ikka sinu nime mo armas Heints, sa säel ma hei lugesin ma waljuste ncljandamat käsku; mo ema kohkus niisuguste sõnade üle ja ütles, et ennemme wöiksid maja ja koht kaduda, kui et mind ohwcrtud saaks. ' Säel tõusis isa maast üles ja ütles: Maja ja koha annaks  ma Me meelega ära, aga häbi karistuse  «ajas, ei kannataks ma mitte." „Säel täitsin ma, mis tegema pidin; ja sa tead nüüd Eit Ole magun Heints, ära eksita mis mitte mo ette wõetud tee püält ära." Ikka kõwemini muljus pois tütrukut oma kaenla. „„Et so käsi hästi käib"" ütles Marie edasi „„ja sa kaua elad maa päcl"" oh mo Jumal, mitte seda, mitte ühte „„pitka iga;"" kui ma mõtlen, et ma 50 aastad manaks saan, kudas pean ma seda kandma! Noorel mehel käisid külma wärinad üle ihu, kui ta niisugust sõnn kuulis. See lugu näitis temale wäga imelik, mis Mariega  sündinud. Pühaliku tundmisega auustas  ta teda omas südames, kes nenda oma wanemaid aidates iseennast ohwerdada tahtis.  Surma waikus walitses nende ümber, paljalt mee mulin kõlas nende kõrwu ja rasked kaste tilgad rõhusid rohu, puude ja põesaste päel. „Kust see nüüd tuli Marie, et sa täna nii hilja õhtu siin olid?" Küsis wiimaks Õeints. „Ema tegi inulle ise ukse lahti, ta ei ütelnud mulle midagi, silitas ilma sõna lausumata mo pead, andis mulle suure paksu rätiku öö külma wastu. Täna ööse ei maga ema ka mitte ja ta teab wäga hästi, et üks niisugune, kui mina olen, hea meelega oma südame walu üksi olles öö pimeduses wälja tahab puistada. Weski seisab juba mitu päewa, isa on haige, sest ta südame tunnistus waewab teda wäga, et ta mind nii õnnetumaks on teinud, ja ma arwasin täna, et ta minu käte wahelo pidi surema." „ Marie, kui see nenda peab olema, et meie siin maa päel enam kous elada ei wõi, siis lass meid nüüd ka surra," palus Heints. „Säh, wõta see sõrmus, ma ei anna teda siin maailmas ometigi ühe teise tüdrukule, kui üksi sinule, sest sina oled ennast  minule igaweseks ajaks tõutanud, ja kui meie siin seltsis mette läheme siis saame warsti senna, kus me' igaweste kous olla wõime." „Seda sõrmust ei wõta ma mitte, sest meie oleme igaweste lahutud, ja wette ei lähe ma ka mitte, ka mitte oina hinge önsuse  pärast, millest sa mulle sael räägid, ma ei oleks siis muud, kui oma wanemate mõrtsukas, ja kui küll Jumal sinule so patud  andeks annab, aga mina oleksin igawcsti  ära neetud, ja siis ei tohiks meie kous olla. Sõrmus pea omale, ma ei tohi teda mitte wastu wõtta, ma tahan selle armsa sõrmusele suud anda ja siis sind Jumalaga  jätta. Ma tahan sinu eest igapäew  palwet teha, et Jumal sind aitaks, ja et sa marsi üht teist tüdrukut wõiksid leida, usu mind, mo armas Heints. Ja nüüd mine koju, ole hea pois ja ara tule Home mitte enam siia, ma ei wöiks seda walu ilmaski ära kanda, päewa aeal sinu armsa silmade sisse waadata. Ara tule ka ülchome kiriku mitte, lase mind