Silmapilk wõi pikem tutwus. Alguspäraline uud isjutuk en e. Kirjutanud —x—. 11. Isa oli weel kartuse ja lootuse wahel; seft kui meie ära tulime, ei löönud tütar enam töist korda silmi selle aja seeS lahti. Ma ei ole ka neljal aastal enam sinna külgi saanud, ega tea isast ega tütrest muud, kui seda kirjutas mulle üks sealt poolt sõber, et isa, kellel kedagi sugulast pole olnud, haige tütrega T. linna tohtrite  juure sõitnud, kust kumbgi enam tagasi pole tulnud. „Ia selle neiuga, loodad sa, köidab sind saatus wiimakS imelikult kokku?" küsis G. Ma ei looda seda mitte; aga siiski on asjaga isemoodu  lugn. Sest saadik, kui ma teda nägin, on kõik töised neiud oma nõiutawa wõimu minu kohta kaotanud. Tihti leian oma mõtted ilusa kahwatanud piiga kese juurest, ehk ma küll õigeSti ei teagi, kas ta weel elab ehk ei. „SiiS fipled juba täitsa armastuse wõrguS!" tõendas G. nalja näiM „Ma mõin sulle selle üteluse kinnituseks kümme näitust armastuse lugudest tuna, kus Amor kohe esimesel silma waatel oma nooli südamesse laskis lennata. Sa ütlesid ju, et surma-uimaStnsest ärkaja neiu sinu otsa waatanud; seega pühendas ta ju saatuse sunnil oma uue elu sinule." Need arvamised seisawad liig nõrga jalgade peal. Mina polegi niisugune, kes armastuse arwab pikse sademe kombel süitawat. Mina usun, armaStus tuleb alleS pitkemast  tuimusest. kus inimene inimest tundma õpib. Minul »n aga vahel mmdu niisugune unistamise, wõi tühi ilutsemise  tuju, kus mu mõtted tööta mööda ilma uidawad ja wanu aSju uueste ülesse otsivad; siis tuleb ka tuttaw pugakene ja tõrjub see on mu õnnetus töised neiud nende luuleliste juhtumiste waral, millede läbi ma teda eSmalt nägin, eemale. Ma arvan, mitte neiul üksi ei oleks seda wäge, mind nii kaua kammitsasse panna; jutustatud juhtumised põimiwad temct aga nagu imeliku warjuliniku sisse, mille kallal mu kergeSte äritataw loomus aSjata sasib, uusi võimalikust ja järgust uute peale sepitseb. „Oige mull terawnina!" naeris G. „Löhu mull süld juukse karmu keskelt lõhki, annan head hinda. Tema teeb seal mähet juhtumiste ja neiu wahel. Neiu need juhtumised kuulelikuks tegi, neiu pärast sa nendest ilutsed. Oleks mõni mana mees sedawiisi minestanud olnud ja ärkanud, sa poleks seda sugugi luulelikuks nimepitka  tuimuse läbi, teed seda aga (praktikalisclt) seeläbi tühjaks, et sa ühe ainsama pilgu pärast ilutsed. Kus „tegeluS" ja nägelus" (Theorie ja Praris), mõistus ja tundmus riSti, Põigiti, segi ja wastamisi käimad, seal ei tehta muud, kui armastatakse kui ka narrikat warjupilti." Olgu sinu sõna wiimne, ütlesin ma. Mis oli aga mu jutu otstarbe? Ah, et ma neiu Sõrmust nähes maitseks jäin. See mõistatus on jutu läbi seletatud, sest Sõrmuse neiu on minu metsaroosikese nägu, kui ka natukene manem ja täiem. „Hoitku ja kaitsku!" hüidis G. weidralt. Wõib olla, et Sõrmuse neiu ongi sinu metsaroosikene. Siis tulewad sutt tema kohta ka omad plaanid, ja need käimad  otse minu omade maStu." Nägu oleks mind küll lähema tähelepanemisele wõinud amateleda, aga nime teeb mähet. Minu ülestõuusnud piiga nime ei olnud mitte Sõrmus, maid Ring. Ida Ring seisis ta päemaraamatusse kirjutatud. „Kust sa ta päewaraamatut nägid?" Kui teda weel surnuks arwati, waatsin ma tema raamatuid, mis laua peal seisiwad. Nende hulgast leidsin -- Eesti keelse paewaraamatu. Sa tead, Eesti keele Sigestkirjutus, see on meie koolitatud naesterahwa juures sagedaste tundmata asi. Sellepärast läksin maga uudishimutseks,  kui Saksa keele raamatute seast selle leidsin; ma lugesin viimseid lehta, haiguse ajal kirjutatud, kust neiukese vaimurikkus väga selgeste silma paistis. Wiimse lehe peale kirjutasin järgmise salmiku: Miks sa wihkad meie ilma Kade surm? miks riisud sa Ilusamat, mis m'e silma Wöiks meel mures rõõmusta! Ära närtfin'd õiekene, Kurdan sinda silmamees! Lend'sid üless', kallikene, Särad tähte hulga sees. Kõige kaunim eluase Maha jäi sull, waVn waim. Ükskord weel end näha lase Õrnem taewaliste taim! „Kui ta kõige iluduse ja headuse juures ka nii eestimeelne neiu oli, siis piad küll katsuma teda ülesse leida," arwaS G. „Mina tahan sulle seal juures ka oma laialise tutwuse läbi katsuda abiks olla. Luba fina selle eest jälle, et sa wahete wahel silma Sõrmuse neiu peale wiskad ja tähele püiad panna, mis ta minust arwab." „Olgu nõnda!" Meie andsime tõine-tõisele kätt. G. tõttas koju poole, minu mõttes liikus aga weel kaua metsa isanda kahwatanud tütrekene. Oli mull nüid kena koht, oleks Võinud tibukese tubaje tuua, aga kus see oli! Surnud, ehk juba mõne töise mehe oma. Oli ju muidu rumalus, tema peale loota, seda pidin ise tunnistama.  Oleks neiu niisama sugune unistaja, nagu mina, siis oleks ta küll mõni aeg selle üle järele mõtelnud ja urgitsenud, kas juft wahest see mees mulle saatusest pole läkitatud, kelle peale mu silm kõige esmalt elule ärkades juhtus. Aga ega minu sugusid sonijaid palju pole, kes armsamme mälestuste kolikambris wiibiwad, kui silmapilku,  mis käes on, maitsewad. Ja minu põhjusseadus: Armastus ei hakka mitte esimesest pilgust, waid pitkemast tutwusest. Sellepärast ei armasta, ei wõigi see neiu mind armastada, sest et ta mind ei tunne. Sellesama pärast ei ole see ka mitte armastus, mis mind tema peale mõtlema ajab, waid, nagu ma G.-!e ütlesin, muidu luulelikud juhtumised, mis neiu nähtawusega kokku trehwasiwad.  Kahju aga, et mull niisugune tühi paljas loomus on, mis sääraste luuleliste juhtumiste wasta ell on. See loomus rikub mu õnne, sest luulepärjasse punutud metsaroostkese pilt peletab töised neiud minust eemale, ma ei wõi neid sügawamalt tundma õppida, weel wähem armastama hakata, ehk neid oma külge kelles õnnetumaks teha! Jah, armuelu on minu eest igaweste lukus, just ise oma läbi. Aga sõbra palwe peale pian katsuma Sõrmus'e neiule läheneda, et töisagi wahest aitaks õnnelikuks teha. W. sinna Eesti seltsi ruumides oli Palju kihinat ja kahinat. Inimesi langes igalt poolt kokku, sest ilus taline ,saani-tee awateles inimest maalt ja linnast tulema. Seltsi ruumid täitsiwad endid peagi wõerastega, kes siin ja seal laudade ümber õlle pudelite juures iftstwad ja mängu hakatust ootsiwad. Enamiste oliwad siin maalt inimesed ja linnas elawad Eesti käsitöölised. Imeks pidin ma panema, et kaupmehed, kes mmdu nii kawalad on oma kasu ära tundma, sellest seltsist eemale hoiaroad, kus nad kõige hõlbsam maa elanikkudega sõbrustada saamad, -vltllu ranouun uyc frrivrvttna ziuurett  rayutumalt,  kui kuriwaim tühje paikasi mööda, ilma et kuhngile  kauaks kuulama oleksin jäenud. Mina, kellel muidu sellest küllalt oli, kui oma metsaisanda tütrekese peale mõtlesin, mina waatasin täna hoolega sisseastujate naesterahwaste  järele, silm otsis Sõrmus'e neiut. Ma olin G.-le lubanud, Sõrmus'e neiu mõtteid tema kohta katsuda kätte saada. Sellepärast oli maja neiule läheneda, temaga juttu ajada, mis mull kerge asi oli, seft et ta minu onu juures elas. Aga ei tea, mis imewägi sellel tütarlapsel oli! Ma tahtsin temaga üksnes oma sõbra kasuks tutwaks saada, aga mida enam ma teda nägin ja temaga mõtteid wahctasin, seda kahwatumaks  läks juba muidugi kahwatu metsaroosikese kuju. Ma olin sõbra ees päris kitsikuses. Kuida pidin temale seda seletama, et ma õiglase! meelel temale õnne soowisin, aga lõpeks ommeti oma käsn poole kaalusin? Suureks õnneks oli mull sellepärast, kui sõber G. ühel ilusal päewal mulle kaunis rõõmsal näol teatas, ta olla kõik katsed Sörmus'e nein südame wõrgutamiseks maha jätnud, sest ta olla juba küllalt selgesti näinud, et see asjata olla. Ma hingasin hulga rahulikumalt ja naljatastn sõbrale, et ma nüid oma õnne saan katsuma, milleks ta mulle naerdes õnne sovwis. Ja ma katsusin õnne, sest Sõrmus'e neiu oli wäärt, et ma tema pärast metsaisanda tütrekest wõisin unustada. Ei, unustada ma ka ei wõinud teda, nad oliwad ju ühte nägu. Oleks surnukshaige metsarovstkesele terwisega ühes ka puna jälle palgile tulnud, oleks ta 3 wõi 4 aastat wanemakS elanud, siis oleksiwad mõlemad neiud nii ühte nägu pidanud olema, kui Ring ja SõrmnS, mis neid nüid lahutasiwad. Just niisamasugused sõstrasilmad oliwad  neiu Sõrmus'el ka, kui need, mis üheainsama korra mu otsa oliwad waadanud; niisamane sale sirge keha oli ühel kui töisel, muud km metsaroosikesel enam lapsem, Sõrmus'e neiul täiem, aga niisama õrn ja laitmata wormidega. UnuSLada ma metsaroosikest Sõrmus'e neiu kõrwal sellepärast ei wõinud, sest hinge teaduse järele kutsub sarnauS sarnast meelestust (Vvrftellung) elule; aga unustada mull ka tarwis 'polnudki, sest Sõrmus'e neiu kannatas wõrdlemist metsaroofikesega oma kasuks täieste ära. Sõrmus'e neiul ei näitanud minu wastu ka sugugi iseäralist wiha ega waenu olewat. Kui meie mõnekorra kõnelesime, siis saime ikka heaste läbi, sest meie mõtted sündisiwad heaste kokku. Tema oli suur kirjanduse sõber, mina ka omast kohast, nõnda läks jutt siis ikka enamiste sinna külgi. Juttu ajades nägin warsi, et mull waimurikka  naesterahwaga tegemist oli. Peale muu kirjanduse tundmise oli ta ka urores Eesti kirjanduses täitsa kui kodu, mis mind seda enam rõõmustas, mida wähem ma niisugusid naesterahwcud olen leidnud, kes sellest midagi tunnewad. Nõnda läks Sõrmus e neiu iga tunniga, mis koos olime, armsamaks. Oleks ma teadnud, et asi tema pool niisama, siis oleksin, uue näituse läbi rikastatud, igaühele wöinud tõendada: Armastus ei suita mitte kui roälk korraga, maid tuleb pitkemast tutwusest. Aga see'p see oli. Sõrmuse neiu oli minu wastu küll lahke, aga lahkust kohe armastuseks pidada selle wastu olin juba toolis, kus armastuse ja auustuse wahet otsisin, sulega wehklenud. Liigub neiu! su waStu lahkuse taga ka armastus südames? Selle küsimuse kallal ma parajalt  töös olin, selleparast seie tulin, et neiu Sõrmusega kokku saada, kes ka muidugi uut näitemängu waatama tuleb) just sellesama küsimuse pärast polnud mull rahu kusagil ja sellesama asja pärast ma ka ümber silmasin. Praegu helistati hakatust. Inimesed tõttasiwad kõrwalisteft  ruumidest saali, nulle ukse peal wähe tungimist tõusis. Hulga seast puudutas teegi mu külgi: ~Tere õhtust! Istume siuna töiste selja taha, seal wõime tüki üle wahel weidi rääkida. Mull on suur lust teiega täna waielda!" Niisuguse armastuse wäärilise kutsele poleks mina iial wastu seisnud, oleks kutsuja ka mõni muu olnud, kui Sõrmuse neiu, kelle körwale ma nüid üliõnnelikult istusin. Kui eesriie esimese waatuse järele langes, küsis ta: „Mis teie arwate, kas see armastus hakkab wahel ka na sädeme kombel esimesest nägemisest, nagu praeguses etenduses,  wõi on seda jutumehed ja näitemängude kirjutajad muidu ise omast peast sagedaste luuletanud? Ma tahaks ühe meesterahwa arwamist selle poolest kuulda." See oli wesi minu weskile. Esimest korda sattusime meie kahekesi selle jutu peale. Ma katsusin muidugi teada oma selle arwamise wastaft mõtet õigeks teha ja kulutasin selle tarwis nii palju keelt kui mõistsin, nimetasin kõiki netd, keS seda usuwad ilutsejateks, üleliig äritatud maimudeks  j. n. e. „Teie ei arwa seda siis mitte Võimalikuks," ütles neiu, „et üks silmapilk ometigi wahel wõib kahe inimese saatuse üle jäedawat otsust teha. Elujuhtumisel» on wäga mitmesugused. Ma arwan, on silmapilkusi, mis inimese iseloomu, tema lüvant za mõttewüsi parem ilmutawad, kui mõnikord kauane tutwus seda teeb. Niisugusel silmapilgul  wöiwad ka kahed wõerad silmad endid esimest kord näha, mõista ja ühendada. Muidugi piawad need silmad äratatud, tundmus-rikaste inimeste omad olema, kes aga sellepärast mitte ei pruugi üleliig põnewil, haiguslise loomuga  olla. Parajat ilutsemise wõimu piab minu aru järele ju igal noorel inimesel oma jagu olema. Sellega ei taha ma jälle aga mitte ütelda, et armastus igakord nii piab olema. Sagedaste wõib ju olla, et kõige mõistlikumad  kaua ükstoist ei mõista, aga wiimati ometi." Ma katsusin weel wastu rääkida, et ma aga mõtetega  enam neiu, kui tema jutu juures olin, sellepärast lasin ennast mitmest tükist üle lüia. „Ma usun, teie ilutsete wist ka oma jao," rääkis neiu edasi, „ja kui ma ei eksi, wist üsna suureste. Teie räägite aga muidu wastu, mis ju üsna õige on. Mõni jagu hingeelust ja tundmustest on wäga õrnad, nõnda õrnad, et nad juba haiget saawad, kui neid igapäise kareda sõnasse hakkad sõlmima. Üksi muusikas ja taewalistest õnnistatud laulikute sünnitustes lehwib nende nõiutaw õhk ja salawägi. Niisugune salawägi waatab wahel ka inimeste  silmadest ja teeb imet. Ujute seda? Mina näen, teie naerate uskmatalt." Teie seletus paneks mind piaaegu seda uskuma, aga muidu olete mulle, ärge pange pahaks, wastu-näituseks. Kui ma Teid esimest kord nägin, oliwad minu silmad pimedusega löödud, pitkem tutwus Teiega on nad lahti teinud, nõnda et ma nüid ei tea, kumbat enam pian imestama,  Teie sisemist ehk Välimist inimest, Teie iludust ehk Vaimurikkust. Liig lausa lage meelitus!" na:riS neiu wahele. „Ma poleks uskunud, et Teie nii palju töifiti räägite, kui mõtlete. Kiitusega tahtsite mu silmi pimestada,  et siis ise kitsikusest peaseksite. Ja pealegi lähate, kui ma Teie ütelust ka tõeks peaksin, üksiku juhtumiste peale. Meie rääkisime üleüldiselt." Üksikutest näitustest sigiwad üleüldised juhtmõtted. Ma ei uskunud isegi, et ma niisugust sõnu tõega ketlegite naesterahwale wöin ütelda) Teie süid, et ma seda teinud olen. Aga waadake, wahetekk tõuseb! Kas lubate, et ma täna õhtu Teid tohin koju saata? „Hca meelega," wastas neiu. «Olengi ainuüksi  minemas. ' (Järg jäeb tulema.) ö. Sakala. 1885