aStuS isa haua peale ja sai oma küsimise peale sellesama  sisuga waStusegi nagu ülewal leinaja tüttarlapSgi. Isa ütles: „Ei wõi tõuSta, ei ärata, „Tuuled juhtigu sul teeda, „Ohud õrnad õpetagu. AStume nüüd surnute kallalt ckra ja waatame, kuidas siis EeSti ema rahwa-luuletuseS weel oma lapsi armastab. RahwaS räägib nõiadest, keS oma sõna wäel inimesi huntideks nõiduda wõinud. Neid hunta nimetati soenditekS ehk kaputjalgadeks, ahjupealsetekS,  koduhuntideks, kockmideks, kommial  uStekS.*) Sagedaste oliwad meeS ja naine korraga huntideks nõiutud ning käifiwad nüüd kui metsalised ümber. Kõige hullem hunt on aga EeSti rahwa-luuletnse  järele „liba-hunt". Seesama olla üheksas hundi poeg, jookSwat tagat poolt looma peale ning sõöwad ennast looma sisse kinni. Juhtufiwad need soendih aga küttide läbi surma saama, siis leiti, et neil riided naha all oliwad. Kuidas  nüüd rahwa luuletus siin meile näitab, et kui soend ka kõik muud tundmised ära kautab, tal armaStuS  oma laSte waStu ommeti kindlaks jäeb, seda näeme järgmistest juttudest. 1. Ühel laupäewasel õhtul nähti, pärast seda kui pererahwaS ärawihelnud oliwad, et ükS hunt sauna läks. PererahwaS jooksis ruttu sauna juure ja pani ukse kinni ning et usaldanud teda enne lahti teha kui alleS teisel päewal. Seal nägiwad nad nüüd, et hunt lqwal iStuS ja weikest sündinud last süleS hoidis. Hunt hüppas aga ruttu lawalt maha ja enne kui keegi ust oleks kinni panna saanud, oli ta juba ära läinud. PererahwaS sai nüüd kohe aru, et see mitte õige hunt ei wõinud olla, waid üks äranõiutud naine, ning wõtsiwad  sellepärast lapse ja kandfiwad tema eest hoolt. Igal öösel tuli aga üks hunt akna taga ja kiunus seni, kui talle lapS kätte anti, keda ta siis õrnaste süleS hoidis ja imetaS ning warSst peale seda jälle ära kaduS. Nii keStiS see kakS wõi kolm aaStat. Ühel päewal tuli aga ükS uhke proua oma mehega talusse ja paluS oma last kätte. Nüüd seletas ta pererahwale ära, kuidas ta üheS mehega soend olnud, kuuni nõid halastanud ja neid jälle ärapeastnud. Lapse kaswatamise eest makfiwad  wanemad pererahwale aga rohkeSte ja suurelt. 2, ÜkS noor peremees oli üksi kodus, öösel kuulis ta, et keegi ukse haugust sisse tuli ja kambris ümberluusima hakkaS. Et see nüüd neljapäewane öö oli, sellepärast sai noormees kohe aru, et siin õiget lugu ei olnud. Tõusis ruttu ülesse ning tegi kadakase keppiga kolm riSti ukse haugu ette. Peergu põlema süitateS nägi ta kesk kammert ilusa naiste-rahwa seisma. Küsis nüüd: kust sa seie said? kes sa oled? mis sa otfid? Aga naisterahwaS ei waStanud mitte sõnakestki, waid oli täitsa tumm. „Hää küll," ütles noormees, „ma su ka wälja ei lase!" Enne ei wõi aga keegi wilbuS ega nõid lahti saada, kui tema kinnipanemine  kinnipanija enese poolt mitte tühjaks ei tehta. Mõne aja pärast läks see noor naisterahwaS peremehel  nii armsaks, et see ennast temaga laulatada laskis.  Noorik oli ja jäi sellegipärast keeletumaks. Mõne aasta pärast alles, kui perenaine juba mitme lapse ema oli, nägi mees kord kirikus, et tema naine iseendamist  naeratas. KoduS HakkaS nüüd meeS pärima, miks naine kirikus naeratanud. Päris ja päris ööd ja päewad järele, ja waata! naine ütles: „Kui sa mulle ütled, kust ma seie sain, siis ma sulle ütlen mikSpärast ma naersin." MeeS põikles küll wastu, aga ütles wiimate ometi: „ Räägi sina enne, küll ma siis ütlen!" Naine rääkis nüüd: „Kesk jutluse ajal waatafin ma ülesse kiriku lakke ja nägin, kuidas Wanapagan  seal lameS ja nende nimefi seal ühe suure hobuse naha peale üleSse kirjutas, keS jutluse ajal magasiwad. WiimakS oli nahk juba nimefi täis ning nüüd katsus Wanapaggn teda hammastega suuremaks wenitada, seal katkeS aga nahk ja koiwad käifiwad Wanale kui plaksti! waStu nägu... Sellepärast mina ep naersin!" Rüüd ütleS mees naisele ukse haugu poole näidates: „Waata, siit ep sa sisse tulid!" Aga et mees pahema käega oli näitanud, sellepärast kautanud riStid oma jõuu ja naine olnud kui maa alla kadunud. Ei yitanud otsimine  ega hüüdmine enam midagi. Mõnikord ööseti aga, kui lapsed nutnud, siis kuuldud, et üks naise heal neid kussutanud ja waigiStanud. Hommikul leitud woodi eest ikka mitmesugust sööki ja ilusaid riideid. *) „Soendide" juwd on uuema aja luulewsed; «ist on nad Saksa rahma luuletuste järele sünnitawd. Soend „Wärwolf" tuleb küll arwaste päris eht Saksa rahwa luuletuses ette. Seal on inimesed enamiste karudeks, luikedeks, partideks, hirwedeks ee. moondatud.  Minu arwateS on aga niisugused moondamise jutud kõik hommikumaa  sünnitused ja seisawad sealse pagana usu põhja peal, kelle järele hinged pärast surma elajate sisse lähemad ning siis puhastatud saamad, künni nad oma ihu elus tehtud patudest wabad on ning nüüd oma jumala (Nkwana) ligi saamad. Kord näinud mees aga oma endist naist linnas uhkeS tõllas sõitma. Siit näeme, kuidas ema, kes nõiana käieS tabatud sai ja lapfi ilmale tõi, aga peale lahti peaSmist mehe ja kõik muud ära unuStaS, ikka weel armastust oma lapse waStu alal hoidis, keS teda sundis,  suurtsugu seisusest weel lapfi vaatamas käima. Nii leiame meie mitmest ja mitmest rahwa-luuletuseft  weel, kuS emadest räägitakse, et nende armaStuS oma laSte waStu kõigest muust üle käib. Kust see peaks tulema? See tuleb minu arwateS iseäranis sest, et laps Eesti muinaajas enamiSte üksi ema hoole ja kaSwatamise  all seisis. Kõige wanemast ajast ei ole meil selle üle ühtegi ajaluolisi sõnumid ülejäenud, mis meie rahwa perekonna elu üle sõnumeid tooksiwad. Aga, nagu mõned juhtumised meie Kalevipoja laulus näitawad,  oliwad vanad Eesti mehed alati sõakäikidel, jahi peal ehk muial wälisteS tallitustes. Uuemad histooria  teadustused räägiwad weel sestki, et meie esivanemad  mereröövlite ametit pidanud, et nad merevaiku  (bernfleini) Wöniitsia maa kaupmeestele müünud  ja muid sellesarnaseid ametist pidanud, mis neid sundis, sagedaste ja kaua aega kodust ära olema. Ning weel pärast seda, kui meie rahwaS orjaahelatesse langes,  oliwad mehed ja laSte isad päevad ja nädalad kodust ära. Seni pidi ema ükst kodust tööd toimetama ja lapsi kaswatama ja õpetama kuni need inimese vanaduse  sisse saiwad ja nüüd ise jälle orjama ja tööle läkfiwad. Ema oli siin laste koolitaja ja kaswataja, nende auduja ja armastaja ning siin sigines nüüd armastus,  kelle keskpaigaks EeSti ema süda oli.  Wiimaks  tuleb weel seda tähtist asja meele tuletada, et meie EeSti rahwa- laulud enamalt jault naisterahwast lauletud ja luuletatud saiwad. Ning meie laulurikkad muiStesed EeSti emad on mõistnud kõige elusamate ja ilusamate sõnadega oma armastust laste waStu laulusse punuda ning oma tüttardelle ühes rinnapiimaga fiSse imetada. Endised EeSti emad palufiwad ja laulsiwad ka Jumala poole regewärssideS, nagu meil niisugust laule küllalt weel tallele pantud. Ma ise olen lapsena  kuulnud, kuidas ühe surnukirstu juureS üht niisugust  laulu loeti (leelutadi). EeSti ema oli suuremalt  osalt see, kes meie rahwa luuletusele ta ilusa kuue selga ja ladusa südame rindu pandis. Töiselt poolt näeme meie aga ka, kuidaS EeSti rahwa-luuletus ema pühaks peab ja teda auustab; ta ei luba teda mitte naerda ega teutada; ta karistab igat niisugust ülemeelikut kõige käredamate sõnadega: „SSögu koira selle kondi, „Sufi selle sisikonna, „Kesne' eite irwitawe, „Wanaemä etsitawe. Nende ridade eesmärk on see, et EeStirahwale naidata, kuidaS meie tema esiwanemate lauludest ka nende hingeomadusi tundma õppida wõime. Kui keegi teine, kellel luSti ja head tahtmist on, Eesti rahwaluuletust  ühe teise külje järele läbi katsuda tahaks, kui ta järele waataks ja nende küsimiste peale wastust otsiks: KuidaS on truusega EeSti rahwa-luuletuses lugu? Kuidas isamaa armastusega? Kuidas mõrsja ja peiu armastusega? KuidaS awaldab end wiha, kuidas pilkamine,  kuidas wooruSlik ja waga elu ze.! Kui sell kombel meie rahwa-luuletust hakatakse meie praeguse põlwe kasuks tarwitama, siis oleks nende ridade kirjutajal  see õnn, et ta esimese sammu selles aSjas on aStunud. Muidugi on iseenesest mõista, et Eesti rahwa-luuletuste kogumine Igamehe auu on. Korjagem  neid seni, kuni nad weel, rahwa suus liiguwad! Nende, nimelt laulude korjanduste keskpaigaks on kõige enne heitnud: õpetaja J. Hurt Peeterburgis ja vr. M. Weske TartuS, keS niisugust materiali arendawad ja teda siis jälle kui wanat kulda meile, laulu pärjaksa  punutud, tagasi pakuwad. Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Hanff'i järele J. Lill. VIII. ie. Baron von Faldner oli lõunaks tagasi wlnud ning Joosefe wõttis teda hariliku lõbudusega, wsib olla pisut tõsisema näuga wasta. Aga pahaselt tõukaS ta proua enesest eemale. „KaS seal ei wõi inimene hulluks minna Fröben?" hüüdis ta, ilma et kordagi oma proua Poole oleks waatanud. „Suure kuluga lasen ma omale Jnglisemaalt ühe aurumasina tulla, lasen ta salaja üle piiri wedada, ja nüüd, kus ma kõik waewa möödas arwan olewat, kuS ma juba ta kaheksakümmend  künni üheksakümmend protsenti fiSse loodan toowat, nüüd ei käi ta mitte!" „Franz?" hüüdis Joosefe kahwatades. „Ta ei käi mitte?" küsis. Fröben. „Ta ei käi mitte!" kordas õnnetu põllumees. „Hammad ei sünni kokku, rattawärk seisab, wist on mõni tükk tee peal kadunuks läinud. Ma lasksin, kuda Sa, Joosese, tead, ma lasksin kalli raha eest Mainzi linnast ühe masinameistri tulla; näitasin sellele masina plaani ette. Midagi pole kergem, kui selle järele masinat käima panna," ütleS see koer, aga nüsid, kus ma temale kõik tükid A juure A, B juure B kätte annan, sest plaani peal on kõik selgeSte tähte ja nummerde järele ülesse tähendatud ja kirjeldut, nüüd ei wõi keegi kurat masinat kokku seadida; seal wõib inimene lausa pööraseks minna!" Nukral meelel wõeti *laua ääreS aset. Baron neelaS ja näris oma pahandust nurja läinud lootuse üle alla, jõi rohkeste weini ja heitis siin ja seal kõlbmata  nalja. Joosefe oli täna weel enam kahwatanud kui muidu; tema täitis waitolleS oma majaperenaise kohut, ning üksnes Fröben wõis tema tundmuifi aimata,  sest ta ei waatanud kordagi tema otsa. Fröben'i suus oli toit sappmõru; oma sõbra näu pealt wõis ta selgeSte pahameelt nurjaläinud lootuse üle näha, kuna Joosefe jumeS julgus, kindlus ja argdus ükstõisega  nähti wõitlewad. Fröben'i meeleS oli, nagu oleks temaga alles õnnetus siia majasse tulnud. Aga kui wiimane söök lauale oli kantud ja kõik teenrid Joosefe tähenduse peale ära läkfiwad, tõmmaS proua paar korda vaeveldes hinge, ta nägu lõi punasemaks ja ta ütles: «Kahju, Franz, et Sa täna ühte kena juttu, mis meie Sinu sõbraga kahekeste westsime, pealt ei wõinud kuulda. Sa mäletad ju wist küll weel, et meie sagedaste kahjatsesime, et meil minu poolt sugulasi  ei ole, nüüd näitab lugu selle poolest muutnewat, sest kogemata juhtumine toob meile hulga suurtsugu sugulasi majasse." Imestades ja küsides waataS Faldner oma sõbra otsa; see oli esimesel silmapilgul pisut kohmetanud, aga siin oli waja targu ja mõistu aSju ajada. Ettevaatlikult  ja osawalt jutuStas ta imelikku pildi ja Don Pedro lugu. Ilma et keegi seda oleks lootnud, läks baroni nägu nähtawalt lahkemaks. „Ei imelik," oliwad ainsad sõnad, mis ta siin ja seal juwStuse wahele ütleS. Aga kui Frõben oma juttu oli lõpetanud, hüüdis Faldner: „Mis wõib weel selgem olla kui see? Donna Laura Tortosi ja Laura von Tortheim, Shweitsi pealik Tannensee ja Sinu isa on ühed ja needsamad. Ja rikaS, ütled Sa, armas Fröben, rikaS on Don Pedro? Rikas, poismees ja armastus oma Waköntfia armukese wasta elab ikka alles tema südames? Mis tuhat! Joosesekene, sealt tuleb meile weel wiimaks rohke pärandus majasse!" Joosefe ei olnud sellesarnast küll wist mitte ootanud;  Fröben yägi selgeste, et temale palju armsam oleks olnud, kui ta neid koristamata sõnu nelja silma all oleks kuulnud; aga siiski nähti nagu raske koorem ta südame pealt ära langewat, ta rõhuS oma mehe kätt, wõib olla üksnes sellepärast, et see temale praegu wähem mõrudat ütles, kui tema oli kartnud. Kaunis lahke! tujul ütles Joosese: „Ja, ma usun, et need Hispaania laulud oliwad, mis minu ema mõnikord üksi olles kannelt mängides laulis. Jah, wõib olla, et seegi sellest tuleb, et mind mitte Teie usu seeS üleSse ei kaSwatatud, ehk ma küll tõeste mäletan, et minu isa reformeeritud usku oli.*) Noh, kõige parem on wist küll, kui meie sõber Don Pedro'le kirjutab." „Jah, tee mulle seda rõõmu," ütleS Faldner; „ kirjuta wana' Don Pedro'le, et Sa küll mitte tema Laura ei ole üleSse leidnud, waid selle tütre, sealt wõib ehk küll midagi wälja tulla, Sa tead isegi, mis ma mõtlen; kellele muule ta oma mammona peaks pärida jätma, kui Sinule, mu kullake? Ma olen ju alati ütelnud, ja ka krahwi proua Landskorn'ile ütlesin  ma seekord, kui ma Sind kosisin, ll»i temal ka mitte palju, õigust ütelda midagi ei ole, aga temaga tuleb SnniStuS minu majasse. Ja kas meil nüüd pole õnnistus käes? Kui raske, sõber, arwad Sa wana Hispaanlase kukru olewat?" 17. Baron oti teenrile käsku annud uueSie weini tuua, ja Joosefe tõusis tema wiimfld sõnu kuuldes üleSse ning läks wälja. Fröben'il oli täitsa arusaamata, kuidaS *) Hispaania rahwas on rooma-katoligi ustu. Oli Joosefe ema Hlspaama inimme, siis tunnistas ta ka sedasama usku, ning kaSwataS tütre selle sees ülesse.