Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele ümber pannud M. Põdder. I. 1. Balkani mägede kitsuses. Seda nüid on juba kaua aega tagasi, aga ometigi weel mitte nii kaua, et mull wahe peal üks kriips ehk joon, walguse ehk warju täpp sellest luost oleks meelest ära kustunud wõi kadunud, mis ma siin jutustada tahan. See mälestus ulatab minu noore põlwe elusse tagasi, kuS süda suurte toredate mõtetega ja pää wahwate ja agarate ettewõtmiStega ja plaanidega alles täidetud oli, ja kuS ma julge meelega oma kätt ligema pimeda tulewik»s  sisse wälja Arutasin. See koht, kuS minust jutustatav? lugu sündis, on praegu ikka weel sekssamaks jäenüd. Balkani mägestik waatab weel täna päewani oma lumega kaetud pääga soojendawatest päewa kiirtest hoolimata Pulgana ja Rumenia  maade peale, nagu tahaks tema oma wendasid töisel pool Marmora merd ja Kuld Sarwe pääga nikutades teretada. Kotkad ja kullid tiirutawad Häämusse mägede koledaSte lõhkenud kaljude ja sügawate orgude ning kuristikkude  üle, kärmasjalgsed Bulgaria hobused käiwad weel täna päewani tansitelledes pikkis rongides Balkani kitsate mäeteede peal, kus raudkiwi ja kriidikalju seinad järsku püsti tõusewad, nende kõrwal aga niisama järsku orud alla käiwad, kelle sügawust inimese silm mõõta ei jaksa; karud ja hundid elawad praegu weel paksu metsaga kaetud orgudeS ja kuristikkudes, mis neile just nagu hooletuks kallermaaks loodud on, ja paljalt Türgi postimehe „haide !" Millega tertta swa loomasid kiiremaile käigule sunnib, m?ne puhkawa Mustlaste seltsi kurblik pilli heal wõi metskoera haukumine tungib selle wai kuse läbi, mida ühegi küti püssi pauk segada ei julge. Kõik on praegu weel sessamas olekus, nagu muiste, ja ei ole seal ehk praegusel silmapilgulgi weel mitte kohku ega kahku nende mägede imelikult lõhkenud kallaste wahel kuulda, waid kõik op seal waikne, nagu surnu hauas, iseäranis aga nende kurblikkude kohtade peal, kus hiljuti alleS kotkad ja kaarnad saagi haisu tundeS õhus keerlesiwad,  kui Islami usk oma prohwetile nii üpris palju hirmsaid ohwreid nõudis, kui rvöwimise Himu ja tapmise ihaldus kristlikka külasid ja elu kohtasid laastastwad ja riStiusu tunnistajad tuhandate kaupa mõrtsukate kate wahel weristatud saiwad. Nüid wõiwad küll paljalt weel prügi waremed teekäijale  seda kohta ilmutada, kus ennemuiste Bulgarlaste asutused seisiwad, oma katuste all waikset, kannatlikku rahwasugu warjates, kes oma kubernööride wäewalla ja nende hirmsate käskjalgade ja timukate eest oma kuld tukatid, mis nemad pale higi sees kokku oliwad korjanud, mulla rüppe matsiwad, kus see rahwas sõna lausumata oma wereimejate orja piitsa all teo päiwi tegi, oma kümnest truuiste mudiri kätte maksis ja maa alla kaewetud waeste rahwa urgaStes ehk talupoja liht katuse all waikses lce nurgas salaja tasase healega oma laulusid laulis, millega tema oma endiste kangelaste ja waprate meeste mälestust ülendab. Kord korralt ühe tasa tõustes, käib Balkani mägestiku tee halja Douau jõe aasadest üles Tirnowa linna poole. Ikka imelikumat loomust avaldavad meie filmade eeS suured tumedad mäerünkad, ennast töine töise üle wälja strutadeS, ikka selgemine paistawad nende jooned waSta taewast sinisest udust wälja ikka arwemakS  lahewad inimeSte asutused, isegi metskoerade ümber hulkuwad tropid lahewad aruldasemaks, ja sarapuu, wiigimarja ja kastani puude tanawad piawad ruumi andma harimata metSwõsadele ja kuningliku kaswuga mäemetsale, mida ükski kirweS ilmaski weel ei ole rikkunud. Ikka körgemine käib tee mägesi mööda ülesse ja paljalt mõni nmstaist härgadest tõmmatud wanker, ehk eeslikese seljas sõites, mõni ära kakenud Mustlane tuleb teekäijale wastu. Türgi nisu põllud lõpewad siin ka ära, mille keskelt all Pool Bulgaria neidude mustad sõstrasilmad uudishimulikult meie peale wahtistwad. Maapind on ümber kaudu ohakate ja orjavitsadega kaetud, wahel aga tulewad ka lagedad kohad wastu, mille peal küll mehe pikkune hein kaswab, aga siiski mitte ühte ainust hobuse karja enam söömast ei leita. Ikka kiwisemaks läheb teerada, tumedamalt ja kõrgemalt tõusevad kaljud meie ees ülesse, järsud, terawate  otsadega, lõhkenud ehk üks töise peale ülesse aetud raud- ja tahwlikiwide müirid tulewad meile ikka lähemale ja lähemale. Meie jõuame selle kohale, kust tee Balkani mägede kitstülsse peale hakkab. KakS põhjatu suurt kalju rõngast on nagu tema wahiks ja nende peale on ülesse kõrgesse kats kantst ehitatud, mis juba mõndagi wõitlemist Wenefliaa  weriwainlaStega on pealt näinud. Nad on esimesed wahid selle mägise teeraja peal, mida mööda nii suures kõrguses, mis pääd keerlemv paneb, üksnes kena mäehobuse jalg weel töistega rongis täies ülesse ronida julgeb. Heledaste kostab kapjade kõbin meie all kaljuse tee peal meie kõrwu, kuna tema mustaist järsuist kalju müiridest nagu takti seatud muusiku mäng kajades tagasi põrkab. Koledaste aga langeb külm meie kaela. Konnad poewad ehmatades oma urgastesse pelgu, kirju sisalik roomab wingerdades karedat kalju mööda sammalde ja wõsude wahelt ülesse, kuna weikene kuiwal maal elaw kummiga konn uudishimulikult oma pää liaanedeks hüitud wäätkaswude  wahelt wälja pistab. Rebane ja tõhk hüppawad osalt kalju pragude üle oma saaki püides, ja waljuste  kostab kotka Vilistamine meie pää kohale. Nüid astume kuristikku» mis meile kõige kenamat ja imelikumat pilti näitab. Paremat kätt tõuseb kalju müir järsku püSti, ilmatu kõrguseni, liaanedega, luurohuga, kiwilillede ja kaljuroosikestega, nagu kirju waibaga kaetud; pahemat kätt aga jookseb Hantra jõe selge wesi nagu hõbekarwaline lint solinal ilmatu suurte mustade kalju rõngaste üle, mis ülewalt mägede otsast maha on weerenud ja nüid igaweste wahutawate laenete loputamisest koguni ltbedakS ja läikiwaks on õõrutud. Kobinal ja kolinal jookseb jõgi mäest alla orgu oma nagu pärlid läikiwaid wee piiskasi' udu wihma kombel halja oru aasade üle puistates. Loppsjad wõsud ripuwad ülewalt künni alla jõe pinnani maha, wahtrad, mooruse ja wiigi puud ja metsshasmiin paistawad lustilikult lobisema  wee pinnalt nagu peegli klaasist tagasi. Igalt poolt tungib elu õhk meile wastu, kõik loodus laulab Loojale tänu laulu, igalt poolt wõrsuwad ja wösuwad rohud ja taimed, ja jällegi tõuseb kalju meie ees kõrgemasse; tema harulise otsa wahelt kukutab ennast lantra jõgi alla orgu. Töisel pool, nõnda 5t kalju otsad weel tema üle ulatawad, seisab aruldaste ehitatud hoone koguni madalate  katustega ja kenade sihwakate tornidega; hele walgeste  paistawad tema müirid alla oru Põhja, aga weel heledamine hiilgawad tema wAlge plekiga kaetud tornid meie silmi, mille peal päikese kiired mängiwad. „See on monastir," nõnda ütleb Tatarlane, „üks klooster." Ja nõnda on lugu ometegi igal pool! Uskugu nad nüid Allaht ehk Zebaothi, olgu nad mis usku tahes, ikka on waimulikud härrad ja kiriku teendrid aMa üksikuks eluks kõige kenamad kohad wälja walitsenud. Hiljute on see klooster alles elanikkudest maha jäetud, pärast pikka wõitlemist ja kibedat kannatamist, mis temale Islami usu tunnistajatest oli peale pandud. Üksnes  aegajalt oli tema jälle öökorteriks ja puhkamise paigaks  reisijate munkadele ja waga meestele, kes hommikult  õhtule püha paikade poole ränduwad. Ei ole ometegi  inimese süda iialgi rõõmsam ja wagam, kui siis, kui ta Jumala looduse kõige kaunimate tööde ees seisab! Umbes neli ehk wiis wersta on see kaunis org pikk, ikka lobisemast lantra jõest läbi woolatud, künni tee wiimaks  jälle järsust mäest ülesse pöörab järsku jõekallast mööda. Sealt jõuame ühele orule kõrges mägestikus. Jällegi ilmub niisama sugune kena pilt meie silmade ette. Päratu suur kaljurüngas seisab keset oru põhja. Ilmatu suured puud warjawad rohelist aasa. Nende üle on juba basalti kiwi mägede kalda! Bukgarlaste ja Türklaste weikesed  majakesed näha ja jällegi paistawad ülewalt mägede otsade pealt kaks suurt tugewat kantsi meie silma, mille üle punane poole kuuga kaunistatud lipp lehwib. See on Osmanlaöte kõwa süda, mis siin seda kitsust on kinni pannud, kelle tuletorud ähwardades siit alla orgu waatawad. Kantside taga rippuwad jällegi weikesed majakesed  just nagu pääsukeste pesad kaljude nõlwadel, ja sihwakad  minaretid ehk Türgi jumalakodade tornid oma plekk katustega kuulutawad meile juba eemalt Tirnowat, endiste Bulgaria kuningate päälinna. Meie astume kitsa uulitsa sisse, kelles aga mitte seda roppust leida ei ole, nagu päris hommikumaa linnades. Greeka ristiusk on siin iseäranis kõige wanematest aegadest saadik walitsemas olnud. Majad on oriendi ehk hommikumaa  pruugi järele enamiste puust tehtud, aga nad on puhtad ja lahked oma madalate katustega. Lillid seisawad akna laudade peal, aknad ise on awatnd; mõnigi sõstrasilmaline kena Bulgaria neiu, haljaste rahadega oma mustades juukstes, waatab uudishimulikult aknast wälja, nagu küsiks tema wõõrast teekäijat: „ Jumala pärast, kuidas siis sina oled siia nurka juhtunud?" Hobuse kabjad kõbisewad halwaste prügitud uulitsa peal; shandarm, kes meid saatmas on, ajab ennast sadulas  sirgeks ja teeb tõsise näo, ta kergitab wöö wahel oma püstolid, nõnda et nende pitkad kaelad ka igaühele hästi silmi puutuwad, keerutab oma pitka mokahabet ja waatab uhkeste, nagu mõne suur ammetnik, Bulgaria, Greeka, Armenia ja Türgi kaupmeeste peale, kes oma uulitsa poole lahtistes poodides kükitawad. Rätsepad lasewad oma nõela puhata, kingsepad oma wasara, tubaka müija unustab oma wärskeid, magusa haisuga lehti lõigata. Meie tee aga käib otsekohe pasha konaki ehk selle maja juurde, kus kubernöör elamas on. „Haide!" hõikab postimees, kes ratsa meie ees kõwerate,  aga wiisakate uulitsate läbi sõidab. Konaki suur wäraw seisab lahti ja tema peale ilmub otsekohe hulk habemetega nägusid ja kirju mundreid, millede seas ka igal ajal omas ammetis walmis pasha tõlk seisab, taga pool aga tema teendrite hulk, ja seal seisab la kahe päratu pitka Inglis ohwitseri wahel see mees, kelle juhtumisi meie selles jutus tahame awaldada, ja mis ka kõige õiguse järele nõnda kirja pistetud on, nagu nad sündisiwad, olgu ehk mõnest luulelisest lisast tähele panemata. Ilus noormees on tema küll, arwata kakskümment neli aastat wana, kähara mustja pruuni juukstega, sätendawate  silmadega, natukene tömbi ninaga ja weikese kenaste keerutatud habemekesega ülemise moka peal üks pilt, kellest nooruse jõuud ja mehine julgus selgeste wälja paistis, mida tema, ta päikesest ja tuulest tumedaks wärwitud näost arwata, ka juba tegewalt awaldanud oli. Sihwaka aga siiski tugewa kasuga, tumekarwa „joppe" ehk kamsvni sarnane kuub seljaS, rättik lodewalt kaela ümber seotud, piftnuga kitsa punase sildi wöö wahel, saapa sääred üle pslwede ülesse tõmmatud, paistis tema otsekohe  töiste kirju mundritega kaetud meeste hulgast igale ühele iseäranis silma. Türgi sõda oli sell ajal palju mehi Balkani poolsaare  peale kokku kogunud, kes tõik sealt omale õnne leida lootsiwad; õhtupoolsete riikide sõawäed oliwad juba laewadest maale aStunud, esimesed Inglise ja Prantsuse sõa-aurulaewad seisiwad juba Warna ja Burgasse linnade all ankrus; sellepärast oli siis waataja silmadesse puutuw pilt igal pool ise wärki, kena ja kirju tüll. Silistria linna fissepiiramine oli mõne nädala eest lõpetatud; Wene sõawäed oliwad Donau jõe üle tagasi Wallahhia maale tagasi läinud, tuna Türklased nende kannul oliwad ja nende üle weel töisel pool jõge kaheS lahingus Giurgewa ja Oltenitsa juures wõitu jaiwad. Kõik sõawäed wajusiwad nüid nagu pitse pilw ida poole Musta mere kalda peale kokku, ja teed Balkani mägestiku  kitsuste üle Tirnowa ja Prawadi juures oliwad Türgi wäe sõarajaks, mida mööda nad edasi tungisiwad, kui wõitlemised Donau jõe ääres, mis aga nagu päris sõa cesmäng oliwad, lõpetatud saiwad. Aga ka Türgi wägede tegumood oli ise weider ja imelik küll! Sell wäel ei olnud mitte õiget walitsuft, kes tema ülespidamise eest oleks hoolt kandnud, tema oli kolm aasta-aega ilma palgata ja korrapäralise toiduta olnud, ja ei olnud omale mitte uusi riideidki selga saanud, mis neil hädaste waja läks; aga siiski oliwad nad mehiselt Wenelaste pealetungimiste wasta pannud ja Kalafati ja Silistria ümberpiiramist wälja kannatanud. Narakatega kaetud, aga siski julge südametega, kinnitatud  oma wapruse tundmisest, sammusiwad Türgi taborid mööda Balkani radasid edasi, jalge ümber mässitud nartsudega  ja ära kakenud mundritega, isegi ohwitserid katkenud riietega ja saabastega, kust warwad wälja paistsiwad. Ja siiski walitses kõigest sellest hoolimata imelik korrapidamine niisama ehk paris sõawäe rügementides ja ka redlside ehk tagawara wäe seas, ja mis kurjategudest ja riisumistest Türgi wäes kuulda oli, seda tegiwad siis, nagu praegugi weel, nisamati aga püssi alla pantud wäed, bashi-bosukid, kes mitte arwaste Balkani kuristikkudes isienese  padishai ehk sultani moona woorisid ei riisunud ja oma luaga waenlase ja sõbraga sõdisiwad. (Järg jäeb tulema.) Rehepeksu-masinatest. Kõne, mis Viljandi Eesti Põllumeeste Seltsis 20. Jaanuaril 1885 peetud. J. Lammas. I. Põlluharimine on kõige industrii hing, on see türvi, kes oma elujõuudu ka kõige kaugema ametite arudesse saadab. Rahwad, kes põlluharimise eest tubliSte hoolt kannawad, on üleültse rikkad, jõuukad ja nõuukad ja hea põllumehe seisukorra kõrwas kosuwad käsitöö ja kaupluS ja õitseb igapidine waimuharidus. Kus aga põllumehe kast hästi ei käi, kus ta mitmesuguste wiletsustega wõideldes waewast wiisi edasi piab elama, seal ei wõi ka töised seisused, ei wõi käsitöö ega kauplus kaunil järjel olla. Põllutöö parandamine ja edendamine ei ole fiis ainult mitte ühe seisuse, põllumeeste kosu, waid terwelt maa hea käekäigu edendamine. Wiimastel aastatel on meie põllumeeste elu nimelt raske, aeg ja elutingimised nõuawad  tema käest palju, tema wäljaminekud on suuremad, kui sissetulekud. Ja waata kus sa tahad: olgu linna rahwa ehk käsitööliste elu peale, nad kõik kaebawad põllumehega  ühtlast kitsikuse üle. Isegi Riia Saksa leht rääkis meie maa praegusest raskest ajast ja ütles, et ta teed ega abinõuu ei teadwat, kuidas sest kurwast olekust N 8. Sakala. 1885