minna ähwardab. Niisugusel 100 l wiib wilja omanik märja wilja esimesel päewapaistel ilmal wälja päewa kätte kuiwama, kuni wili kuiwanud on, kus stis ksik head terakesed tagasi majasse wiidud saawad, halwad aga wisatakse kõrwa ja lastakse hukka minna. Kõik need näitused seletawad meile, et sipelgad mitte masina wiisi ühepoolikult tööd ei tee, waid et kõik nende tegewus üksiku juhtumise tarwituse järele ennast seab ja ikka seltsliku koostegewuse peale põhjendud  on; see awaldab ennast üleüldises kui ka üksikus elus. Kus üks perekonna liige oma jõuuga üksi mitte walmis ei saa, seal saab kohe abi toodud, terwe perekond  ruttab silmapilk appi. Ikka ja alati on uus abi ja uus jõuud käe pärast; laisad saawad tööle kihntud, kus waja, ka wäewõimusega  ettewõtmisele sunnitud ja häda ning õnnetuse eest hoitud. Ükskord wiidi sipelga pesa waagnaga wee juure; janulised sipelgad ronistwad waagna ääre peale jooma, kus siis mõned ahnuses wäga kaugele ääre peale ronifiwad,  nii et õnnetus oleks juhtuda wõinud; silmapilk tuliwad töised jälle ettewaatlikumad, kes neid õnnetuse eest hoidstwad ja tagasi ajastwad. Mill wiisil murelased niisugustel juhtumistel ühe töisest aru saawad, ei ole weel mitte üsna selge. Et katsumise sarivedel selle juures suur tähtsus on, on küll arusaadaw; nendega putttnwad nad ühe töise külge ja annawad märku, wõib aga ka wõimalik olla, et nad meile mitte kuuldawate kõlade läbi ühe töisega räägiwad. Et loomad, kes ise omale elumajast ehitawad, omas majaS wõerid elanikuid salliwad, on elajate rukis  arulidane juhtumine. Sipelgad aga on nii lahked sõbrad ja wõeraste wastawõtjad, kes ka töiste putukatele  omas majas eluaset annawad. Sipelgad muudawad mõnikord tihti oma eluaset; see sünnib siis kui loomakesed seks sunnitud saawad, kui töiste sipelgate pesad nende pesade ligidal on, ehk kui inimene tihti nende elumaja rikub, kui lojuste sõnik nende ligidale on seisma pandud, kui töised sipelgad  tihti nende peale tungiwad ja nende rahu seeläbi rikuwad, ehk kui jälle wihmasadu tihti nende elumaja ära lõhub. Niisuguste takistuste parast jätawad murelased oma wana elumaja maha ja asutawad omale mõnes töises paremas kohas uue, kus nad ilmtakistuseta waiksel wiistl elada wõiksiwad. Mõnikord rändawad nad üksi mõneks ajaks ja ka osalt omast pesast wälja ja lähewad siis jälle tagasi, kui endised elutakistused wanas kohas on maha jäenud. Nii on ühel suwisel päewal üks sipelgate rong umbes 300 meeteri metsast eemal ühe teekäijale wasta tulnud, rong olla 12 meeteri Mk olnud ja s—lo sipelgast olla ühe töise kõrwas rändanud. Esimeses reas ei olla sipelgad mitte nii ühetõise ligihal olnud, küll aga need, kes tagapool rongis marssinud. Wiimastel loomakestel rongis olla igal ühel rööwikud seljas olnud, ja nii olla nad oma elumajasse  jõuudnud. Nende teereis olla 72 meetert pitk olnud. Mida ligemale nad oma sihile olla jõuudnud, seda tasasem ja aegsam olnud nende marssimine. Rongis olnud umbes 1,200 liiget. Oma teed, 72 meetert, olla nad umbes ühe tunni aja sees käinud,  20 putukat, kes õige wäsinud olnud, olla 20. minutit hiljem töiste järele tulnud; raske wihmasadu oli neid nende majast wälja ajanud, ja nüüd reisisiwad  nad jälle oma wana korterisse tagasi. Oleme nüüd sipelgate seltsliku perekonna elu tundma õppinud, siis peaksime meie selle järele arwama,  et nende loomakeste juures wiha, waenu ega riidu iialgi ette ei tule; arwaksime meie nõnda, siis ei ole see mõte sugugi mitte õige; wõitlust elu eest me!e ka nende loomakeste juures. Ühe perekonna liikmed elawad küll kõik sõpruses ja ühes meeles ühe töisega, tihti tungiwad aga naabri sipelgate perekonnad häkitselt oma sugulaste kallale, häwitawad kõik ära, mis neile wasta paneb ja weawad  rööwikud ja tupe sees olijad tõugud ning töötegijad  enesega kaasa. Wangi wõetud rööwikute eest saab niisama heasti hoolt kantud, kui omade eest, ja siis ei saa ka noot sipelgas mitte ärajooksta igatsema, waid kui oma wanemate  pesas elama. Wiimaste amet näitab kodune töö olewat, sest wäga harwa on nad wäljas näha; kui pesa kuidagi wiist wigastud saab, siis on nende kohus teda jätte korda seada. Kui sipelgad mõne töise perekonna sipelgatega  käredaste taplewad ja lahingit peawad, siiski tehakse kodu ikka tubliste tööd ja peetakse elumaja heas korras; see on nimelt nende töötegijate mure, kes mitte lahingu platsi peale ei ole marssinud. Neist lühikestest näitustest oleme näinud, et meil õigus on, kui meie stpelgat kõige töökamaks ja hoolsamaks  loomaks nimetame ja teda inimesele eeskujuks soowitame. Sipelga elu on töö. Mine ja õppi sipelga käest. Üleüldine üheus. Tuhanded ja tuhanded asjad on meil meie ümber teada ja tunda, mitmel neist pole mingit sarnauft töisega, aga kõik on omas Põhjuses ühed ja needsamad, kõik on ühest ja Wsamast olusest (mateeria)  sündinud, millest kõik maailm, kõik nähtaw ja nägemata loodus üles on e«,'tgtud.. Olus, omas alguses, on üks, ei ole midag» töist sarnast olemas, millest see ehk töine asi sündinud on, muidu oleks ilmas kaks alust ja kaks otsa, mida meie mõistus mõtelda ei lase. Oluse omandnsed on, et ta jankesteft (atomideft) koos seisab, ja et ta igawesest igawese ajani liigub. Nende omaduste najal muutis ja muudab  ennast oluS kõige lihtsamast nähtawuseft kõige keerulisemani ja sünnitab seeläbi asjad ja nende lugematad wonnid. See on see üleüldine tegewus looduses, mida uuemad aja teadus ..üleüldiseks looduse  edenemiseks" nimetab (Ladina keeli: evolütAO, proZreBBUB umv6rBsliB). Tema najal on ksik olewuS (6ki?ie) sündinud üks asi ühest, töine töisest mitmemovduline  lihtlabasest ja see jätte weel enam lihtsamast,  künni põhjus-oluseni, mis on olnud ja saab olema lõpmata. Seesugune protsess on „wõrsumine," mille najal ka nähtawused nimelt muudatused, sündinud  on, mida eluks nimetatakse, ja selle awaldawad olewused: taim, loom ja inimene. - Kui meie eluawaldawat  olust (opmnuieeitug A37epin, organische materie) lähemalt tundma õpida soowilsime, kas olgu küll iseenese juures, siis näeme meie kõige esmalt, kuis ta ennast mitmel ja mitmel näul on kokku heitnud: siin on ta luu, seal liha, siin weri, seal soon j. n. e. Aga kõiki neid keemialiselt ühest äralahutadeS,  leiame neli liht põhjus keha: hapniku, wesiniku, lämmastiku ja süsiniku, mis tulewikus ainsaks  lihtsamaks põhjus elementiks ümber muudetud saawad. Otsime meie aga nüüd selle kõige esimise sünnituse üles, mis loodusline progress ehk edenemine nendest elementidest elu 'awaldawaks olemuseks tuhandate  keeruliste muudatuste abil loonud on, siis leiame, et ta lihtsilmale mitte nähtaw ei ole ja ennast mitmet moodu muuta wõib. See on nõnda nimetatud rakukene  (eellule, Zette) ehk, nagu eluteadus (bioloogia) nimetab, anatoomialine element. Mitmekordse kordamise ja kokkuseadmise järele sünniwad temast kõik suuremad ehk wähemad elu awaldawad kehad. Rakukene on iga keha alus. Kuida see ehk töine keha, on temas ka rakukeste hulk: on keha suurem, on rakukest rohkem, on aga see wähem, on rakukeste hulk ka wähem. Aga selle juures on ta igal pool üks ja seesama. Ta seisab 4. jaust koos: koorekene wõi nahakene. kelle sees pool wedel märg on, märja sees will ja wiimaks willi sees terakene. Pool wedel märg on rakukesel pea asi. Teda nimetatakse wõera keeli: protoplasma, meie keeli aga esi - ehitus - olus. Rakukesel on oma elu: ta wõtab toitu wastu ja sünnitab keha jaud, ta laguneb wiimaks ka koost, tema asemele asub töine, kes niisama elab ja lõpeb. Rakukeste lagunemine ja wahetus on üks neist pea tingimisteft, mis hariduslise edenemise terwis elawas looduses sünnitawad. Rakukene,  nagu ütlesime, on üks oma loomu poolest, ja siit tulewad ka kõik päranduse seaduse nähtawused wälja, mis elawas loomuses sest rakukene saab isa loomast ema loomasse sugutamise wõimu läbi kannetud. Olgu rakukesed nüüd küll igaüks ise kildas, elagu peale oma jauks, aga ükski neist ei wõi ilma töiseta, töise abita elada, waid kõik on nõnda ükstõiseft  kinni, et kõige alumine oma kõrwalise peale mõjub, see jälle oma kõrwalise peale j. n. e., künni wiimaseni, kõige pealmeseni. Tähele panemise wäärt on iga elu awaldaw keha, selle seisu koha pealt waadatud: ta on oma koosseismise järele „selts" ja nimelt rakukeste selts, kus iga liige (rakukene) oma koha peal, oma kohut 'täitmas kui iseenese, nii ka kõige keha wastu on. Seesugune on ka inimene, sündides, elades ja surres. Kõige ennemalt, kui rakukenegi, mis tema näu ja wormi loob, ta elab oma jauks; aga sellega ei Waadaku lugeja, kui tahab, lähemalt Päranduse seadusest „Sakala" minema aasta käigu X» 32 sees. saa ta läbi, elu tingimised kaswawad omas hulgas, ja ta peab niisama ka seltsima, töistega ühes koos oma asja taga ajama. Sell kombel weikeseft inimeste  kogust mitmete sajade aastate jooksul wõrsub päris selts, kes oma loomu poolest niisama keha ja kelle liikmed inimesed on. Selle koha pealt inimeste  peale waadata, on nad ka rakukesed ja rakukesed  seltsilises kehas. Siin ei ela inimene mitte üksnes oma jauks, waid ka töistele: oma alalhoidmise otstarbe juure on tekinud seltsiline otstarbe, see on töiste eest seista, töiste kasuks elada. Aga seltsiga ei lõpe loodusline wormimine otsa: õige selts ei pea üksnes oma kasu taga ajama, waid kõigelisi, terwe rahwa kasu püüdma. Sell wiisil on rahwas juba jätte ülem keha, aga selts teda sünnitaja rakukene, otse nagu see ise keha ja tema liikmed teda sünnitajad rakukesed on. Rahwas aga elab riigis, kus ka tõisa rahwaid olla wõib. Kõik nad peawad ellupa ei mitte üksnes oma iseloomust alal hoides, waid ka terwe riigile kasu tuues, ja seepärast on riik weel suurem keha, aga üksikud rahwad teda sünnitajad rakukesed. Riik ajab asju töiste riigidega, püüab oma terweks hoidmist taga ja harib ennast üleüldiste inimliste õiguste saamisele. Seepärast wõib ütelda, on kõik inimese sugu keha ja suured riigid temas, nagu nägematud rakukesed üksikus kehas. Pärast seda jääb nimetada, et kõik on looduses, loodus on kõige sünnitaja, kõigide ema, ja iga asi on tema oma; Ühelgi ei ole siin suuremat õigust olla, kui töisel: mis liiwa terake mere kaldal, nii ülem loom elawas riigis: iga üks omas paigas, kui üleüldsuse, kõigeuse liige, jagu. Siit meie näeme, et looduse üleüldine otstarbe oleks nagu seltsiline olek, millesse ta aega mööda astub; aga õiguse järele ei ole looduses mingitsugust määra, wõi otstarbet, see on üksnes mõistelises elanduses, nimelt inimeses, waid üksnes põhjus. Ma olen see ehk töine mitte, mis tarwis, aga mikspärast.  Selts on põllumeeste oma, esiteks, mikspärast  siis alles mis jauks. Selle Põhja peal seistes, wõime ära seletada seesugused nähtawused, nagu seltsiline edenemine, ülem elu, parem põlw ühelt poolt, ja kärwanute püüdmiste hukka minemine töiselt poolt, selle Põhjuse peal märkame meie kui era inimest,  nii ka seltsi ja rahwast. Sellega oleme tahtnud näidata, et looduses ei ole jäädawat lahku kestwate nähtawuste wahel, waid, et kõik ükstõisest kinni on, ühe aluse peal seisab. See on see üleüldine üheuL. N. Nalja Mart ja Kalja Pärt. (Nalja Mart ja Kalja Pürt juhtuwad linna uulitsal kokku.) Kalja Pärt: Morgen. (Sealt lähäb üks tentsik  mööda ja ütleb „der Kerl ist toll.") Nalja Mart: Mis see linna ninatark meie kohta rääkis? Kalja Pärt: Ta ütles: „der Kerl ist toll." Need sõnad tähendawad: mees on hull. Aga seda ma ei tea, kas La sinule wõi minule need sõnad ütles. Nalja Mart: Sinule ikka, Sina teretasid mind Saksakeeli, wist ei mõistnud sa õieti teretada? Kalja Pärt: Mina ütlesin „Morgen", see on päris kõrge Saksakeel. Kui linna neiud sedawiisi oskawad tereta, siis wõiwad nad kübart peas kanda. Nalja Mart: Mis meie temast niipalju arutame,  see sõna läks sinule wäga pihta. Kalja Pärt: KudaS nii? Nalja Mart: Eks sa ole hull ehk pool hullu oma tegudega. Kalja Pärt: Mis hullu tükki ma siis olen teinud? Nalja Mart: Mis sina ikka weel ära tahaks teha? Sa oled meie Eesti meelelisi ajalehti ja meie tublimaid rahwamehi hirmsaste laimanud, kas tahad salgama hakata? Kalja Pärt: Ajalehti ega ka rahwamehi ma ei ole laimanud. Mina olen paljalt mõnda toorest raamatud waimu-mõegaga läbi raiunud, muud midagi. Nalja Mart: Mis waimu-mõek see siis sinul on, kellega sina oled raiunud? Kas wägew Kalewipoja  mõek on Kääpast üles leitud? (Kalja Pärt lähäb näust punaseks ja ei saa enam sõnagi suust wälja.) Nalja Mart: Ah, ah, ah! Peaks ta ommeti  ennast lõhki wihastama, ma annaks iga linna sandile pool kopikat! Wastutaja: J. Kõrw