Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'» järele ümber pannud M. Põdder. IV. Nõnda oli ka wana Marko kõige truim hing, keda Jowan Silowitsh kahjuta oma terwe wara üle oleks wõinud  seada. Marko ei olnud ilmaski pahane, kui Jowan oma isadest päritud jämedal kombel, Mustlasega kirudes oma kurja tuju lahutas. - Marko täitis oma kohust pärast nagu ennegi, ja ei hoolinud sest, kaS ta tänu wõi sõimata  sai. Tema sees ei tõuSnud ta sugu stsse loodud rändamise  waim mitte nähtawale, ka siiski mitte, kui tema Jowani asjade ajamisel aastate kaupa ühes Donau jõe äärseS linnas elaS, kuS ta selle järele pidi waatama, et tema peremehe wiljad ja kaubad korra pärast laewade peale saiwad pandud. Tema ise jäi ka siis weel truiks, kui tema naene, keda tema Rustshuki linnas ühest rändawast  tropist omale oli walitsenud, ja kellega ta Mustlase wiist oli paari heitnud, tema juurest salaja jälle ära jooksis ja oma tütrekese hooletult maha jättis. Ta ei mõtlenud ka pärast, oma peremeest maha jätta, kui ta pia iga aasta jälle seda ilust Mustlase naist nägi, kes oma suguseltsiga sinna nurka tuli ja siis Jowani mõisa lähidal oma leeri üles lõiwad. Ta ei pidanud ka mitte wiha oma naesega, waid wiis temale pealegi liha ja leiba, gaourti ja rakieht, ajas temaga juttu, nagu ei oleks ilmaski nende wahel pahandust olnud, ehk küll ta naene kunagi selle järele ei küsinud, kuidas nende lapse käsi käis. Isegi siis, kui Marko oma tütart nende tshatrete ehk telkide juurde kaasa wõttiS, waataS tema naene, keS wahe ajal ka juba aegsaste wanaks oli läinud, tähele panemiseta ta peale, nagu oleks see laps temale Ikoguni wõõraS olnud. Mõlemate wahel ei olnud enam pia aegu mingisugust mälestust sellest, et nad ennemuiste töine töise päralt oliwad olnud. Mustlased ei pea enamiste oma sugu wõsa armastusest  suuremat lugu. Nemad kaotawad tõinetõist oma silmist ära, nagu rändaw rott oma seltsimehi, ja unustawat  tõinetõist ära, ilma et nad sellest mingisugust kahju tunneksiwad. Isegi paigal elawate Mustlaste juures ei ole oma sugu wõsa armastus mitte nii suur, kui haritud rahwaSte juures. Ka nende põueS elab weel üks aimukene  sellest määramata priiuse tundmisest, mis looduse wägede, kõhtude ja inimeste seaduste wasta wõitlewa kolija rahwa südamesse on kaswanud. Ehk oli ka Marko waikne, mureta elu Jowani majas, tema peremehe eeskuju, kes oma tütre eest, just nagu oma hinge õnnistuse eest hoolt kandis, ka tema põues niisugust wägewat tunpmust äratanud. Marko oli selle peale uhke, et tema oma last nõndasama armastada wõis, nagu Jowan oma tütart. Tema nägi teda Marinka kõrwal üles kaSwawat, lootis temast paremat asja saawat,  kui töistest närudega kaetud Mustlaste tüdrukutest ja hoidis teda ka sellepärast nende seltsist eemal. Ja nüid istus tema pool pimedas eeStuas, üksipäini, murest murtud ja lõhkema südamega, kui ta selle peale mõtles, mis tema lapsest oli saanud ja mis tema edeSpidi  weel pidi kannatama. Aga siiski, missugune õigus oli temal, inimeste seltsist ja seadustest wälja lükatud „tshingan:l" oma lapse üle! See oli ju pasha omandus, kui ta teda enesele nõudis, ja suurem osa Selwa tõmmu ihulistest õdedest olekfiwad ehk seda omale weel suureks auukS arwanud, kui niisugune lugu nendele oleks juhtunud. Aga tema ei olnud ju mitte seesamune, keda mudessariw  otsis, kui tema oma kamassisid wälja saatis. Ta wõis teda ehk weel peksta ja muidu waewata lasta, kui ta sellest pettusest aru sai! Marko liikmed tõmbastwad selle mõtte juures kokku, nagu käiksiwad ta! krambid peal. Tema laps oli pasha wõimuseS, kes teda ehk weel oma teendrite ropu wäewalla alla andis, kui keegi teda kui Mustlase tüdrukut ära tundis! Tema tõötis hirmuga oma rinna peale nõrkenud pääd. Tuima, punnis silmadega wahtis tema enese ette. Pool pime küinal laotas oma tumedat paistust kiwise Põrandu üle. Kõik oli tema ümber ringi nii koledaste waikne; temal oli, nagu kuuleks ta oma lapse häda hüidmist. Siit selle ukse läbi oliwad ämariku aegu kawasstd kubernööri nimel sisse laskmist nõudnud ja siis majasse tunginud. Tema oli mõelnud, et nemad Jowani haljaste tukatite kallale tikkuda tahtsiwad, aga need oliwad hoolsaSte  paigale pandud, neid ei leidnud keegi, sellepärast ei oleks mingisugust kahju karta olnud. Aga nemad oliwad Jowani last taga nõudnud. Ja sest et mudeSsariwi wõimusse wasta ükski panna ei tohtinud,  oli tema lubanud selle tüdruku nende juure tuua; oli wärisewate põlwedega treppi mööda üleSse astunud, oli wabisewale Selwale käsku andnud, ruttu ennast Marinka  riideisse heita, kuna ta oma peremehe tütre ühe tagumise trepi kaudu alla keldriruumidesse peastis. Siis oli ta Selwa juure tagasi Pöörnud, oli ise temale oma wanade, wärisewate kätega riideisse panemise juures abiks olnud, ja ilma seletuse sõnalausumata oli tema teda alla wiinud ja kõrwale pöördud palgega teda sulaste kätte andnud. Alles siis, kui kõik waikseks oli jäänud ja tema poolsurnut  Marinkat oma pelgu paigast jälle wälja tõi, tunnistas  ta temale, mis ta teinud oli. „Teie isa on ise seda tahtnud," ütles tema. „Gospodin  Jowan teadis seda juba ette ära, missugune lugu tulemas oli; tema näitas mudessariwile minu last ja mina pidin teda nüid ära andma." Nende sõnadega oli Marko alla läinud ja südame walu pärast meelt ära heites oma peremehe tagasi tulemist  ootanud. . . Waewaga ajas ennast wana Mustlane nüid põrandult  püsti. Tema tuikus küinla juures, pani wärati ukse riiwi ja läks siis, oma haigeid liikmeid seina wasta tuetades, tagumise ukse poole. Siin kustutas tema oma küinla ära ja pani teda wälja õue wärawa ette läwe peale. Wahid istusiwad koguni taga õue peal oma tule ümber, lühikeste wartega puu pupusid põletades, juttu ajades, oma murelikka laule lameda healega lauldes. Hommiku maal sureb päewane elu päikese loojaminekuga.  Isegi linnades on üksnes kohwimajad ehk trahterid weel lahti; magaskid ja majad on lukus; waewalt tungib weel akna trallide wahelt argselt mõni walguse kiir surnu, waikse uulitsa peale. Linnade ümberkaudu paris lagedal maal on waiksus, nagu haua põhjas, nii pia, kui päike alla on weerenud. Ükspäinis koerad, kellel peremeest ei ole, kes karjakaupa uulitsaid mööda ümber luusiwad, näljaselt külade ja asutuste kaudu hulguwad, elustawad oma haukumisega öö waiksust. Kawasside ilmumine oli lowani majas sulaseid kõige tagumise õue nurka tagasi peletanud. Hirm ja kartus asusiwad nende keskel, et need kutsumata külalised wast jälle tagasi tulewad. Marko sammus, ennast raskeste oma kepi peale tuetades, wahtidest mööda, aitadest ja tallidest läbi ja läks salaja tagumisest õue wärawast wälja. Eemal põles järsust kalju seinast heidetud warju pimeduses Mustlaste leeri tuli. Tasakeste oma südame walu Hiebades astus tema pika heina läbi wõsastiku äärt mööda edasi. „Marko!" kuulis tema korraga ühte roostetanud, läbi tungiwat naesterahwa healt hüidwat, ja nagu üks hall wiirastus tõusis tema ees kaljude otsast maha weerenud  ja sammeldanud kiwi rõngaöte pealt üks kogu nähtumale. Musta kortsulise näoga wana moor, kellel paljalt jäme hall särk seljaS ja wana mustaks määritud rätt lodewalt pää ümber siotud oli, seisis tema ees. „Sina'p see oled! Sind ma just otsisin!" Marko tundis oma naese ära, kes liig aegsaste oli wananenud, nagu kõik tema rahwa sugu liikmed, waremine  weel näljaga wõitlemisest, kui ajast ja ilmast maha jäetud jälgedest. „Mudessariw on Jowani tütre ära wiinud!" Wanamoor  naeratas nende sõnade juures tigeda rõõmuga. „See on selle lapsele suureks auuks!" „Mitte Jowani tütre, waid meie lapse on tema ära wiinud!" ütleS Marko, ja tuetas ennast kummargile oma kepi peale. „Meie lapse? Mis tema Mustlase tüdrukust himustab, neid ta wõib ometigi nii palju saada, kui neid aga olemas  on!" Wanamoor tuetaS imekSpannes oma käed puusa peale. „Mudessariw ei tohi seda aimatagi, et mina temale Selwat ta preili asemel olen saatnud!" „Ja stna arwad, et tema nii 101 l on, et tema Mustlase  tüdruku ja Bulgaria preili wahel. wahet ei mõista leida? Ta laseb teda peksta ja heidab teda stis oma sulaste ette, stna taigna pää!" : Marko keha üle käistwad wärinad; mõlemate kätega ennast oma kepi peale tuetades, suutis ta ennast waewalt weel jalul hoida. „Sina tunned ometi neid teenijaid tüdrukuid ja orjufid, mis konakis on?" küsis wana mees edasi. „Mis see sinusse puutub?" „Sina piad linna minema ja seal järele kuulama, kuidaS Selwa kast käib. Mina tahan selle eest homme teje tshatresse nii palju nisu ju tubakat tuua, et teile küll saab." „Noh, küll ma katsun stis konaki kaewu juures järele kuulata, kui tüdrukud tulewad wett tooma. Sina olid päris narr, Marko! . . . Mustlase tüdruk ja Bulgarlase laps, seal on ometi waks maad wahet! ..." Mõlemad läksiwad oma teed. Wana moor lipsas jälle telkdesse, Marko pooris tagasi orgu ja sammus linna poole. Tema ei wõinud oma lapse peale mõteldes mitte rahu leida. Mis ta naene temale oli ütelnud, näitas tema meelest sula tõsi olewat. Esimesel silmapilgul  wõis mudiri ehk küll Marinka riiete läbi petta. . Aga, üks puhas ta kõik, lowani tütar oli ometi selle läbi nii palju aega wõitnud, et ta pakku sai minna. Marko astus oma pimedat teed mööda edasi. Tema wäsinud silm arwas maas liiwase tee peal weel kamasside  jalajälgesid naha olewat. Tema pööris tee pealt körwale, mis otsekohe linna poole läks, roomas mõne tamariska puu tumeda lehestiku warju alla, mis mõlemil pool selle weikese teeraa üle ulatas ja kaduS siis ühes köwerasse, kitsasse wiletsate puu hoonekeötega uulitsasse ära, keda mööda tema pia mäest üles minnes, pia jälle alla astudes, wiimaks selle tee peale wälja sai, mis konakisse  wiis. Kõik maailm oli waikne; üksnes siin ja seal oli weel läbi nina ümistatud laulu heal kuulda, kus mõni armastusest sonima aetud mehikene kandle heale tiiwul oma armukesele tshatres oma südame pölewat tundmust awaldada pindis. Pää-uulitsas elasiwad mitmed lowani sõpradest. Tema oli nii julge ja palus, puu wasaraga utse pihta koputades, sisse laskmist. Teda wõeti Bulgarlaste majades imekspanemisega wastu. „Kas Teie ei ole waese lowani tütart näinud, keda peale päewa loojaminekut mudessariwi kawaösid on wägiwaldsel  wiisi! ära wiinud?" küsis tema sosistades ja ettewaatlikult,  ja nõnda küsides läks tema majast majasse, kus kõik rajahd selle sõnume üle wäga ära kohkusiwad .. lowani, rikka lowani tütar! Mis siis weel töistega ei wõinud sündida! Ükski ei teadnud ega tahtnud sellest midagi teada, sest Hommiku maal ei ole see soowitaw asi, sellest midagi naha ehk teada, mis kõrgema walttsusesse puutub. Paljalt üks ainukene mana mees, kes parajaste oma ukse ees oli istunud, kui kamassid mööda läksiwad, lõi omad käed üle pää kokku ja hüidis: „OH, sa helde Jumalakene, kas see rikka lowani tütar oli, keda kinni siotud kätega ja kinni kaetud palgega,  nagu kurjategijat, siit mööda wiidt! Inimesed ütlewad,  et tema olla pasha enese ette miidud!" Ja majast majasse tungis sell õhtul meel salaja selle wägiwaldse teo sõnum. Kristlikud isad heitsimad püha ristikese oma rinna peale, tüdrukud peitsiwad endld täis hirmu ja ahaStust kõige sügawamaSse nurka ja pugesiwad  sängi. Marko oli nüid seda jälge leidnud, mille üle tema juba ennegi mitte sugugi kahe wahel ei olnud. Tema ei hoolinud sellest hirmust ja ehmatusest, mis tema Bulgarlaste  majadesse maha jättis ja tuikus aga wärisemate põlwedega konaki poole. Ka seal oli kõik waikne. Kamassid istusiwad oma rohkeste nööridega ehitud kamsonite mäel wärawa all, wööl oli neil ilmatu hulk püstolist ja pikke nugasid, pöletasiwad  oma tshibukit ehk wesipiipu, ja ajasiwad sorini! juttu, just Hommiku maa Kbisewa rahwa wiisi järele. Kubernööri teendrid kükitasiwad õue peal maas; pimedaid kallereisid mööda jooksis ajute, nagu mari, mõni teender palji jalu ehk sukkade peal. Marko, sügawalt ennast oma kepi peale kummardates, tegi, nagu oleks ta mõni kerjakas, puges konaki müiri mööda edasi ja kükitas tema najale nii lähedal, kui mõimalik,  kamasside kõrwa maha. Seal istus ta nüid oma pääd rinna peal norgus hoides, mida tema walge habe kattis. Kamassid jutustasiwad töine töisele „Moskom giauridest"  ja waprast wõttlusest Arab-Tabia ebk ArablaSte kaotsi ümber Silistria linna all. Töised jälle tuliwad õuest ja istusiwad nende juurde maha, ja need oma poolt kõnelesiwad jälle, „güsell kisstst" ehk ilusast tüdrukust, keS pealegi meel „tshok güsell," ütlemata ilus olewat; nemad olla seda näinud, kui agassi temale rätiku pää ümber pannud ja ta käed selja taha kinni köitnud. Tema olla, nõnda ütlenud agassi, sume-konaki, see on pasha suwise lusthoone tarwis wälja walitsetud; pasha ei tahtwat  mitte, et giauride piiskop oma kaebtustega tema kaela peale langeks, ja sellepärast ei pidamat seda tüdrukut tema juurest leida olema. Seda wiisi saab ülemate walitsejate ja ametnikkude konakites, kus õiguse järele kõik piuks saladuseks jäema, teenijatest palju wälja lobisetud. Neil oli selle üle seda rohkem rääkimist ja imekspanemist, sest et see esimene kord oli, et mudessariw oli ühte kristlikku tüdrukut riisuda julgenud. Raskeste ShkadeS tõusis Marko püSti ja pugeS müiri mööda tagasi. Tema teadis nüid selgeste, kust tema oma last mõis lelda. Suwe-kvnak oli kõrgemal ülemal mäeorus,  kust tee Djhumajasse käib. Tema ise tahtis sinna *) Paksu kohu piima ja napsi. *) Venelastest 11. Sakala. 1885