Sakala 4. Wiliandis. 26. Januarikuu päewal 1886. m. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Kaswatamine tõele ja kindlusele 11.  Poliitika  ringwaatus. Omalt maalt. Tartust: Seltside nõuupidamised;  imelik kaup; uus ajakiri. Tartumaalt: Wale raha. Wõrumaalt:  Ratsa politsei. Pärnust: Laulupidu. Tallinnast: Hunt. Tallinnamaalt: Kalewipoja Seltsi kool; rahwa koolide arw. Riiast: Rüütlite konwent. Baltiskist: Sadam. Peeter kurgist: Minister grahw Adlerberg; uus kindral-konsistoriumi president; saadikute wahetused;  sõawäe teenistuse aja lühendamisest; ihunuhtluse kautamine ja mangi seaduste parandamine; ewangeliumi usuliste sündinute ja surnute arw; abirahad Kreeka õigeusu kirikute ehitamiseks. Lõuna-Wenemaalt'  Rasked lumesaud. Wõeralt maalt. Türgimaalt: Riigi malitsuse^ ringkiri. Prantsusemaalt: Jules Favre surnud. Inglismaalt:  Õnnetus. Saksamaalt: Parlamendi kokkutulek.  Intressi  paberid. Kirja wastused. Kuulurused. Lisaleht. Kiri Soomemaalt I. Eesti Kirjam. Seltsi protokoll.  Aruanne Aleksandri kooli tööst. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kaswatamine tõele ja kindlusele. ii. ei hakka siin mitte järele uurima, kus kõigi nende wigade juur seisab, et rahwa juures mehist meelt, tõearmastust ja kindlat loomu wähe, ehk mitte sell' mõedul leida ei ole, nagu teda küll olema peaks ja manal ajal oli, ja missuguste mägede all kool ise mängis on ja oma tööd mitte sell' kombel ei saa teha, nagu ta seda ehk teeks ja tegema peaks. Et aga siiski kool ja kodune lastekaswatamine  omalt poolt suure hulga süüdi seal juures kannawad, ei tohi keegi, kes kooli ja kodust lastekaswatamift tunnewad, salata. Sellest tahame siin meel nii palju rääkida, kui aeg ja ruum lubawad. Kõige pealt peame kohe Ütlema, et enamiste ikka kartus  ja hirm tõtt keelawad rääkimast ja mehist meelt awaldamast;  ning see on jälle enamiste koduse lastekaswatamise ja kooli süü. Lapsed ei saa ju mitte maast madalast harjutatud  head sellepärast tegema, H Kea Jumala ja hea inimeste  meelepärast on ja kuri jälle Jumala ja hea inimeste meelt wasta käib, maid saamad, kui ühe palju wälimise käsutäitmisele, sagedaste mitmesuguste hirmutuste ja ähwardamistega  sunnitud. Jumala armust ja sellest, et Jumalal hea meel on hea ja maga laste pärast, ei kuule lapsed midagi; aga Jumala hirmust, wihast ja karistusest räägitakse neile koolis ja kodu pitkad ja hirmutajad jutud. Kartuse ja nuhtlusega sunnitakse lapsi sõnakuulmisele ja hea teule. Wälimine sundmus, ei ole küll mitte alati lapsele kahjulik, ja wahest läheb teda koguni hädaste tarwis, sest ta juhib last korralise elule, kinnitab tema sees head tahtmist, harjutab  teda, et ta oma mõistusega oma himude üle peab Valitsema, sünnitab seega tema sees kindlust ja hoiab teda lõdwuse eest. Kui aga last käsutäitmisele ükspäinis wälimise  sundmuse ja hirmu läbi harjutatakse ja ei mitte ka armu läbi arusaadawa sõnakuulmisele, mis lapse enese tahtmisest  wälja kaswab, siis puudub niisugusel kaswatamisel wooruslik alus; temast wõetakse tema loomulik tahtmine ja kindlus ära ja teda tehakse masinaks, kes ilma teadmata, arusaamata, tahtmata ja südametunnistuseta töise inimese käsku peab täitma. Sagedaste kuuldakse seda kaebdust, et lapsed waletada, salata, olla täis kamalust j. n. e. ja meie ise ei wõi seda alati salata. Ja ometigi on laps oma loomu järele tõelik: wäetima lapse sõnad on alati tema mõtte ja mõtlemisega üks; tema näu, silmade ja ka heale sees ei ole mingisugust kamalust, mis mitte tema kõne ja sõnadega kokku ei sünniks. Tema ei ole meel mitte õppinud mait olema ja ütleb ilma kartuseta ja kurja peale mõtlemata kõik, mis ta teab ja tahab, on nii rumal ja aitamata tõtt salgama ja meel wiletsam walet rääkima. Tema ei tee mitte wahet selle wahel, et ta seda mitte ütlema ei pea mis on, ja selle wahel, et ta seda ütlema peab, mis ei ole. Tõnu oli kord seda teinud, mis ta mitte ei pidanud tegema, tahtis sellepärast  oma ema eest ennast ära peita ja ütles pisukese wenna Jukule: „sina ei pea mitte memmele ütlema, et ma siin sängi taga istun." Nii pea kui ema tuppa tuli, ütles Juku: „memm, Tõnu ei istu mitte siin sängi taga." Tihti peetakse laste juures seda maleks, mis sugugi mitte male ei ole. Meie ei tunne ega mõista lapsi, ja lapsed  ei saa meist aru. Nemad räägiwad kõik, mis nad mõtlewad,  ja seda, mis neile meele tuleb. Nemad ei tee wahet tõe ja luuletuse wahel, ei omas kõnes, ega töiste jutus. Mis nad ütlemad, ei ole sagedaste tõsi, ilma et nad waletada  tahaksiwad. Siis alles, kui nad esimist korda hea ja kurjatundmise puust on maitsnud, on: sel silmapilgul, mil nad aru saamad, et keegi ka seda wõib öelda, mis mitte tõsi ei ole, on wõimalik, et nad ise malele saamad eksitatud. Pangu seepärast iga mees seda tähele, et ta lapse käest mitte kaksipidi mõeldes ei küsi: „kas see on ka tõsi, missa mulle ütled? Ega sa ometi ei maleta? Ega sa ometi seda ja seda ei ole teinud, ehk seal ja seal olnud?" j. n. e. Russoo, kuulus Prantsuse lastekaswataja, ütleb ühes kohas:- „Laste maled on nende juhatajate süü; neid õpetama tõtt rääkima, ei ole mitte muud, kui neid maletama õpetama." Ja meie peame temale ses asjas enamiste õigust andma. Laps ei mõista eesotsa tõe ja male wahel mingi wahet teha. Üks nelja mõi wiie aastane poisikene, kes ema ettewaatamata  küsimiste peale: „kas sa oled seda teinud?" „kas oled seda katki murdnud? j. n. e." ikka tõe põhja peal „jah" ütles, sai emast sellepärast kiidetud, ja ema andis pojukesele peale kauba meel selle manitsuse kaasa: „Sa pead ikka tõtt rääkima ja ei iialgi maletama." Pojukene pani seda maenitsust  ka hoolega tähele ja täitis omas arus truuiste ema käsku ja ütles alati „jah"; aga pea nähti, et laps „tõe ütlemise" all muud ei armanud kui „jah" ütlema ja male ütlemise juures jälle muud kui „ei" ütlema. Tema ütles alati tõtt, see on: tema ütles iga küsimise peale „jah", ja oleks ka kõige suurema süü enese peale wõtnud ja ennast kõige suuremaks kurjategijaks tunnistada mõinud. Ka siis, kui laps tõesti juba teab ja aru saab, et ka maletada wõib, hoiab ta ennast male eest ja peab nagu malele alles harjutatud saama. Laste maled on enamiste hädawaled: nemad tahawad endid ehk tõisi häda sees aidata, neid karistamise  eest hoida j. n. e. Juhtub ka waheft seda, et nad oma malega töistele ohwrid wiiwad ja töiste süüdi enda peale wõtawad. Niisugused lapsed, kes oma süüdi töiste peale ajawad ja tõisi walelikuks teemad, et aga endid karistuse  eest peasta saaksiwad, on juba korratumad lapsed; lapsed,  kes töiste peale walet tõstes, tõisi laimata püüawad, kas sellepärast, et endid töiste silmas ülendada ja heaks teha, ehk paljalt tigeduse pärast, on juba koguni kõlwatumad  lapsed ja mõiwad üsna nurjatumateks inimesteks minna. Õnneks on niisuguste inetumate laste arm pisukene. 111. Üleüldse kannab kodune halw FOWkaZwatamin? ja oma enese sarnaste seas üleskaswamiN7"Ms walet, pettust ja tõe salgamist kõige enam õpib, suurema osa süüdi. Aga ka kool ei ole sellest süüst üsna lahti, maid kannab ka hea osa oma turja peal. On koolmeistrist, kes oma õppijaid  tõe salgamisele, malele ja pettusele ise harjutawad. Muidugi ei sünni see nii inetumal kombel, nagu meie seda ühest koolmeistrist, keda tubliks koolmeistriks peeti, ise nägime. „Miks teie ütlesite kirikuherrale, et ma metsa läksin puid tooma? Teie oleksite jo wõinud öelda, et ma külasse last ristima läksin, sest teie teate jo, et ma last kooli ajal alati ristima pean minema!" ütles see koolmeister oma koolilastele.  „Meie käest küsiti, kus koolmeister on, ja meie ei tohtinud jo waletada." „Aga muidu wõite teie küll waletada!" oli targa ja kiidetud koolmeistri wastus. Wähem awalik ja rumal, aga siiski peaaegu niisama kahjulik  on see, kui koolmeister nagu see ka sagedaste sünnib oma laste kirjaseadmisi ise teeb ehk teha aitab ja parandab  ja neid endid sus uuesti laseb ära kirjutada ja koolikatsujale  seda siis kui laste enda tööd ettenäitab? ehk lastele  mõnda tükki olgu mis asjas tahes heaste selgeks  õpetab ja siis koolikatsujale tuhka silma püüab wisata, nagu mölstaksiwad lapsed igalt poolt nii heaste, kui seda iseäranis õpitud tükki. Weel sagedamini sünnib seda, et koolmeister üsna teadmata ja tahtmata lapsi malele ja salgamisele harjutab, ja seal juures ise arwab, et ta Jumala ja inimeste meele pärast teeb. Inimene tarwitab oma mõtete ja tundmiste awaldamiseks keelt. Kes aga üksi seda wälja ütleb, mis ta tõesti mõtleb ja tunneb, ja nõnda ütleb, kuida tema mõtleb ja tunneb, räägib tõtt, on tõelik. Rääkima ja mõtlema  on lapse juures esmalt üks ja seesama ja peaks ka kõige tema kaswatamise aja selleks jääma ja ei peaks teda mitte midagi muud rääkida lastama, kui ainult seda, mis ta tõesti mõtleb. Kui aga last õpetatakse paljalt sõnu järele rääkima, kus temal asjadest oma mõtted puuduwad ja kellest tema sugugi weel aru ei saa, ehk sõnu, mis tema lapseliku mõtlemise ja tundmise pnridest üle käiwad, siis õpetatakse teda seega järele lobisejaks, ehk nagu kuulus Pestalozzi ütleb, tehtakse teda löuapruukijaks, ja kisutakse seega last tema oma tõe loomu seest wälja. Kui sagedaste ei lasta lapsi wastuseid pähä õppida, et nad arusaamata küsimiste  peale wastata wõiksiwad. Kui sagedaste ei lasta neid sõnu seletada, keda nad asjalikult sugugi ei tunne, ja mis nende maimu ega südame sees ei olegi! Ka kui last õpetatakse tõisiti rääkima, kui ta mõtleb, ehk südamest ütelda tahab; kui teda kästakse kõnekäänust, pähä õpitud sõnu, kirjakeelt, mis tema lapseloomu wasta on, rääkida, siis wõetakse  tema seest tema sisemist tundmist ja tõde tema kõige ilusamat lapselikku maimu ehet ära ja harjutatakse teda wõerast wara, mis tema enese sees ei ole, enese omaks waraks pidama, seda enesele himustama, walsrahaga kauplema  ja tehakse seega malele ja pettusele uksed ja aknad pärani lahti. Kõige wähemalt wõib laps oma sisemisi tundmist sõnadega amaldada. Tema tunneb neid asju nagu udukombel, ei wõi neid mitte oma mõtete aluseks teha, temal puuduwad nende tundmistele sõnad ja awaldab neid keha liikumisega, kätega, näuga, silmadega j. n. e. Ka täieealine inimene ei leia sagedaste oma tundmistele sõnu ja tarwitab sõnu, nagu „äraarwamata", Ärarääkimata"  j. n. e. Lapse sees on üks iseäralik loomuline häbenemine, oma tundmist nimelt töiste kuuldes awaldada. Sagedaste aga sunnitakse teda oma loomuliku  häbenemise wastu seda tegema, ja õpetatakse teda tundmist, nimelt niisugust tundmist, mis temale sootumaks wõerad on, sõnadega ehk kombedega awaldama ja kõigi inimeste  silma ette (turule) kandma. Meie koolides õpetatakse sagedaste lapsi, oma wagadust, armastust Jumala ja ligi-