nud, ja meie rahwa targemate meeste kirjatööd kinni pidanud, sest pealetungimise wastu kaitsemine on ka töö, kelle juures mitte töist tööd teha ei wõi. Lõpeks ei wõi ma mitte ütlemata jätta, et praegune Kirjameeste  Seltsi eestseisus hulga käsikirju läbi waatamiseks  olla wastu wõtnud, mis siis tema heakstundmise järele oma teed saawad käima, kas koju wõi trükikotta.  Eesti rahwas aga ärgu unustagu mitte ära, et see selts meie seltside waimulik ema on, ning täitku oma kohusid selle ema wastu kõige suuremal mõedul. Weel mõni sõna Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi näitusest, ühtlast mõne praeguse nähtawuse seletuseks. <Ä!eie oleme seda igal pool ja ajal harjunud Nägema, et kus Eesti rahwas iialgi ise tegewalt midagi tähtjamat ja suuremat asja ette wõttis, seal ikka ja alati mehi leiti, keS selle ettewõtte wastalised oliwad ning kõik mis wöimalik tegiwad, et teda nurja ajada. Kõiki Eesti rahwa ettewötteid, asutusi ja püüdmisi wõeti nimelt meie kodumaa kaaskodanikule Sakslaste poolt määramata umbusaldusega wasta. Meie ei ei arwa sugugi eksiwat, kui seda umbusaldust, mis meie Eesti rahwa ja Saksa seisuste wahel walitseb, walitseb mõlemate kahjuks, meie kodumaa kurwa ajaloo  loomulikuks wiljaks nimetame. See aja jooksul siginenud umbusaldus takistab ja rikub praegu meie kodumaa üleüldist edenemist üleüldse ja EeSti rahwa paremate püüdmiste kordaminemist iseäranis igapidi. Sellepärast on meie rahwa ja kodumaa suurem sõber ja parem poeg see, kes meie üksikute rahwuste ja seisuste  wahelt umbusaldust, wiha ja waenu püüab kautada  ning sõprust ja usaldust asemele sigitada, siis ilmub ühendus ja rahu, mis tuttawal wiisil tugemaks  teeb ja kosutab. See hea nõuu on kergeste wäkja üteldud, aga selle järele teha on raske, sest see nöuuab kahepoolelist iseenese ärasalgamist, mis inimese  kangekaelse ja tõrkse loomule mitte kerge ei ole. „ Armasta ligimest kui iseennast," see õnnistusrikas käsk, ja inimese loomuses pesitaw omakasu püüdmine (Egoismus) on küll mõtte poolest lähemalt sugulased, kui seda igamees tahaks uskuda, aga tegelises eluS ei taha omakasu kõrs naljalt iseenese ärasalgamine wilja kanda, mis suurem ühenduse tingimine on: Tege,  liseS eluS sigitab omakasu enamiste ikka enam umbusaldust,  mis kõige ühenduse hukatus. Tüli ja riid, wiha ja waen, millelt, kui ta iseennast  waSta saanud, tigeduse taim ilmale tõuseb, jäeksiwad meie kodumaal Eesti rahwa ja üksikute seisuste  wahel suuremalt osalt ka seeläbi tulemata, kui üksikud eesõiguslised seisused onka umbusaldust Eesti rahwa püüdmiste ja asutuste wasta kautaksiwad ja neid oma rahwuslise tegewuse juure jätaksiwad. Meie ei taha siin wanematest asjadest rääkida. Näituseks, kuda meil weel ikka ühenduse asemel lahutust ja tüli külmatakse, wõtame tänuwu aasta ära peetud Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi näituse. Mäherdust takistusi  Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsile teele ette wisati, kui ta omale peawarju hakaS ehitama, mis suurem ja sündsam pidi saama, kui seda seniajani oli harjutud nägema, fee on tuttaw küllalt. Aga selts oli wisa küllalt, oma ettewõttest kinni pidama, ning mingi takistus ei jõudnud teda sihile saamist keelda suur ja ilus, tore seltsi maja seisis peagi malmis. See oli mitmele okkaks silmas, ning mäherdust  kahtlaseks ja kardetawaks tegemist, laimu ja wale sõnumid selle seltsi maja pühitsemise pidu üle ilma kanti, on liig läila, kui et sellest weel tahaks kõnelda. Aga selts kannatas seda iseenese ärasalgamisega ära. Selts wõttis nõuuks ühe põllu- ja käsitöö näitusega maailma ette astuda, mis igale ühele pidi näitama, et sellest, mis tema majapühitsemise pidu peale tema kohta oli luisatud, mitte surnud sõna tõsi ei ole. Ministeerium andis wiibimata näituse luba, saatis auurahad ja kiituse kirjad näitusel wälja jagada. Mullused laimamised seltsi maja pühitsemise pidu kohta, ei jaksanud küll ülemal pool seltsile kahju saata, ega teda kahtlaseks teha, seda näitab juba see, et ministeeriumist  keelmata näituse luba ja mitmed auuhinnad anti, aga kodumaal oli laimulautamine ikka oma osa wilja kannud. Kui Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi eestseisus oma näituse tarwis Keiserliku Liiwi ökonomia seltsi käest auurahasid palus ei antud neid mitte. Mikspärast? sest kõigile töistele EeSti Põllumeeste Seltside näitustele, Tartus, MustweeS, Põltsamaal, PärnuS ei olnud neid rahasid keeletud. Sellepeale annab kiri kostuse, mis sozieteedi poolt Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsile kätte saadeti. Selles kirjas põhjendatakse  auurahade keetmist järgmiselt: Blanken- hagen olla sozieteedi ja selle auurahad üleüldise-tulu  edenduseks asutanud, Wiljandi Eesti Põllumeeste Selts olla aga iseäranis oma maiapühitsemise pidul näitanud, et temal iseäralikud era-eesmärgid, sihid ja püüdmised olla, millel üleüldise tuluga midagi tegemist pole, sellepärast ei wõida sozieteet oma auuhindasi  Wiljandi Eesti Põllumeestele nende üleüldisel põllu- ja käsitöö näitusel wälja jagada lubada. Seal on nüüd laimduse wili. Kasuliku asutusele, mis selts üleüldise põllu- ja käsitöö  edendamiseks ette wõttis, oli üks takistus teele tafitud auuhindäde puudus. Aga selts jäi sellest hoolimata oma eesmärgi ja ettewõtte juure kindlaks, muretses omalt poolt auuhindasi juure ja näitus, mille otstarbe ja siht juba ammugi Sakalas oli awaldatud,  sai ärapeetud. Niiheaste suure- kui weiksepõllupidajad  wõtsiwad sellest osa; 'auuhinna mõistjate seas oli seisuse ja rahwuse peale waatamata liikmed. Näitus läks param korda, kui seda esimesest takistuste all elule kutsutud asutusest loota wõis, käsitööd iseäranis,  kui ka weikeste põllumeeste poolt toodud hobused  leidsiwad kõikide poolt kiitust; auuhinna määravuste  ja jagamistega oliwad kõik rahul, mõisnikudgi  ei leidnud asjatallituse juurest midagi laita ja, nagu meile ustawalt poolt teatatakse, olla tähtsa suurepõllupidajate poolt tõendatud, et Wiljandi näitus  parem olnud, kui tänawune Tartu näitus, mis juba ilusa minewiku peale tagasi wöib waadata seal tuleb tuttawa ringkonna umbusalduse külwaja „Tallinna Sõber", kes alati rahu ja ühendust suus, aga riidu jg lahutust südames kannab, ja kirjutab kõikide imekspanemiseks, kes Wiljandi näitusest osa wõtsiwad, ühe teutuse kirja. Eesti seltsid wõiwad teha mis nad tahawad, ka kõige auusam ja param töö, kõige tulusam ettewõte nende poolt ei leia umbusalduse  ja omakasu eest armu! Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi näituse aruanne on Sakalas ilmunud  ja saab sealt ka töistesse Eesti ajalehtedesse edasi minema; wõrrelgu siis igaüks ise, kui palju sellest, mis „Tallinna Sõbra" „tuttaw ja täitsa ustaw"  kirjasaatja luiskab, tõsi ja wale on. Kui juba „Tallinna Sõbra" „tuttawad ja täitsa ustawad" kirjasaatjad niisugusi tükka Eesti rahwa püüdmistest ja Eesti rahwa asutustest ja toimetustest toowad, siis wõib juba igaüks arwata, mis tema „wähem tuntud ehk wähem uStawad sönumesaaijad" sepitsewad. „Tallinna  Sõbra" teutuse kirja meie õiendama ei hakka, seda teeb Wiljandi Eesti Põllunzeeste Seltsi näituse aruanne iseenesestki. Küll aga loodame ja ootame meie, et need auustamise wäärt mõisnikud, kes tänawusest  Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsi näitusest osawõtsiwad ehk seal auuhinna mõistjad oliwad, tõele tunnistust andes „Tallinna Sõbra" tema häbemata teutuse eest saawad awalikus ajalehes karistama -ja seega näitama, et meil „Tallinna Sõber" maha arwatud weel iga rahwuse ja seisuse seas auuwäärt mehi on, kellel rahu, ühendus, wastastikku usaldus ja selle püüdmine enam wäärt on, kui tühi kius, riid, tüli ja omakasu püüdmine, mis „Tallinna Sõber" kõigest jõuust meie kodumaa pinnale püüab külwada. Omalt maalt. Wiljandist. Eesti kirjameeste Selts pidas 29. Augustil oma wiiendc uat selle aasta koosolekut. See oli esimene koosolek, mda Selts omas majas pidas. Minewase koosolek ja selle koosoleku waheajal  oli Seltsi kassameistri herra G. Sach§'i juhatuse all ühe kõrwalise hoone mitu ruumi üheks saaliks kokku tõmmatud ja kõlblikult wälja ehitatud. Saalis on 300 künni 400 inimese Larwis ruumi. Muidugi saab see ruum senniks koosolekuteks tarwitud, künni Selts omale uue, palju suurema saali ehitab. President  Dr. M. Weske umbes kell 12 koosolekut  Seltsile õnne soontes, et temal nüüd ise oma maja, oma kodu, kus tema oma warandust wõib paigal pidada. Selle edenemise sammu eest tulla nimelt herrat Sachs'i tänada, kes hoolsuste tööd lasknud teha ja seal juures kulusid kandnud, kõige enam tulla aga Jumalat tänada, kes meie Seltsi hoidnud ja kaitsnud, ja silmnähtawalt õnnelikult  lasknud edeneda. Koosolejad laulsiwad selle peale: „OH wõtkem Jumalat, suust südamest nüüd kiita." Siis rääkis president saadikute saatmisest Peeterburgisse, Keisri Majesteetidele püha kroonimiseks  kõige alamalt õnne soowima. Ta andis teadusi saadikute ettewalmistamisest ja ütles, et kõik Eesti Seltsid Kirjameeste Seltsi eestseisuse käest umbes kolm kuni neli nädalat enne 20. Juunit, millal saadikuid ülemalt poolt Peeterburgisse kästi tulla, kirja on saanud, kus teada antatse, et kuberneeri herra heldeste lubanud selle eest hoolt konda, et Eesti saadikuid Keisri Majesteedi trooni ette lubatakse  astuda. Ka Wanemuine Selts olla sellsamal ajal kirjalikult ja suuscnaga teatust saanud, see on weel täielikumalt, kui töised Eesti Seltsid. Sellepärast  ei olla see sugugi õige, mis ajalehed „Olewik ja „Eesti Postimees" kirjutanud, et Wanemuine Selts saadikute saatmise poolest teotusi ei olla saanud, et saadikute saatmises parteiolekut olnud. President tõendas, et kudagi wiisi selles pühas asjas Eesti Kirjameeste Seltsi poolt parteiolekut ei ole peetud, et niisugune jutt täitsa tuulest wõetud. Siis andis Eesti Kirjameeste Seltsi auupresident prohwessor Köler teadust saadikute wastuwõtmise kohta Keisri Majesteetide poolt ja Neile kingituseks pakutud pildist,  sest president oli küll ministri herra ees käinud ja tänukirja alla kirjutanud, siis aga koju pidanud tõttama, selle nõuuga, et uueste Peeterburgisse tagasi minna, aga oli siis telegrammi liig hilja kätte saanud. Aruanne sellest tähtsast saadikute käigist on ju herra Th. Jakobsoni poolest täielikult antud, mida ka prohwessori herra õigeks ja heaks kiitis. Ta lisas juure, et see üks suur armu näitamine oli, kui Keisri Proua Tallinna saadikule herrale Jakobsonile  kätt andis ja lubas Oma käele suud anda; sellega on ühtlasi need auustatud, kelle saadik herra Jakobson oli. Selts kuulis waimustusega meistri oma suust meistri töö, nimetatud pildi seletust. Kõneleja laskis lõpeks Keisri Majesteetisi elada, mis peale koosolejad waimustusega: „Jumal Keisrit kaitse sa!" laulsiwad. Siis lasti prohwessorit Kölerit elada, nimetatud pildi raamide nikerdajat herrat Adamson'i ja herrat G. Sachs'i. (Järg jäcb tulema.) Krimmist saime ustawa käe läbi järelseiswa kirja, mille peale selle kui mõne liig kareda koha oleme pehmendanud, mõtte poolest muutmata  trükki paneme. Kiri käib nõnda: „ Südame watuga peame meie nägema, kuda „Olewik" mida mõnelt poolt õigusega „Kolewik" nimetatakse oma suu iseäranes wiimasel ajal punnini sappi täis wõtab, mis ta andeksandmatu nurjatumal wiisil meie auusate suguwendade peale wälja purskab. Omas hirmsas purskamise tujus ja erakondlises määrimise mässus ei läbe ta ka meid Krimmi Eestlasi puutumata jätta, waid ,weab meid ikka wale kujul maailma ette. Seal on „Olewik" omale jälle hiljuti ühe J. J. Krimmi elust ühe kirja lasknud kirjutada. Et see kiri muud ei ole, kui inetu wale ja jampsimine, seda oleks herra Grenzstein kui haritud mees küll isegi pidanud aru saama; aga näitab, et tema seda ei jaksa teha. Tähendatud J. J. kirjas saab geograafia teadus küll armetumalt jalge alla sõtkutud, aga mis hra Grenzstein sellest hoolib, kui temal aga „põhjusid" on. Nimetatud J. J. kirjutab: Krimmis ei olla wargate ja rööwlite pärast, kes teede peal hirmsaste inimeste kallale kippuda, sugugi wõimalik elada; ka kodu tungida Krimmis wargad ja rööwlid katusest sisse. Teekäikusi linnadesse ei wõida muidu ette wõtta, kui hulk wankrid ühes mooris, kus juures mehed ise tublid sõjariistu ühes peawad kandma, sest muidu olla hädaohtu iga silmapilk karta. Peale nende ja hulga muude malede kirjutab „Olewik"u J. J., et Krimmis palawus nõnda suur olla, et sellepärast sugugi wõimalik ei olewat tööd teha j. n. e. Mis leiame meie peale paarikümmend aastat siin elawad Eestlased neis awaldustes? Oma kaas- Krimmlaste auu - kaitsmiseks peame meie tõepõhjusel,  mis 20 aastane siin elamine kinnitab, „Olewik"u lugejatele silma selgituseks järgmist teatama. Meie ümbruses on Tetarlaste külad Alma-Tamak, Alma- Burljuk, -Alma-Tarchan, Dshawzurek ja Wene küla Nikolajewska; need külad on iga üks umbes B—lo8 —10 wersta meist eemal ja enamiste meie piirenaabrid. Nende elanikude auuks peame meie tunnistama: meie jätame oma adrad, härja ikked, rihmad, ahelad ja kõik mis künni juures tarwis on ööseks künnimaale wahel 4 wersta külast kaugel, ja tuleme ise koju öömajale, ilma et meil ?arta oleks, et neid keegi ära warastaks, ehk üks ader ratastega küll üksi juba rubla wäärt on. Nõndasama jäewad meil wiljakoristamise ajal wikatid, rehad, hangud õhtu põllule maha; hommiku tööle minnes leiame aga iga üks oma tööriista samalt paigalt, kus ta õhtul jäi. Praegu, kus wäga palawate ilmadega wiljakambrites,  mis tubadega ühe katuse all on, wili salwedes soojaks kipub minema, peame meie uksed ja aknad öö läbi lahti, et öösine wilu õhk wilja jahutaks;  karta pole iial, et keegi sealt peutäit warastama