randadele Inglis maa poolt julget kaitsust saada, Austrias on ka meeled õige rahutud,  ometi püütakse neid ametlikult poolt wõimalikult waigistada, tõendades, et reis kõik Austria walitsuse teades ja tahtmisel sündiwat, et Saksa maa midagi Austriata ette ci wõta ja et sellest ennemini Austriale  tulu wõida tõusta, kui hädaohtu. Wiiinati nimetatud maades mõjub ka see rahustawalt, et Saksa keiser ka Wieni, Austria  keisrile külaliseks saawat minema. See sündiwat sügise, kui mitte warem, siis keisri Frants Joosepi 40 aastase walitsuse jubileumil, Jtalia kuningale külasse minek  jäeda ehk tulemaks kewadeks, Saksa lepingu-nöuukogu on keisrile tänu ja truuduse  tunnistust saatnud, kus temale lepingu-riikide  täielist ja kindlat .allaheitmist ja poolehoidmist awaldatakse ning keisrit tema ettewõtetes ja tegewuses kõigiti toetada töötatakse,  rahuga, „ma tahan purjus inimesi kaitsta." jWanakese tulipunane nina näitas selgesti, et ta tundmata inimesi ci tahtnud kaitsta; ta oli ise, nagu ma kuulsin, wiina kaupleja Rheini jõe äärest Rüdcsheimist.) „Waatke preilil Purjus inimene on Jumala  kallist andest haige ja mis ta enesest wälja heidab, on selge sula taewa õnnistus.  Ta on ka warsti kaine ja terwe, kui ta õnnistuse üleliigsest osast lahti saanud, aga merehaige inimene Puh, see on ju tõesti Päris loom. Tema ei ole muust asjast haige kui laewa öõtsutamisest ja õõtsutamine on ju nii igapäewane asi, et keegi õige ristiinimene sellest ei tohiks. Ka mina Põlgan merehaigeid, ma ise ei ole ialgi merehaige olnud; lähen juba kolmat korda üle maailma mere." Neiu Lcidig naeris heledasti wanaherra  keutsaka kõne üle, misga ta oma kaubatarwitajaid  puhtaks püüdis pesta. Aga kindlaks oli täiesti saauud, et merehaige inimene põlgamise wäärt on. Ka mõlemad noored mehed oliwad selle-otsusega-wäga mõnus. Elaw kõnelemine kestis edasi. Weel pudel weini kutsuti lauale. Laew hakkas juba tublimini õõtsuma, uks noortest herradest jäi järsku wäga jutukehwaks.  Ta hakkas arglikult ukse ja oma sõbra poole wahtima . . . Ma naersin,  sest ma teadsin, mis tal wiga oli. „Noh, herra von Werner," ütles preili Leidig, „miks te' nii wait olete?" „AH mina, 00, küll ma kõnelen," hüüdis  isand ennast ülesse ergutades. Nüüd tõmmas ka teise nägu kollakaks. Preili Lcidigi terane silm pani seda tähele.  „Mis teil on, barun Willmer?" küsis näitlejanna imestades, „teie olete nii kahpatu  I" „Mina, oo pole mul wiga midagi."  (Järgneb.) Eesti maalt. Wastselinna „linna kandsu" kallal kaeweti Jaanipäewa nädalal iga päew pääle z saja mehega, jdrgmisel nädalal tehti seda tööd wähema jõuuga edasi. Suurem osa müüri alust ja lossi keskkoht, kus tähtsamad ehitused seisiwad, on täitsa wälja kaewetud, kohati ka parandatud saanud, nii et nüüd ! kaunis selge kuju lossi seisukorrast kätte on ! saadud, Kuid kõige otsimise tõttu pole korda läinud, lossi kaewu kätte saada, kus rahwa jutu järele lossi warandus puhkama peab. Küll on mäe päält ja küljest otsitud, aga ei saadud juurde. On wist täitsa prügiga kiuni maetud. Ka ei suudetud lossi kesk- ! kohas kaewamisega Põhja Pääle saada, kui kord Prügi ja risu ära oli koristatud, tuli jällegi all wõlwitud lagi wastu, mille all uuesti puru leiti, nii et wiimati järele jäeti, Rahwas teab rääkida, et lossi majad  kaheksateistkümnes?) kordsed olewat olnud,  Mõned toad oliwad kaunis terwed, üks ahi oli üsna rikkumata, Imestada on, kui suured kiwid sinna ehituseks on tarwitatud  ja kõrgele ülesse taSsitud, Kaewamisel  ei ole suurt iseäralist leitud, muud kui mõned kiwist suurtüki kuulid, mida Wene sõja- Mägi 16-mal aastasajal on tarwitanud. Ka leitud  ükskäsikiwijamuidmajariistu. Kaon lossi müüridest wäljaspool kolmes kohas kaewa- mist ette wõetud, kus endisel ajal lossi kõrwas kaunike linn on asunud, niis werst maad eemale on ulatanud, kus üks sild praegugi „alewi sillaks" hüütakse. Sääl kus nüüd mõisa rehed, on muiste kirik ja surnuaed seisnud, luid wälja tulnud, Kõrtsi taga on kaunike küngas, mis aga purustatud hoonete «varemetest on tekinud. Endist linna aset täidab nüüd enamasti mõisa, Mõni werst eemal kiriku poole, Praeguse surnuaia ligi, on nõmme wõi palu pääl «vanaaegsed „kalmed," säälgi on kaewetud  ja uuritud, olewat ka üht ja teist leitud, mõned sõjariistad ja mundrid, ühes aga ka ühe hilisemal ajal tehtud kurjateo jälgesid ühe noore naesterahwa surnukehal  Öeldakse ka üht ahju maa seest wälja saadud olewat, Uurimise esimehed ja juhatajad on Tartu tagasi sõitnud, kohaline  mõisa «valitsus aga laseb edasi kac- Ivada, niinelt müüride kallal, LigikoliM rahivas nimetab tööd „kulla kaibmiseks" ja iinestab, et mõnda tühja asja tallele paudaksc Wastselinna loss, mille sarnast kindlat seisukohta küll «vähe leida on, ta seisab kolmelt poolt jõe arudewahel ehitadianstal  1274 Tarin piiskopi Friedrichi käsu pääle, «varjuks Wene «naa «vastu, mille pärast ta ka «väga kindlalt tehti. Seda otstarbet on ta ka täitnud; iga kord, kui Wene wäed Liiwimaale kippusiwad, oli Wastselinn  esimene käsile «võtta, aga ta jäi wõitmataks, kuni aastal 1558 ta ometi Wenelaste kätte langes. Kaua aega kausis küll Jürgen üksküll kõigest 60 rüütli ja weiksetalupoegadehulgagakmdlatkohta, etaga ordumeister Fürstenberg, kes Liiivi sõjamäega  Kirapää lossi juures laagris seisis, abiwiimisega kõhkles, pidi ta ära antama, 1582, aastal anti ta rahulepingu järele Poolakate kätte, kelle käest teda aga hiljem Rootslased ärawöitsiwad, 1656, aastal, mil jälle Wene ja Rootsi wahel sõda oli, andis Wastselinna komandant von Aderkas ta kergesti Wenelaste kätte, Kärde rahulepingus  aga anti ta uuesti Rootsi oinaks. Põhja sõjas oli jälle Wastselinn esimene Liiwi kindlus, mis Wenelaste lätte langes, sest aastal 1702 on sääl jn Scheremetjewi sõjalaager seisnud, et aga loSsi «võitmisest midagi ci räägita, on arwata, et Rootslased  ise lossi maha jätsiwad, kui Wene «väed mil puhul ku Tartu ära hämitndi, Pärast on lossist palju lima mõisa ehituseks ara wiidud.  uhked loaremed on weel niilldgi imeStainisc uninrilised, Ilmad oliiuad Wõru pool siiamaani  wäga kuiivad ja külmad, põldude seis wäga waene, uimelt linad ei tahtnud ülessegi tõusta, heinamaad oliwad kohati paris Paljad, kaeblusi oli igal pool kuulda, et „nälg ju kaelkotti kohmdab ja keppi annawadt Kuid heinategemine jääb küll hästi hiljemaks, kui endistel aastatel; inimesed ei taha weel heina nutma hakata, waid la- Praegu on mitmes koha? hobuscmched hul< gana ametis, inaad ara, ehk jälle tee Pääle undamas, Hoolikad mehed teeniwad Päejärwe  üutminKwn praegu üsna järele jäetud,  sen ks kui auruniasin järwe äärde pääseb,  sus on nõuu aurujõuga täitmist ette wöita, Sinna kulub küll mõni tuhat kubilsülda  ivecl ara, Tülitsemised raudtee > tööliste ja siinsete elanikkude wahel ei hagi löpeda. leiti jälle T, kõrtsi li- Tungima palme pääle awaldame siin üht kirja, mida meile selleks maalt sisse saadeti. Eesti Kirjameeste selts> Eestseisus annab wumases koosoleku kokkukutsumise kuulutuses ajalehtede läbi teada, et ainult neil wanadel seltsi liikmetel hääle õigus on kes 1837, aasta liikme raha on ära maksnud, ehk enne koosolekut ära maksawad  ja käsib neil, kes tänaivu aastal liik. meks on astunud, tänawu aastase j 1383) liikme raha ära maksa; aga selles kuulutuses  ei ole mitte üteldud, kas täiiawuslcl liikmetel abipresideudi walimises siis ka hääle õigus on ehk mitte. Niisugune kahemõtteline  kuulutus wvib walimise ajal segadust tuua, nagu seda ennemalt wahcl meel arnsaadawamate  'asjade juures on eite tulnud. Ma palun, et auustatud E, K, seltsi Eestseisus  selle üle ajalehtedes täielikumat seletust  annaks AuupaN.ituU üks se l tsi liig c, Nagu kuulutatud, pidi 21. juunil Wilaudis  Eesti Kirjameeste Seltsi koosolek  olema. Et aga kahjuks kuulutus ajalehtedes  liig hilja iliims, ei saanud see enne koosolekut kullalt ruttamaks ja mi oli vsawõtjate  arw illi wäikc, kõigest Paar liiget ja mõned wöörad. Et sääl siis muidugi suuremaid vtsusid teha ei lvõidnd, ci ole sellest koosolekust midagi iseäralist olnud. Naljakas on, kuita wccl ebausk nii sügawasti mõnede rinnas pesitab, et igal asjal, mis iganes juhtub, ikka tähenduse  juurde panemad, W, ivaljas leidis hiljuti keegi peremees, kui poegi hommikul kilesse ajaina läks, nende riiete pääl üht niadu lamawat, kes ennast rahuga kerasse oli tõmbanud. Üleauetu loom oli öösel lahtisest magamise - kambri aknast sisse roninud  ja poiste sängi pesitanud, ei teinud aga õnneks ühtegi wiga. Ehmatus oli suur, kui tigedat elajat nähti, Pärast tuhi aga arutamine, mis see tähendada. Et ühel poisil stjgiseMkrutikz minek on, siis tõtati kohe kaardimoori juurde küsima, kas madu hääd ehk halba tähendust toonud. Muidugi  seletati sääl asi ikka hää poole, üteldi  et madu ilmumine nekrutiks mineku hirmu ära olla kaotanud. Aga mis teab küll metsa loom inimeste saatusest? —s — Möldri saladus. Palaw Juuli kuu päikene paistis pilwita  taewast soojuses unistama looduse pääle, mis kõrwetawa palawus e käes nagu uimane ja roidunud oli. Puude lehed rippusiwad  pool närtsinult alla poole, linnud lõõtsutasiwad laiali aetud nokadega, tiiwad lohakil Puude wilus ja inimesedgi liikusiwad  higitsedes pilamist! omades talitustes.  Üleni to niunnd wanker wuras aeglaselt kabe wahutawa hobuse järele Koitla mõisa herraste maja ette. Noor mees, elama priske näoga, üliõpilase mitmemärwiline müts pääs, hüppas kergelt wankrist wälja; tema järele tuli weel teine noor ilma kodanik  wankri kummi alt nählawnle. Viimane  oli kahwatanud näoga, te silmade ja pika sirge kaswuga; pra katteks  oli tal laia ääricga kübar. „Oleme ometi kord siini" ütles wärwimütsi kandja ja tatsutas käega hobuse  selja peale „aga hobused on ka nagu kaltsud." sõnas kutsar. „Tule, kulla wennakene; ruttame wilusse!"  ütles kutsarist paruniks nimetud  wõcras oma seltsilisele. Nad sammusiwad  trepist ülesse. Toas oli jahedani, kosutaw õhk; aknate ees rippusiwad paksud eesriided, need ei lasknud mitte palawaid päikese tiiresid sisse tungida. „On aga siin kõik nii waikne ja eluta," ütles parun. „Näe, näe, mis ilusad lillid siin aknate ees lehkawad, ueed on tõesti Hulda enese rawitsetud ohoo, seal on ju mana Amor ise noolte tupp kaelas! Ahahah see tume õrn maigus,  need lillid ja gipsist kujud, siis weel see waikus tõesti, minu tädi elab nagu nõia lossis!" „Nagu paradiisis" parandas teine. „Mõiled Sa? -- Ja-ah, tõe poolest on see õigeni ja sellepärast peame siia rohtem  elu t geiun" sõnas parun ja astus klaweri poole, kõlas mõnus klaweri hääl läbi tühjade tubade,  Warsti jättis Parun Liudow klawei uiängiinisele järele keegi ei ilmunud, „Ai, see vu klaiver!" hüüdis Winter,  varuni seltsimees hiilgawail silmil waimustatult jn astus klawerile lähemale, „See on hääl kõla ja mõnu!" „Mis aga sugugi ci mõju, cgn kedakitgi  „nõi« unest" ei ärata"— wastas Lindow.  Winter lõi klaunri paal mõned toonid tasaselt kõlama, klaweri hääl oli täiesti rlus, ta ei olnud seesugust enncmine palju kuulnud, „Mis on luinu üüritud „kära kast" sile kõrioal" - mõtles ta iseeneses, „Älaugi wcel, inäugi tublisti" ütles Liudow tagasi astudes „Sinu iArnncd ! käimad varemine, Lase!" ' — „Ei t a kas läheb" lausus Winter wiiwitades, „Mänai!" ütles parun pool käskima!  häälel. Ja Winter mängis. Esiti " „Tubli! Sa mängid nagu Mozart!" — hüüdis Parun käsi öerudes, kuj j mäniiiitist oli lõpetanud, Kõrwalt toast kõlas õrn kätte Plaksutamine, siis ilusast ! nacstcrahwa hõbesclgest häälest südamelik ~ahahah" ja meel ühest teisest õrnast heakest „ohohoh!" j Winter tõusis ruttu klaweri eest ülesse ja meeldctuletades käega üle näo. Lähemal silmapilgul seisis ilus preili lahtise ukse peal, „See on ilus wäga rõõmustaw!" hüüdis ta südame- l likult Lindowi teretades. „Minu sõber.Miõpilaue AugustLÄnter mmu täditütar Hulda von Waldner"- - esiteles Lindow. Winter kummardas sügalvakt ilusa, lokkis  juukstega ja sügamate musta silmadega Hulda ees. „Härra Mozart, n>a tänan Teid toaga selle ilusa mängu eest" ütles Hulda kelmlikult ja ulatas Winterile oma õrna käekest.  Winter oli liig kohnietanud ja ja otsis asjata mõnda wiijakat sõna preilile  wastuseks; ahastades märkas ta, et maotusega wölgu jäi, sest Hulda pööris ennast naerdes ukse poole, kust teine preili sisse tuli. Seesugust õrna Malget nägu, ja südamesse waatwaid sini silmasid ei olnud  Winter tõesti e uemini näinud, tui tuppa tulem preili omandas. Jälle tuli teretamine ja esitclemiue; Winter kuulis ainult oma sõbra paruni käest uue tuima preili uime, mida ta iseeneses kordas: „vuu tütar Anna von Lindow." " „Aga kus siis minu kulla tädikene ise wiibib?" küsis jutukas parun. „Siiu, siin armas Oskar I" hüüdis elaw naesterahwa hääl ja ümargune proua von Waldner astus sisse. Mitte üks näo joon ega keha worm ei awaldanud Wiuteri  wördlewa pilgule, et ilus ja sale Hulda selle paksu-poolise proua tütar mõis olla; ainult silmad, sügawad ja mustad kõrgete kulmude all, oliwad neil ühesugused.  Ema silmade sära õli küll juba kustunud,  aga seda hiilgawamalt, täis nooruse  tulisust ja wallatust, särasiwad nad tütrel. „Meie oleme aias" seletas proua von Waldner „ei teadnud aimatagi et täna selle palawaga meel wõeraid wõisime näha. Korraga näeme tolmunud wankert alla talli poole niinewat >a —" „Mina jooksin Annaga ruttu waatama  ma aimasin juba et Oskar tuleb"  ütles Hulda ema kõne sekka. (Järg tuleb.) k 75 Postimees. 1888,