Lluustatud ~Saarlase" mälja andja saab küll tcadma, ct siii-.r osa koolmeistrid sest lehest osa ivõiivad, iuxd kõik on sclle „sõnakese" läbi laidetud,  rahwa silmas halwnks tchiud; leoga arwame endil asja küll vleivat auullkku wälja andja paluda,  meie mollid „Saarlases" awaldada, ja seega kooli ameti anu kaitseda. Auupaklikult, üks koolmeister mitmete nimel üksi seda rasket käiku kanda." Kõwemini mõtus ta raskest südamest õhkama poisi käed oina käekeste wahele sa räekis siis tasaselt murtud häälega edasi: „Uks kord pead sa Hcints meel minu juure tulema, mo isa ja ema saamad sind siis kutsuma, et sa üht krantsikcst minu hingeta rinna päele paned, kui ma oma wiimses woodis olen ja Jeesuse juure lähen, et säel ülemal  kuulda, et ma truiste oma kohust olen täitnud. Ma tänan Jumalat, et. sind tõlla siin leidsin, ma ci wöinud seda sugugi  uskuda, et ma sulle kõik meel üttelda möin, mis mull südame päel sulle üttelda oli; see on mulle rahu toonud. Mine Heints, mine nüüd koju." Marie tonkas poisi enesest eemale, siis tõmbas ta teda i jälle tagasi oma rinna masin ja kattis ta ! palge palama suu andmisega. „Niiüd on kõik möödas," ütles ta kahisema häclega, ja kuuni reol minestanud pois mürisedes pingi xäcle langet, ruttas ta isi kindla sammuga meski roole ja Heints kuulis meel paljast reemsne kahinat. Kui üks lngloomuline asi tuli see Heintsile  c::e. Ta pides hõbesõrmust oma sõrmede  -raini, maaras seda kahmataud kuu walgwc joonie paistusel. Tõeste Marie oli nim omlud ja temale suud aunud, aga me Marie kellega ta oma kodu külas Kirmetis  oli rantnda tahtnud, ei olnud ta enam unne. Tema juures oli midagi pühaliku,  üigloomuliku olnud, mis Heintsi oli keelnud oma südant temale tühjendada, kui see ta käte wahel oli. Poisil tuksub ta süda kuuldawalt rinnus ja wilu öö õhk pakistaw, ta kiskus oma jaki lahti ja pakkus oma palja rinna waikse tuule-hoole kosutamiseks. Siis jälle kuulatas  ta, kas ta mitte ühte kahinat ehk häelt ci kuule, mis teda kutsuks, aga kõik jäi wagusi, paljalt nahkhiired mängisid oma kirju mängi üle maa pinna. Punase kuu walge ees tantsisid kerged pilwe rünkad, kui maimud taewa all, suur kartus tuli tema päele, ta jooksis külase selle maja juure tagasi mille ees ta enne kahewahel möttetes oli seisnud, ja wali koera aukumine  kuulutas marsi koduste ainsama poja tagasi tulemist. Marie oli koduse tagasi tulnud, maja ukse lukku pannud ja toetas ennast seina mõstu, et natuke puhata. See praegune jutt kõlas meel ta kõrwus. Mis oli ometi Heints ütelnud? et ta ühte paljast raha kotti, ühte kõma südamega  inimest omale meheks mõtuud? Ja muidugi seda on ta ütelnud, ja ta ei olnud  senna päele midagi wastanud, kus ta oleks pidand mastama, et ühel niisugusel mehel, kui Uuetalu peremees on, kellel kül mitte palju söbru ei ole, aga ka mitte üht ainust roiha meest külas ei ole, ja ma oleks pidand ütlema, et Uuetalu peremees neid kurje sõnu mitte ci ole teeninud. Wähe, jah õige mähe tundis Marie seda meest, kellega ta nüüd elu aegseks pidi ühentud saama, mähe oli ta üle pea temaga  juttu ajanud. Ta elas üksikult, kes wäga arwa teiste küla inimeste sega tuli: lapsed olid talle sagedaste sõimu sõnu järele hüüdnud, kus ta neile juhtus wastu tulema, Marie aga täedis, et ta seesugustel  kordadel temaga oli juttu aeanud ja ta pead sillitanud ja ta muidu wäga kurjad  silmad siis wäga armulikud olnud. Nenda ei jooksnud ta tema eest enam ära, nii kui teised lapsed, waid julgeste talle silmi waatnud ja naeratanud, kui ta tema päele waatas. Päew enne seda, kui ta oma leeriõpetuse järel lauale pidi minema, oli ta temale jälle juhtunud wastu tulema, siis oli ta tema käest kinni wötnud, temaga mitmest asjast juttu ajanud ja temale ühe kena asja lubanud kinkida, mis ta aga mitte ei julgenud anda. Tema oli lubanud  emaga selle asja üle räekida, aga ema ei tahtnud jo ennegi sest midagi kuulda, see kord jäi asi nenda sama, et sest polnud  tähele panna. Nüüd oli see pruudiks saamise lugu ta kaela tulnud, ja see wana mees oli selle häda täitja. Ja kui kartlik kosija ta ise olnud, sest saadik, kui Marie ema tüdruku naeseks wõtmise luba oli annud, ei olnud ta säel enam käinud ja esite kirikus tahtis ta temaga jälle kokku saada, üle uhke sööma aja oli ta küla-trahteris tellinud, kõik pidi rõõmsaste viskama aga ise tahtis ta oma noore naesega otse kirikust koju minna ja senna jäcda. sJärg jääb tulema.s Isamaalt. Kihelkonnast oleme kirja saanud, mille sees meile teatakse kui kaugele rahwas sääl mere äerscs  koguduses maade päriseks ostmisega ou edasi astunud. Kiri käib uenda: Meie koguduses on 6 talu jn S wabatniku kohta päriseks ostnud. Neist ou Lümanda maldas Kurewere ja Tammesse külas 3 talu kohta ja Metsa-Aawassoo talu koht ja üks wabatniku koht Uudes külas. Attla maldas 1 talu ja 3 wabatniku kohta. Gottlandi maldas üks ainus talu koht. Karala maldas üks ainus wabatniku koht mõisa lätsi pääl Wilsandi leidus. Teadustaja kurwastab selle üle, et sääl rahwas see ebausu mõte ikka meel rahwa suus liikumas on, ct päriseks ostetud kohad, edespidi  jälle rendi alla langemad ja see päriseks ostmise  raha, mis sisse maksetud on, saab üksnes rendiks arwatud, on aastade jooksul sisse maksetud raha rendi hinnaks ära kulunud, siis wõetakse maa käest ära, ehk osta uueste jälle päriseks. See wale jutt on meie rahwa seas omale uskujaid  suurel mõõdul leidnud. Niisuguse ülirumala jutu wastu seletust anda on minu arwates ilma suurema kasuta, et niisugused „Saarlast"  ega mingit teist aca lehte ei loe, ja aca lehtede  pidajad, keda siin iväga wähe on, juba ammugi  nii kaugel on, et seda walet põlgawad. Mis peame nüüd niisugustest juttude acajatest ja selle ! kõlwatuma wale uskujatest arivama ja ütlema? i Muud midagi, kui seda: kus sellesarnatscd ivale ! jutu uskujaid meel küllalt leidwad, saal on iv ai m u haridus wäga halwas kordas. K. kogudusest. Säölt kirjutab meile sõbra sulg: „W e c-t eg i a ou haige." Kiri käib neuda: „Tiitsel kartuhwli maha tegemise aeal oli elataud uacstcrahwas M. T. üheperemehe juures päiliseks, kus ta pääwa tegemisega ivõlgu jäänud wilja külimitud  pidi ära seletama. Ühel õhtul, kui ta mitte pääwa tööl ei olnud, tuleb M. T. sulase juure ja palub seda peremehele öölda, et ta nüüd mitte enam päewi ei wõi see kord edasi teha, sest tema pidada kodust kaugele ära minema, talle olla kaugelt maalt „Põidi poolt" mees hobuse waukriga  järele tulnud, see iviia teda senna poole haigid  parandama ja tobisid tohterdama. - - M. T. jäi nüüd mõneks hääks paamaks kadunuks, kuuni ta nelipühade eel „Põjdi poolt" hobuse-wankriga tagasi K. kõrtsi juure toodi. Nüüd oli temal suur koti täis kõigesugust liha ja muud kõhu materiali  kaasas; kui rikas tema hõbeda ja kulla poolest  oli, seda ei wõi jo keegi wälja öölda, sest seesugune  „maiiimuii" tormitab mähe platsi ja möib iväga hõlbsaste tassu uurdes salaja paikas marjul  hingada, kui rahul peetakse; nii palju oli näha, et naesuke suure julgusega kõrtsi „letti" ette mõis minna ja üks nael (piiritust) wälja tellida, ilma, et selle tasumist liha koti, ehk 8 naela linade pääle oleks muljunud, seda audis salajam warandus wälja; niisugusil hciilpäiwil, kui käsi nii korra pärast  käinud, siis meie auus arst „wa lahmuse" ja „laksperi" see on „iva-karjajaagu" päälegi ei maata, maid „ainpeeretus" peab edasi minema, mis siin mais ka liiaste kurku ei öölda kõdistawad. Siit läinud „sõna-tark" M. T. ameti õde „weetcgia"  L. M. juure, kes õige ligidal elab. Seda küla käiku ei wõtnud ta ka mitte tühja pudeliga ette, ega ta ometi nii rumal ei ole. Siin uõud- nud ta millu, mida „Põidi pool" lammaste haparduse  pärast sugugi kaasa ei ole antud. Kui „mec-tegia" enesel neid ei öölnud mitte vlemat, wastanud, „sõna-tark": snll ei ole iial midagit ja läinud minema: õues annud ta „wee tegia" wäikse lapsele natukese Pvidlase lamba liha, missest laps ka oina emale annud, unda süües see (ema) aga raskestc haigeks jäänud ja üles paisetanud, seega, meie K. kogudusse kõige targem ja kõigeparema  „wee-tegia" on praegu haige ja päälcgi „sõna-targast"  raskeste salwatud, selle salwamise eest aga lubab „wee-tegia" abikaasa „sõna-tarka" kord häästi uhtuda. See tcatus näitab üks üsna imalamauga mage küla rahma jutt olcwat ja olekski seda, kui selle juure mitte seda õpetust ei julgeks lisada, et rahwas üks kord nenda „sõna tarkade" ja „wee-tegiate" pettuse paelust wõtakfid lahti lüüa. Kõik niisugused küla arstid, wiina päält ivaatjad ja haisu tundjad on tõeste petjad ja osalt töö põlgajad, kes pale higist pahandatud saamad ja miina wingus miha meelt lahutawad. Kurwa südamega pean ma tunnistama, et meie ümberkaudu õige rohkeste „wee-tegijad" on, kes mõni suurema, mõni wähema avu fees on rahwa silma ees. Oma külas, kus naad elawad on need samad kõige alatumad inimesed, päälegi wecl see „sõna tark" kes omale täis pool tosinad pilkamis  e ja sõimu nimesid on korjanud; ta kiitleb ennast  taewa Taadiga Jumalaga suure tuttawa ja sõbra olewat, ta mõistab palju kirjast rääkida, ta mõistab silmi pööritada, ta mõistab waletada, ta mõistab nabritc wahel riidu teha, ta maletab hirmsaste, aga ta leiab nagu ma ütlesin siin omas rahwas wäga wähe uskujaid. Selle pärast ei tee ta siin nii suurt kahju. Aga nagu kõik targad kaugelt kuulsad on, nenda woib ka meie „sõnatark" wõera rahwa seas austud saada, mida see koti täis kõhu wara ja 8 naela linu ja hobuscwankriga  edasi-tagasi küütimine küllalt tunnistab.