Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhuten'i järele ümber pannud M. Põdder.» XVI. 14. Üle mägede. Järsku traawisiwad mõlemad hobused mööda mäge ülesse. Palawamalt, piaaegu kõrwetates, surus mägede õhk Marinka palgete peale ja nagu tumedad, kakenud linnikud  rippusiwad wihmarasked pilwed puude latwade üle. „Teie olete tubli ratsanik, Marinka!" pööris Bersek ennast wiimakS tema poole, kui tee ülewal pool lahedamaks  läks ja monastiri, ehk kloostri hiilgawad katused kaugelt töiselt poolt mäeharjalt läbi öö nende silmi wastastwud. „OH. küll see ammet meie juures selgeks saab!" koStis neiu murelikult naeratades, sest tema süda oli alles maha jaenud isa juures. „luba stis, kui meie alles lapsed olime, minu waene, õnnetu Selwa ja mina, ei olnud meile ükski hobune isa suurte karjade seast, mis seal all madalikudes käisiwad, liig tuline, Berseki-isand! ..." Ta laskis oma hobust sammu käia jh pööris end Wiktori poole. „Hüidke mind Wiktoriks, sest et mina Teid ju Manukaks kutsuda tohin!" sähwas noormees Vahele. „Minul on üks palwe!" kõneles neiu edasi oma käe rinna taskusse pistes. „Jsa ei ole minule mitte palju puhast raha kaasa andnud, küll aga Veksleid ühe pangamaja peale Warna linnas. Kõik on selles kukrus. Tema rõhub mind; ma kardan ka, et ma tema ära kautan. Kas Teie tahate ennast sellega koormata?" Wiktor sirutas wiiweldes oma käe selle järele. „Teil on palju usaldust minu wasta, Marinka!" naeris tema. „Kõik!..." Seda ütles neiu nii südameliku healega. „Mina ütlesin Teile, et ma midagi ei ole, kui üks mees, kes mööda maailma rännates ajawiidet ja õnne otsib ja kes mitte kümne sammu kaugusele oma tulewikusse Vaadata ei jaksa!" „OH, Teie olete parem, kui töised, kes koju jäewad  ja ühegi tulewiku eest ei muretse! Kaö Teie suudaksite  minu usaldust petta? Ja kas Teie arwate, et minu süda seal selle raha kulles kinni on? Mina ei ole ialgi oskanud temaga ümber käia ja pian teda sellepärast niisama Teie kätte uskuma, kui iseennast. Wõi arwate Teie ehk, et mina ise mitte nii palju wäärt ei ole, kui see Vilets raha seal? Siin meie juures ei ole rahal tema omaniku käes Väärtust. Pealegi on see minu isa soow, et ma tema Teie kätte annan, sest paberid on Teie nime peale kirjutatud, Berseki-isand." „Wikwr tahtsite Teie wist ütelda, Marinka!" Reiu naeratas kurblikult. „Ma tahan enne näha, kas Teie seda ka wäärt olete... Wiktor!" „ Sõidame tasamalt!" Wiktoril oli nii iseäralik tundmus südames, kui tema oma nime neiu huultest kuulis. ..Mina tahaksin Teiega juttu westa, nüid, kui meie ükst oleme. Müristamise  pilw läheb mööda; parem on, kui meie eelkäija wäe juurde alles puhke aegu jõuame." „Nüid, kuj meie üksi oleme?" küsis Marinka, wiiweldates  tema soowi täitmisel. „Kas Teil minule midagi ütelda on, mis isa mitte kuulda ei tohiks? Mõtelge selle lubaduse' peale, mis Teie temale ja minule olete andnud!" Tema heal kõlas tõsiselt, piaaegu tagasi tõrjudes. Umbusajdusega takistas tema hobuse käiku. „Teie mõtlete minust wõerite! Teie piate minule enese üle midagi jutustama!" „Siis algage Teie esiteks enese üle." „Hea küll! Aga ma wõin ju ainult sellest silmapilgust  alustada, kui ma Teid esimest korda nägin! Kõik muu asi on Teile ju tuttaw!" Marinka näis selle lubaduse läbi ainult pealtkaudu waigistatud olewat. See esimene silmapilk, mille peale Wiktor tagasi tähendas, oli tema tundmusele piinlik, nii sagedaste kui Wiktor tema otsa waatas. „Ega Teie sellest Mustlase tüdrukust ei hakka rääkima,  keda Teie minu isa majaS nägite; see oli koguni töine, Berseki-isand!" Tema heal kõlas jälle külmalt. Wiktor tundis, et see tüdruk ennast kaugeltki temct alla ei heitnud, waid pealegi tema meistrinnaks saada ähwardas. „ArMame, et see tõfi oleks! lowani majas oli üks olemus, kes miM eest ära jooksid nii pia kui ta minuga kokku juhtus. See olewus tahtis silma nähtawalt, et mina teda eemalt mõneks ümardajaks pidin arwama, ja siiski ütles minule üks aimamine... ei, mitte aimamine, waid minu silm tunnistas koguni tõisite!" „Ja mispärast otsistte Teie seda olewust?" „ Sellel salal, arusaamata sunnil, uiispoolete mõistatamist,  poolete äratundmist tähendab." „Ja Teie tundsite mind stis ära?" Mina leidsin end kogemata ühel õhtul kuupaistes selle olemuse ees seismast suu suud wasta. Tema tõrjus mind kui peale tungijat tõsiselt ja noomides tagasi, ja tõendas sellega minu arusaamist. Mina tundsin selles harimata maanurgas, kus naesterahwas üleüldse nii madala srltsliku kui elukombeliku järje peal seisab, ühte tüdrukut ara, kes südame kui waimuhariduse poolest nii kõrgeste kõikide töiste üle seisis, ja tõele auu andes, pian ma ütlema, ta äratas minus ühte tundmust, mis esineks osawõtlik  haledus oli tundmust, nulle wasta aga warsti üks töine minu südames mässu tõstis, ja seda äratas minu sees see mõte: naesterahwal, kes nii noor, nii andke andeks, Marinka! nii ilus, otse kui suurtsugu ilma tarwis loodud on, sellel piab suur waim olema, kui tema ilma mingi toetuseta nende pool metsaliste seas kosuda wõib... Teie Võtsite waewaks, Marinka, mind sell õhtul kuulda; Teie wagane ja siiski nii kindel olek täitis mind imestusega ja auupakkumisega. See mõte, et niisugune tüdruk, kui Teie, sellesama toore wägiwalla alla oleks antud, mille alla selle maa korratu olek Teie nii sügawalt Teie all seiswaid õdesid sunnib, niisugune olek, kellest need waesed loomad, nagu näib, arugi ei saa, kui suure häbiga ta neid katab jah, see mõte ei lasknud terwel ööl mitte und minu silmi tulla. Mina nägin seda Petrowitshit Teie kõrwal, seda koera, kes muidugi wist ammetliku Vagaduse mundris Teie oli warastanud, kes ühegi inimese sõber ei wõi olla, ja kes Teie õnnetuseks oleks saanud, kui tema Teid oma kaitse all siit ära wiia oleks tohtinud... aga olgu sest küll, mina ei leidnud enam rahu! Mina kuulasin linnas, kuulasin mUdiri konakis; minu otsa waadati Vaenulikkude silmadega, minu eest hoiti kõrwale, kui koormaks läinud inimese eest, kes ennast awalikult oma sõbra Vastaliste liiki on löönud, ehk küll see teda lahkeste wasta oli Võtnud. Ainult tulk, kes niisama Ungariamaalt põgenenud  ja honwed on olnud, nagu minagi, sosistas salaja minule kõrwa: „Jowani üle on kohus juba mõistetud, tehke Teie kõik tema kaitseks, mis tahate, aga see ei aita; papp ei jõua teda peasta, sest ka tema ise seisab selle kardetawa arwamise et tema Wallahia maal seiswa sõjawäega ühes nõuus on, ja teadmata on ka, kas papi mõtted lowani kohta üleüldse sõbralikud ja auusad on?" KaS ei taheta süidi selga laduda, mille tagajärje eest waja on eemale hoida? ,Waimu- nõnda tõendas tulk, ,seiswat selle arwamise all, et nemad poliitilisele mässule kihutawad; nemad olewat salakuulajate teenistust Wallahia kaldalistega korrale sead- Nõnda ma tegin siis, mis süda mind sundis, Marinka, ja see süda, kui ta mitte selle auusõna läbi seutud ei oleks, mis Jowani-isand minult pandiks päris, oleks Valmis walja lobisema..." Wiktor, kes ennast ise waikima sundis, andis kergele hirwejalgsele Balkani hobusele, mis tema all tantsis, piitsa hoobi mööda pihta ja kihutas mitme hobuse pikkuse Võrra oma kaitse aluse eele. Sõna lausumata jõudis Marinka tema järele. Waikides,  nagu sügawas mõttes- ratsutas tema nooremehe kõrwal. „Sinna kloostrisse, kelle tornidest silm üle terwe Donau oru, üle jõe enese ja töise poolse kalda ulatawat,  saab, nagu sõbrad miMlle täna hommiku teadustasiwad,  Vahikord seatud saama!" ütles Wiktor hooletumalt,  nagu tahaks tema onn. endiseid sõnu unustuse pähä jätta. „See saab wist kSjge kenam waate koht terwe Balkani mägestiku nõlwal okema. Mina olen Jowaniisandale  märku andnud, sintta ülesse põgeneda, kui temale õnnetus piaks ähwardama kaela tulla, sest kahtlemata saab see klooster juba koidu aegu Inglise ja Prantsuse inshinööridest korteriks wõetud olema." Marinka waatas hinge tagasi tõmmates töisele poole kloostri walgete katuste peale/ mille üle praegu mäe tuulest lõhki rebitud mustad pikse pilwed pia pikkade paelade, pia jälle tumedate, räbalate näul, nagu kaarna tiiwad, tõttafiwad. „Kui palju meie Teile tänu wõlgu oleme... Wiktori-isand,"  ütles neiu pehme, kõlarikka healega. „ Sellest kiöostrist seal on minule Petrowitsh sagedaste jutustanud, kui meie alleS ilma mureta oma päewi edasi ajasime. Tema kiitis Vaimustusega seda ülikenat kohta, tema pakkuS ennast mind sinna ülesse juhatama, aga mina ei tea seda tähendada iga kord tuli minule niisugune wõeras tundmus, minul oli hirm selle paiga eest, wõib olla ehk sellepärast, et minule lapse põlwes neist hirmsatest, nurjatumatest  tegudest jutustati, mis sealsamas Bulgaria kuningate  aegu olla korda saadetud." Wiktor oli, kuna neiu rääkis, mõtetesse jäenud. Mõlemad oliwad piaaegu tund aega kitsast mäeteed, mis kõrge kalju tipu ümber keerleS ja ikka jälle piaaegu sellesama koha peale tagasi pvöris, edasi ratsutanud, ilma et klooster nende silmist kadunud oleks. JärsumakS ja kitsamaks läks rada; hobused kopfisiwad oma kenade kapjadega  mööda kaljut, mille walged, püsti taewa poole tõuswad seinad nende üle maha waatafiwad ja nende rada walgustafiwad. Rada aga läks taga järele ikka kitsamaks. Wiktor ratsutas eel, Marinka sõitis tema järele. Kohkudes pööris neiu omad silmad kõrwale, kui ta kord alla kõrwal olewa järsu haua sügawusesse waatas. Wahest sundis pool lämmatatud, hädalik heal Wiktorit tagasi waatama, kui Marinka hobuse kabi libedaks kulunud kiwistiku peal libiseda ähwardas ehk mõne puu paljaks jäenud juured, mis kaljude pragude wahelt läbi oliwad tunginud, seda kardetawad teed takistasiwad. „Laske hobuse mardused lahti!" maenitses tema. »,Iga juhtimine teeb teda ainult segaseks; looduse sund oma elu alali hoida kaitseb teda ennast ja Teid iga õnnetuse eest!" Marinka tundis neid mäekitsufid, mille üle ainult kärmas, kerge Balkani hobune on harjunud julgeste astuma. Aga tume walgustus, mis läbi kakenud pilwede helises ja oma kahwatanud kiireid tee peale saatis, mis riiwamisi  ka just kitsikuse kõrwal olewate sügawate haudade peale sattus, täitis selle muidu südi tüdruku hinge sagedaste  koleda hirmuga. Marinka laskis mardused lahti ja rõõmsamalt seadis hobune nüid oma jalgu. Ikka kõrgemale tõusis kitsas rada, wahest ainult paari sammu laiusel, ühel pool mustawast,  neelukast hauast, töisel pool kõrgest, järjust kriidikaljust  pikendatud. Ja ikka alles seisis töisel pool nende wasta klooster kaugele särawate katustega, ja kui kaua nad ka juba ratsutanud oliwad, siiski arwas Marinka weel wälja, et selle päratu mügeriku kalju seina jalal, all sügawal oru peidus, tema isa maja pidi seisma. Wiktor sumistas enese ette ühte Ungaria laulu wiisi, et sellega oma kaaslast wahwustada. Tema süda oli paisunud,  kõik tema olek näitas nii weider, kui unenägu. Kõige ilusam neiu üle terwe Bulgariamaa, rikka Jowani tütar, käis täis usaldust tema järele, keS ta ommeti muud ei olnud, kui tühipaljas rändaja ja õnne otsija, kes isegi oma wana ssHra Markoga oli unustanud jumalaga jätmast ja keda ta nüid wist eladeski enam näha ei saa. Ja selle kohmaka Särblase tütre näul oli üks niisama imelik juhtumus seda neiut leida lasknud, kes niisama hästi oli kaswatatud ja koolitatud, kui parematest perekondadest sündinud neiud tema kodumaal. Tema oli teda pidanud leidma ja ära tundma, just sell silmapilgul, kui tema walmis oli sellest orust igaweste lahkuma ja seda kallist kiwi selle, koera, Petrowitshi, kätte jätma, kelle käest wana Jowan teda ilmaski rikkumata tagasi ei oleks saanud.  Petrowitsh pidi wist isegi juba aimama, et konakis teda ennast juba waritsema hakati, ja kaS temal siis pakkuminemiseks weel õnnelikumat juhtumist oleks wõinud olla, kui selle wabanduse kattel, et ta Jowani tütre piiskopi  juurde wiib! Marinka heal äratas teda mõtetest. „Arge olge wihane," hüidis neiu paludes tema selja taga. „Need hirmsad kuristikud, milledest ma oma silma kõrwale põörda ei suuda, panewad minu pea ümber käima! Ma olen wististe lapsik, aga ühtepuhku tuleb minule uus hirm jälle peale! Minul on, nagu näeksin mlna wahest ühte nägu üle mustawa haua weere wahti wat, mis mind surma hirmuga täidab!... Mina tean küll, et see midagi muud ei ole, kui hele lubja kiwiStik, mis minu filmi sõgestab, minule weidraid nähtusid nende ette kujutab, aga mina ei jõua oma hirmust mitte jagu saada!" Wiktor peataS oma hobust. Ja waatas oma ette, siis tagasi tüdruku kahwatanud palge peale. „Seal meie ees läheb tee wähe laiemaks," ütles tema tumeda kuu paistesse näidates. „Seal saab minul ruumi olema, Teid sadulast maha aidata. Teie lasete siis oma hobust rahulikult minu järele tulla ja sammute ise taga järele, sest mõlemaid loomi üksi minna lasta, ei saaks mitte soowitaw olema. Marinka nikutas sõnalausumata pead. Tema süda oli kartusest rõhutud. Mõte isa peale, kahtlane lugn, mis tulewik saaks tooma, haua hirmutaw ligidus, kõik see mõjus äritawalt tema hõrncmateSse tundmustesse. Rahulikumaks minewa südamega nägi tema, kuidas Wiktor hobuse seljast maha tuli, sell wiisil, et tema ühte jalga sadulast tõstes, teda ühe kaljuseinas olewa kitsa järgu peale tuetas, oma hobuse pikkamesi edasi sammuda laskis ja siis tema oma juurde astus. Ruum oli kasin; loom seisis kui nui, nagu tunneks tema seda kardetust. Wiktor sirutas tüdrukule oma käed wasta ja tõstis tema sadulast, aga ta ei pannud oma koormat mitte enne maha, kui loom looduse sunnil edasi oli aStunud. 23. Sakala. 1885