Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhulen'i järele ümber pannud M. Põdder. XIII. 11. Jowani otsuseks wõetud nöuu. HirmuS maru ja wihm rikkufiwad öösi kena Jantra jõe oru koguni ära. Suure kohinaga kukutasiwad ennast wee wood Balkani mägede kõrgusest weikese jõe oru sisse, kalju rünkaid ja juurtega wälja kistud puid enesega kaasa wedades ja siis Donau jõe madalustesse woolates. Maru pühkis Bulgarlaste urtsikud maapinna pealt ära, nagu oleksiwad nad paberist ülesse ehitatud olnud, katuse laastusid,  nagu kuiwe lehti taewa alla keerutades ja pakkisid suures woolawaS jões alla orgu ajades, mis endisest kitsast nüid oma äärte üle paisunud jõekesest saanud oli. Marko istuS waikselt oma lapse surma woodi ääres; temal oli, nagu oleks see maru Sclwa mõrtsuka hukatuseks  saadetud; tormi hulumine, kange puu tüwede pragin ja murdumine kalju mäe laia harja peal, wälgu tuli ja pitse müristamine oli temale ükspäinis nagu kole kättemaksmise  ja surma muusiku mäng. Esimesed päikese kiired leidsiwad teda ikka alles oma surnuks piinatud silmaterakese  jalge ees kükitamast. Ka Jowan ja tema laps ei katsunudgi sell ööl magada.  Jowan oli oma külalise ülesse tuppa wiinud ja sea! nad istufiwad kdik kolmekeste ühes koos. Õnnetus oli nende wahel usaldust sünnitanud; Jowan nägi, et see enam ei maksnud oma warandust sala pidada, mida ta ommetigi waewalt weel omaks wõis nimetada. Tema pidas ennast nüid waeseks jäänud meheks, kes ükspäinis weel selle üle järele mõtelda wõis, kuidas ta aga oma paljast elu wõiks peasta. Ja sellepärast kõneles tema, kui maru oma möllamist  oli järele jätnud, niisugusel rahul oma külalisega, mis mitte just südame julgusest ei teki, waid ennemalt niisugusest loost, kus ükski nõuu enam aidata ei taha. Tema istus küiritades diiwani peal, wahtis kortsu tõmmatud  kulmudega enese ette, kuna laest maha rippuw lamp alles maja põrumisest wärises, sest et see kole müristamine  isegi kaljuse maapinna wabisema pani. „Minu kolmekümne aastane higi ja waew on ilmasjata  olnud! Mina olin endise pashaga kaunis hea sõber ja mina oskasin ka tema sõprust alles hoida; nüidne aga, esimene werekaan, waritses mind ühtepuhku, nagu panter, keS walmis on, oma ohwri peale kargama, nii pea, kui ta minust ja minu rahast arwab jagu saawat. Mina soowisin ka teda oma, sõbraks teha, aga, nagu näen, olen mina oma kingitustega üksnes tema raha ahnust äritanud, nende summade läbi, mis tema minu käest wõlgu wõttis, olen ma omase waenlase kaela kadunud, keda millgi kombel wõimalkk ei ole lepitada. Minu tund on tulnud; mina lähen siit ära ja jätan enesest kõik maha, mis minu kõige paremat elu rammu on kurnanud, ja pian siit kaugel, oma wanaduse päewades, rammetu ja jõuuta, nagu ma olen, uueste ülesse ehitama  hakkama, kui minu wasinud käed sellega üleültse weel korda saawad. See oleks tühi waew, sellel maal kaitsmist ühe ammctniku wägiwaldsete tegude eest otsida, kelle kõrwal mull mitte põrmugi õigust ei ole, weel tühjem waew, tema kaebtuste wasta ennast wabanduda, kus ommetigi  ühtegi eestkostjat ei ole. Niisugusel õnnetumal rajahl, nagu mina olen, on seaduse järele küll õigust omandust korjata, aga Mitte oma käes pidada ehk omaks nimetada. „Jsand", pööras ta ennast, oma palget tõstes, Wiktori poole, kes pealt näha oma kirjäpungas soris, aga salaja tüdruku peale waatas, kuidas tema kamina eeS põlwili maas olles, Türgi pika warrelist plekk-riista tule peal hoidis ja kohwit solinal keeda laskis, fiiS püsti tõufis ja kenaid portsettani kausikest hõbedase aluslaua peale seadis, „isand, kaS Teil tõeste nii palju julgust on, pashaga tülisse minna? Teie olete küll Franklane, Teid kaitseb Teie saadik, Teie kopsul. Teid kaitsewad kristlikkude  riikide sõjamäed, meid waesid aga ei kaitse taewas isegi, kui wagalt meie ka tema poole oma palweid saadame!"  lõpetas ta Shkades oma kõnet. Wiktor aga naeratas selle üle ja ei teinud omale sellepärast suuremat muret. Tema, oMa lahke südamega, waataS kõige maailma aSjade peale, nagu roost karwa prillide läbi. Tema pani oma taskuraamatu kõrwale ja WSttiS tänulikult hõbedase aluslauakese pealt oma kohwitasfi,  mis Marinka, kes ikka alles kahkatanud ja ilmrahuta  näuga oli, temale pakkus. „Kas mull Nii palju julgust on, Jowan-isand? TõeSte, ma lähen kaS wõi wanapagana wesega tülisse, iseäranis fiiS, kui ilusa Marinka elu, auk ja õnn seda nõuab, kelle süda, nagu ma näen, siiamaale ikka alleS ilmrahuta on!" Nende sõnade juures waatas ta Marinka otsa, kes omalt poolt ka jälle tema otsa waatas, nõnda et nende silmade waate kiired kokku juhtusiwad. Aga ta ei näinud  mitte, kuidas hõbedane aluSlaud neiu käes wärises, seda aga pani ta küll tähele, et tema kahwatanud palged nende sõnade juures jälle punetama hakkafiwad. Häda ja hirm hombse päcwa eest kesköö aeg oli juba warsti käes oli iema wäljaspidisest olekust igat uhkust ja edemust, mis ju iga noore tüdruku juures suuremal ehk wähemal mõedul leida on, suutumaks ära kautanud; omas tõmmus, lihtlabases willases riides, mis filedaste tema noore fihwaka keha ümber seisis, pikad mustad juuksed hooletumalt kokku pistetud, kuna ta stlm arglikult  uurides isa peal wiibis, seisis neiu rikkumata loomulikus  olekus, sest. tema, isa ja külalise wahe! oli ju kardetav õnnetus, ilma et seks palju sõnu oleks waja olnud, ühendust sünnitanud, mille peale ta rahuliku meelega oma lootust pani. Jvwan mõtles asja üle weel ükskord järele. Tema lükkas öömütfikese töise kõrwa peale ja silitas oma suurt mokahabet. „Mina ei tunne Teid mitte, isand," ütles ta ja waatas kõrwalt kahtlase pilguga, nagu kutsudes Wiktori otsa. ~ Teie tulite siia, Teie olite meile sõbralikult abiks. .." „Seda ma tegin, esiotsa küll ainult oma wana sõbra Marko pärast, nüid aga..." Tema otsis oma silmadega Marinkat, keS jälle kamina kõrwale oli pakku läinud. lowan ootas, mis ta edasi saaks kõnelema. „Nüid, gospodin lowan, on minu soow, Teile selle lahkuse eest oma tänu awaldada, millega Teie mind wastu olete wõtnud. Ma tahan kõik teha, mis minu jõuud kannab! Teil ei olegi waja mind sügawamine tunda, kui ma praegu Teie ees istun; ma olen auusatest wanematest sündinud, aga waene, kui kiriku rott, ainult Türgi obwitseri patent on minul kalitsas, ja sedagi pole minul suuremat himu tarwitada, sest saadik, kui ma asjade tõsist olekut siin oma silmaga olen tundma õppinud,  ja peale selle on minul weel paar tosinat magyari*) (ütle madjaar) teeraha, mis küll mitte pika aja peale ci saa jätkuma. Nüid ütelge, mis Teie minust sovwite?" „Kõige esiteks, isand, et Teie minu kassat nagu Teie enese omandust tarwitate." „See on ju kaunis lõbus kuulda; siiski tänan mina Teie lahke pakkumise eest. Minul ei ole weel mitte häda, niikaua minul weel hobune, sadul, warduseV ja oma püstolid waranduseks on." „ Parem on ikka, et Teie wõtate, kui mudir wõtab!" „Scda ei pia tema tegema, kõige wähemalt senni mitte, kui mina -Teie juures wiibin. Jumala eest, seda ei tohi tema teha. KaS Teie teate ka midagi, Jowaniisand?  Minul ei ole terve maailma peal midagi ajaviitmise  läbi kautadä, ja nõnda tärkab fiiS mulle praegu üks mõte: Wõtke mind oma teendrikS, oma abiliseks kelleks Teie ise tahate, oma majasse ja saame siis näha, kas mina pashale ja tema kurjade nõuudele mitte hambaid ei oska näidata. Mina wõtan omale, üks kõik missugusel ebapõhjusel, pool tosinat julgeid mehi majasse kõik Franklascd, kes oma naba eest seista mõistavad, meie sobitume wõeraste riikide eestseisustega ühendust, asutame omale ihu-kaitsewäe ja Teil, Jowani-isand, on siis wahe ajal aega küllalt, oma aSju õiendada, oma raha ära talitada, oma maakohtasid ära müia..." lowan kõngutas pead. Marinka, kes elawa osavõtmisega  ja selitatud näul nende juttu pealt oli kuulanud,  waatas korraga jälle murelikuks minnes tema otsa, nagu oleks tema oma paremas lootuses petetud. „Jsa!" hüidiö tema maenitsedes, sest et tema mitte aru ei saanud, kuidas isa nooremehe pakkumist tagasi Võis lükata. „See nõuu ei aita midagi!" ütles lowan jälle kahtlaselt pead kõngutades. „Teie olete kõik kirjad, mis mina töiselt poolt Donau jõge oma kauba sõprade käest olin saanud, kindrali kätte andnud?" „KSik! Ja kindral arwas sellepärast, et Teie just see paras mees olete, kes temale waenlase liikumise üle seal töisel pool jõge sala teatust wõiks muretseda. Äina ise ja minu sõbrad oleme Teie eest wastutamise oma peale wõtnud." „Mina tahan Teile selle - eest niisama suurt usaldust oma poolt kinkida," wastaS lowan. „Kas Teie teate seal töisel pool oma sõprade juures ühte kindlat warjupaika  minu tütre tarvns? Mne piab minu laps kindla koha peal olema, sest pasha teab, kus ta mind kõige snrmawamalt haawata wõib." lowan pani nagu südame walus käe rinna peale. »Kui Teie ühje «varjupaika teate, siis tahan mina selle tütarlapse Teie hoole ja auusa meele alla uskuda; Teie wiite tema fiis poisikese riideiS Austria tukatid salaja ja ööaegu siit ära, ja alles siis tahan ma iseenese ja kõige muu peale mõtelda." Marinka oli kõige elawama osavõtmisega ja äritatud tundmustega seda kõrwalt kuulnud. Oma jalgade ette maha wahtides seisis tema liikumäta paigal. Ta ei julgenud  oma silmi tõsta. „Marinka tarvis varjupaika!" hüidis Wiktor rõemsa imestusega, ühtlasi tütarlapse rahutumat olelut tähelepannes.  „Aga töisel pool jõge?" lisas tema siis pead kõngutadeö juurde. „Jowani-isand, söjaplatS ei kõlba naesterahwale asupaigaks! Seda võib küll ligi nelikümmend  tuhat meest olla Prantsuse ja Inglise wäge, mis Warna linna alla laewade pealt maale saadetakse; kõik talitavad, nagu ma kuulen, suure rutuga oma naisi kindla koha peale ja meie piaksime siis Marinkar otse nende sekka viima?" „Ja siiski arvan mina, et minu laps seal sulgemine  võib viibida, kui siin!" kostis lowan kangekaelselt. „Kas Teie tahate minu nõuuga leppida? KaS Teie tahate ja võite Marinkat julgesse varjupaika viia?" Wiktor jäi järele mõtlema. Korraga wälkus tema silm rõemsaste. „Ja siiski saab see korda minema!" hüidis tema. Triesti linnast tulew aurulaew, mis käesolewal nädalal Wirnasse jõuab, seisab ühe minu nooruse-ea sõbra juhatuse  all. Tema kirjeldas minule alles hiljuti „ Kuldse Larwe" juures oma noore abielu õnne; tema saab Marinka  oma kaitse alla wõtma." Jowan haaras noore mehe käest kinni ja raputas teda elawa tänu tundmusega. „Olgu stis nõnda!" hüidis tema. „See on Teile ühe päewa tee sinna, töine siia tagasi! Teie saadate minu lapse aurulaewa peale, tulete siis tagasi ja aitate mind kõik korra peale seada. Jumala abiga wiib siis ka mind ligem laew kindlasse sadamasse!..." „Marinka",  hüidis ta siis neiule ja tõusis ise püsti, „mina palun oma külalist, et ta minuga kaasa tuleb; niikaua, kui öö kestab, ei ole meil kartust, et keegi meie järele luurab. Sina jäed siis ümardajaga üksina fiia üleSse. Pane sa kõik tähele, mis juhtub ja anna minule häda korral teatud märki... aKas tohin Teid paluda, isand, minu järele tulla? Teie piate nägema, kuidas Jowan Silowitsh oma sõpru auustab; Teie piate teadma, kelle majas Teie olete!" Wiktor tõusis ülesse. Kuna wanameeS uksest wälja aSWS tuld otsima, aStus tema neiu ette, kes laternaga maha löödud silmadega tua nurgas sohwa peal istus ja käed rüpes risti pani. „Marinka", ütles tema niisuguse healega, mis tema südame tundmusi selgeste awaldas, „Teie kuulsite oma isa tahtmist! Kas Teie oma poolt sedasama usaldust saate wõera mehe peale panema?" Manuka ei julgenud rääkida. WaikideS nikutas ta peaga. Wiktor nägi tema ilmrahutust, tema segadust. „Mina ei julge Teile ütelda, kui õnnelikuks mind Teie isast minu hooleks jäetud toimetus teeb," köneleS tema edasi, neiu kõrwale istudes. „Kas Teil saab julgust olema, minu kaasas sõjakära sekka minna?" „OH, mina ei ole mitte mõni argpüks!" kostis tema tasa, wärisedes, aga siiski juba rahulikumalt. „Mina wärisen ainult niisuguste õnnetuste ja nurjatute tegude pärast, milledest meie siin piiratud oleme! Mina tahan kinniste silmadega Teid uskuda, kui Teie lubate, ka selle üle walwate, et minu isale liiga ei tehta ja teda õige pia minu juurde saadate!" „Seda ma luban!" Jowan tuli laternaga tagasi. Hundinahkne pihtka  sukaS, puusade pealt rihmaga kinnitatud, kattis tema hiiglase keha. Tema ei pannud noore rahwa juttu tähele ja pakkuS Wiktorile töise kasuka, mis temal käe peal oli. „See on Teie tarwis, isand! Meie tee on külm; wõtke see oma õlade ümber!... Märtttka, waene Marko istub ikka weel oma õnnetuma lapse surnukeha juureS; ole sina walwas, sest tema peale ei wöi loota. Ühe tunni pärast olewe meie jälle tagasi." Wiktor wõttis wõeraliku tundmusega kasuka wasta. Tema otsts oma rewolwrit, mis tema Viiwani peale pannud. „ Hea küll, laSke seda jäeda!" ütles lowan käega lüies. „Meie tee peal pole midagi karta!" WanaMees attdiS temale siis märku, tema järele astuÜa, ja sõna lausumata sammus Wiktor tema kannul. Märinka kuulatas liikurüata, künni wäljas enam sammusid kuulda ei olnüd. Ta seisis ühe koha peal, üksi filmi .enese ette maadates, siis järsku pead raputades,  otsaesise ja südame peale pänneS. see koik täheüdab!" hüwis tema, kuna weri häMelt teMäle tõusis. Kas juba paarist tunnist, ühest silmapilgust küll saab, et... Jah, mis see on ömmeti minuga?" - 56 20 Sakala. 1885