Eesti lauluwiisi looja Säebelmann'ile. 1. Sind hällis, mis ta laSte jagu, Kord Wanemuine kiigutas, Äüid Eesti rahwa laulu-agu On su seeS tõeste ärkamas. 2. Ma näen küll waimu taewas koitu Silm wiibib kuldse kuma sees: Mu wennad pakwad laulutoitu Ja kummardawad sinu ees. 3. Oh õnnelik, kell' waimu kinki On osaks antud ülewest! Oh õnnelik, kes taewa pinki On laulma pandud igawest! 4. Kui mängib Jumalate sugu, Seal kuldses taewas kõlinal, Siis lehwib Wanemuine lugu Su hinge põhjas sügawal. 5. Ja laulupilwed wälja lä'äwad Maailma kostma kohinal, Nad õnnistuseks seisma jäewad Kui laulik ammu mulla all. 6. Mu kallis laulik sinu lugu Las kosta üle orust, mäest; Oh palju ootab Eesti sugu Su taewa kingist sinu käest! K. A. Neli pühapäewa. Eestistanud H. Rinck. 111. Kõine pühapaetv. Kuus päewa oli nagu lendes mööda läinud, wõi keS ei te<t kui ruttu nad tallitustes kaduwad,  kanditaadil  näitasiwad nad aga noolena mööda olewat ruttanud. Laupäewa õhtul astusiwad tuntud kolm sõpra üheskoos  tema kambrisse ja maenitsesirvad teda homme kindel ja julge olla. Minewa nädalane lugu tuli Oigel nagu unenägu meelde, ta arwaS et weel koguni laupäew ei ole, aga aSja tõenduseks seisis päewalehe peal selge sõnaga „Laupäew".  kanditaat jäi rahule sest lugu muuta ei olnud kuidagi wõimalik. „Koer on sind eksitanud?!" küsis arst naerdes „ja seda arwafid sina kui saatuse käe näitust, ning lippasid kodu tagasi." „Ma ei saa aru," kõneles Oige, „kuidas see lugu oli ja mis mull meelde tuli) oma käekirja olin ma kodu unetanud, jutlust ei mäletanud peast, seal tuli Bello, jooksis ja lipitses minu ümber, nagu oleks tn ütelda tahtnud: tule kodu! ja mina tulin." „See oli rumal temp, ja ei pia töine kord enam ette tulema," kõneles arst tõsiselt, „tead sa, et Johanna ka sinu jutlust kuulamas oli?" Kanditaat ehmatas lumiwalgeks. „Ei", andis ta wastuseks, ~ma ei teadnud seda mitte!" „Tema oli wäga kurb, et sind mitte kantslis ei näinud," kõneles arst edasi. Oige õhkaS raskeste ja arst maenitses teda kõige tõe sees, et homme julge piab olema. Tema, arst, ist saada töiste abiga teda korterist kiriku saatma. „Oma koera, seda kurjategijat piad sa kõwaste kinni siduma, et ta mitte järele ei pease!" ütles wiimaks arst käskiwalt. „Sell kelmil on wist nõuu jälle ligi tulla," kõneles Oige, „aga ma tahan teda kõwaSte kinni siduda!" Sõbrad lahkusiwad selleks korraks ja kanditaat wõiS üle jäedawat aega seks tarwitada, et ta oma jutluse ütlemist õieti läbi mõtleS, nimelt, kuidas jutluselle ilus mõnu tuleks, nõnda et ta mitte homme hulga rahwa ees kartma ei hakaks ja nõnda häbisse ei jäeks. Õhtul sai ta Johanna käest kirja, mis täis armastuse  sõnu oli, aga ka weikest kartust homse proowi-jutluse kvrdaminemise kohta wõiS sealt lugeda. Kanditaat andis riakestele suud, ütles ja naeratas waikselt: „Ole rahul, armas laps, homme ei saa ma oma julgust mitte kautama!" Nõnda rääkis kanditaat ja heitis woodisse pitkali, kuS kosutaw uni teda oma kaissu wõttis. Hommikul kuldasiwad päikese kiired juba tema tuakest, kui ta omad silmad lahti tegi. Ta tõuusis üles, luges lühikese hommiku palwe ara ja hakkas koera söötma. Oli ta sellega walmis, siis wõttis isi ka natukene pruukosti,  peale seda sidus ta koera woodi samba külge kinni, kes küll sellega rahul ei tahtnud olla, aga ometi rahule jäema pidi. Tema peremees lubas talle, kui asi heaste läheb, ühe worsti ligi tuua. Weel kord tuletas kanditaat oma mööda läinud juhtumist meele, mis nagu unenägu ette tuli) nõnda et ta isiennast püsti narriks sõimas. Kui ta sõbrad teda ära tulid wiima, oli ta koguni julge ja täis watmustust, nõnda et keegi ei oleks ütelda võinud, et see mees alleS minewa pühapäeval plagama pani. Nemad said ka ilma mingisuguse eksituseta Kaasikmäele  ja sõbrad saatsiwad kanditaati wana õpetaja majasse, keS teda rõõmsa näuga wastu võttis. Kui Humala teenistuse märki anti, läkfiwad mõlemad vaimulikud käärkambri, meie sõbrad aga kantsli ligidalle tutawaSse paika. Kirik oli puupüsti rahvast täis ja kõikide silmad igatsesiwad uut õpetajat näha saada, kes, kuida teada, täna mitte enam tulemata ei olnud jäenud. Natukese aja pärast plahwatasiwad oreli healed hüidma ja laulu esimene salm: „OH Püha Waim nüid tule Sa!" sai rahhwast lõpmata wägewusega ligi lauldud, koguni nõnda, et kuuljal kõrwu tahtis lukustada. Kui salm otsaS oli, waatasiwad kõik nagu küsides käärkambri ukse poole, et aga õpetaja ei ilmunud, hakati töist salmi laulma. Töise salmi poole laulmise ajal läks käärkambri ukS lahti ja wana õpetaja, täies kiriku ehtes, raamat kaendla all, astus wälja ja sammuS kantslisse. „See lugu läks jälle nurja! Teab seda tont, mis seal jälle on juhtunud?!" nõnda sosistas rahwaS sala hirwitates. Täis püha wiha tõttasiwad sõbrad kirikust wälja ja ruttasiwad otsekohe kanditaadi elukorteri poole. Kirikus ei olnud neil mitte lusti külarahva pilkawaid  nägusid waadata, ega nende naeru kannatada, sellepärast  tõttasiwad nad minema. Kanditaadi elukorterisse saades, leidsiwad nad teda käekiri käeS, sügawaste hinge tõmmates laua ääres istumast. «Kõige pühade nimel!" kisendas arst, «ütle ommeti, mis inimese loom sa oled? Mis sull täna jälle oli, et sa jutlust ei pidanud?" «Mull tuli Johanna meele," vastas kanditaat «ning ma mõtlesin, kui ma omas jutluses eksin ehk seisma jäen ja tema seda kuuleb, seda ei saaks see hea lapS mitte wälja kannatada jõudma." «Oh, sellepärast ei tulnud sa käärkambrist wälja," kõneles arst naeratades, „oh sa päris narr! kord on sull koer, töine kord armukene takistajaks ja ommeti on see sinu elu-ülesanne. Ma tahan ommeti näha, mis sull tulewa pühapäewal takistuseks on, sest siis piad sa tõeste jutlust pidama." ~Ia nõnda piab sündima, nõnda tahab Jumal!" ütleS kanditaat kindla healega. «Mõtle oma lubamise sõnade peale, ja ära lase ennast kellegiftki eksitada!" kõneleS arst, «sest sinu tulewiku  õnn seisab selle mängi küljes!" Kanditaat Oige tõendas, et ta tulewal pühapäewal tõeste jutlust saab pidama. See tõutus rõõmustas sõpru nõnda, et nad enam muud midagi ei soowinud, kui õnnelikku asja kordaminemist. Kolmas pühapäew. Keegi looduse kodanik ei olnud sell hommikul rõõmsam, kui kanditaat Oige. Tema sõbrad, tõid teda korterist ära ja saatsiwad Kaasik-mäe poole. Tee peal jutustab Oige wäga palju ja tegi nalja, ehk kül juba kirik silma ' paistis ja kella helinad kuulda oliwad, ei eksitanud see teda sugugi: kindla sammudega astus ta edasi. Tema sõbrade rõõm oli otsata ja ka ta ist kui ta nende kahe nurja läinud jutluse päewa peale mõtles pidi wägist naerma hakkama. Täna oli ta aga täis julgust, kindlas loomuses ja kõigi pidi, nõnda ütelda, tubli mees. Ka Johanna oli lubanud kirikust kodu jäeda ja tema eest paluda, ning koera oli ta kolmekordse nööriga kinni sidunud, ka tua uksegi kõwaste lukku pannud, kust pidi temale siis nüid takistus tulema? Kui kõik need härrad wana Kaasik-mäe õpetaja tuppa astuflwad, ütleS see naerdes Oige wastu: „Olete Teie täna walmis jutlust pidama? KaS saate seda nüidki julgema?" >»Kui Jumal minuga on," vaStaS kanditaat, „stiS tahan ma julge olla ja keegi ei pia mind saama eksitada." „Teil ei ole midagi karta!" kõneles wana õpetaja, „ettnegi, julge piate aga olema." „Ma tahan julge olla," tõendaS kanditaat ja et kellad juba hüidsivad siis sammusiwad mõlemad vaimulikud  kiriku poole, kuhu ka sõbrad järele läkfiwad. Käärkambris  pani kanditaat eneselle kirikukuue selga, seadis Evangeeliumi raamatu käekirjaga kaendla alla, ning seisis nõnda täies kiriku ehtes valmis minekule. Arst, kes oma sõpra veel ei uskunud, rääkis temale maenitsevaid sõnu, mida aga kanditaat poole kõrvaga kuulaS. Peale seda algas kirikus koori-laul ja tuletas kanditaadile  meele, et ta varsti piab minema. Wana õpetaja tegi ukse lahti ja ütles: „Härra kanditaat, nüid on paras aeg, minge JuMala nimel!" Oige hakkaS hirmsaste wärisema ja ei jõudnud pea enam jalal seistagi, ta hambad lõdisesiwad suus ja Evangeeliumi  raamat tahtis käest maha kukkuda. Arst keS seda lugu pealt waatis, astus pool-lahtise kiriku ukse peale ja hüidis walju healega: «Oige, mis sull on, katsu et sa kantslisse saad, inimesed ootawad!" «Inimesed!" ShkaS Õige, «oodaku, mull on weel midagi!" „Sull ei ole mitte midagi! kõik on käeS, mis sa tarwitad," kisendas arst ähwardawa healega. „Tee et sa ommeti kord kantslisse lahed!" „Ma ei wõi mitte, mull on" „Mine!" kisendas arst." „Mine! ehk mina lasen sind kinni siduda," käratas seadnsetundja Kiusakas. „Jnimene, astu ommeti wahel wälja!" karjusiwad kõik kolm ja tõmbasiwad ehmatanud kanditaadi kirikusse, kes omaks hirmuks, nüid just rahwa eeS seisis. Esite oli ta kui tulp, kui tal aga mõistus selgemaks laks, hakkas ta jalgu liigutama mitte kantsli peale minemiseks, waid ta tõttaS lahtisest kiriku uksest wälja ja käduS waatajate silmist. Tummalt waatasiwad sõbrad ja kiriku õpetaja põgenejale  järele ja wiimne pidi isi jällegi jutlustama. Arst tõmbas aga kepi kätte ja kübara päha ning tõttas otsekohe käärkambri uksest wälja. Ukse pealt sahwaS ta weel sõbrade wastu: „Ruttu, läheme põgenejale järele, meie piame teda kätte saama." Mrg jäeb tulema.) Inimese elu pitkendamise kunstist. Hufelandi järele H. Rinck. 111. Organliku elu iseloomulik tegemine on lõpmata olluste wahetus, kus worm seisma jäeb, aga ainult elementid  wõi põhjusjaud walguselaene kombel muudawad. Selle muutuse läbi on wõimalik, et kehajaud mädanemisele wõiwad wastu seista ja ennast ülewal hoida. Endisel ajal arwati elu organliku materiade sees pesitawat, mis pärast teaduse abil tõendatud on saanud, sest kõige suuremad  eluandjad on õhk ja soojus. Meie näeme mõnes kohas elu seiswat, nagu ei oleks teda olemaski. Näituseks:  muna ja seemne tera) mõlemad wõiwad seiSta, seemne tera koguni mitu aastat; niipea aga, kui soojus ja niiskus nende juureS töötama hakkawad on awalik elu näha. 3) Neist seletustest selgub, et elujõuud mitmesuguse  organliku kehadega igaühega isewiifi ja isemõedu peal kuoStuses elab, s. o. ühe seeS wähem, töise sees rohkem. Sellest selgub ka, et üks kõrgem organiSmuS (keha liikmeline ehitus) rohkem elujõuuga täidetud on, kui loomad alamaS looduse ridades. 4) Elujõuud annab iga kehale, mida ta täidab, iseäraliku  iseloomust, iseäraliku olemist töiste kehade ilma kohta, nõnda et õigusega ütelda wõib: eluwäe läbi saab üks keha mehaanika ja keemika ilmast organliku wõi nähtawalt elawa, ilma sisse tõstetud. 5) Elujõuud on selle keha kõige ülem ja kõrgem alalhoidja, keda ta täidab. Ja weel, ta ei ole pütte üksi alalhoidja,, waid ka kaitsja ja hoidja, sest tema see ongi, kes kaljukindlusega rikkuma haiguste wastu seisab, nagu külmetamine, mädanemine j. n. e. Uks elaw loom ei mädane, senni kui tal hinge weel sees on; keegi warju surnud ei lähe mädanema ja asi on koguni imelik, kui meie mõtleme, et elujõuud meie kehasid, mis mädanemisele  sõbrad on, niikaua jõuab sellest eemal hoida. Ka külm ei puudu nii ruttu elusasse kui surnusse. Muua, kellel elu seeme sees on, külmetab palju hiljemine ära. kui üks surnud muna. Jeä-karu on kõige talwe mclsas lume sees, pääsuke, kes surnud näitab jeä ehk wee sees, insekti tupp kuskil prao wahel ehk maa seeS, aga kedagi ei riku külm mitte ära. Sest kewadel, kui paike oma kiired nende peale saadab, ärkawad nad jälle üles ja on eluS! Ainult seal, kuS külm juba nõnda kange on, et ta elu jõuust üle käib, seal on surm wõimalik. Üle- 56 ZS. S a k a l a. 1884