Saarlane Kleiildiit politika ijaleht «aa- ja linnarahaiale. si° 40. Teisipäewal, 24. Oktobril 1889. VI. aastakäik. maksab: po>" . . 1 „ SS „ Ilmub igal Kuresaares kaubauulitsäs mr. >? Kirjad kSiwad: Saarlase toimetusele. Kuresaare. Paar sõna laulmisest. (Ots). Sellepärast oleme meie siis oma laulmisega  palju teistest järele jäänud ja mis ka aegamööda üsna ära kaub, nii, et kõigel Saaremaal wiimaks kusagilt enam laulu häält kuulda pole. Kurb on see küll, et ühest tõesti kasulikust meele lahutusest nii hirmus wähe lugu peetakse! Süü langeb sääl juures niihästi juhatajate kui ka lauljate  pääle; sest nad on kõik alles nii hooletumad ja tuimad, et ei oskagi sellest mitte midagi lugu pidada. Wiimsed arwäwad  weel: kui aga wiina korter ja pudel õlut neil ees laua paal on ning ka mõned ropud laulud suus kõlawad, see on nende eest hoopis kasulikum! Küsib nüüd ehk mõni: Mis moodi siis seda jälle peab pääle hakkama, et laulmine meie maal puremine edenema hakaks? Sellele annan mina omast mõistusest nii palju teada, nii kuidas minu ja ka ühe teise laulu armastaja mõtted selle kohta on; hakame aga ennem Maalt pääle: Et laulmine wiletS ja soiku kipub jääma, selleparast peame üsna warakult selle wastu kõik abinõuud ära pruukima, et laulmist hästi edeneda wõiks. Et õigesti lauljaid meie ajal ja iseäranis weel meie maal wäga wähe leida on, siis on kõige suurem lootus meie koolmeistrite pääle, need üksi wõiksiwad weel tubliste meie noort sugu laulmisele harjutada. Et see neile küll nüüd hea jäo koormat ja tööd juure saaks tegema, aga ega siis ka nende waewgi tasumata ei jäeks. Ilmalikust laulust peaks niisama lastele õpetatud saama, kui waimulikusi; sest koolis õpetakse jo ka muid ilmalikust asju. Küll on mõned koolmeistrid sellega juba pääle hakkanud, aga on weel hea trobikond, kes selle pääle weel ei ole mõtlenudki. Et lapsed suwel mitte ära ei unustaks, mis nad talwel õppinud on, sellepärast oleks siis laste pidud jalale seada ja elule kutsuda, mis lastele rohkest himmu teeks edasi õppida; sest laste pidul wõidu laulul ei tahaks keegi teisest järele jääda. Niisugune  õpetamine ei tarwitaks jo muidugi nii wäga palju aega ära, kuidas ehk mõni praegus wõiks mõtelda, waid see oleks minu arwamise järele üsna kerge olewat, kui talwel paar tundi pärast kooli tundisi selle tarwis ära saaks pruugitud ja suwel jälle paar korda nädalas; nii wõiks siis paar pidu sume sees ära pidada. Kas teate kui suure luStiga lapsed jälle teise talwe õppimas  onl See harjutalnjo last maast madalast, mitmesuguse hea asjale, rõõmustab kodu wanemaid ja ka õpetajad wõi juhatajad koolis, sest wiimasel on armas näha, et tema käe all niisugune armas asi on edenenud,  mis pärast poole lootuse pääle kaunist wilja kandma saab; sest kui niisugune laps suuremaks saab, kaswab laulmise himmu jo temaga seltsis ja wiimaks on tal lust selle järele; päälegi on teda siis ka hoopis kergem edasi õppida, sest et ta hääl selleks harjunud on. On ka praegusel ajal wäga rohkest ilusaid ja kaunid noodi raamatuid,  millede seest niisuguseid ilusaid ja kergeid laulust õppida wõikS. Ärge mõtelge ühtegi seda: kus kohas meil neid siis tarwis oleks; ehk kus meie neid laulma peame, kui nad kätte õpitud on? Kui teie juba hulga laulusid olete ilusaste pähe õppinud, mis kaunist ka kokku kõlawad, küll siis ka paraja koha leiate, kus wõite teiste iluks ja oma rõõmuks neid ette kanda. See on jo selge, et mitte üks koolmeister oma lastega seda ei pruugi teha, waid nii kui ütlesin mitmed; see on siis laste pidu ja wõidu laulmine! Ka wõib neist aega mööda sedawiisi kiriku lauljad saada, milledest meie maal praegusel ajal üsna puudu on, kes wõiksiwad ka pühapäiwiti püha koda ilustada. Ka emad õpetagu juba lastele fiis laulu wiisisi, kui nad wähe mõistma hakawad, siis on ka koolmeistril pärast natuke kergem pääle hakata ja koori seadida. Tehke seda õige pea ja ärge laske seda kallist taimekest, mis kord juba tärkama oli hakkanud, jälle mitte ära närtsida! Laulmine on jo see kõige parem, kallim ja tulusam meelejahutaja ja elu lõbustaja, kui teda õieti, auusalt ja Lume all. 7 Klementine Helm'i järile. Ühe nende kõrgestikude ladwal, mis Wusheri orgu sisse piirasiwad, sääl kus Hirtsbahi jõgi järsku alla kukkudes omad wahutawad laened alla orgu saatis, seisis Üks üksik rändaja ja waatis tummalt laia maailma wälja, mis tema jalgade ees seisis. Aga tema ei silmitsenud mitte rõõmsalt seda ime ilusat paistust, millega looja minema päikese kiired ümber ringi maailma kuldasiwad, milles ka mustad kaljud kui purpur hiilgasiwad. Nukralt waataS tema alla orgu ja tema kõwasti kokku pressitud huulede ümber oli kurb kibe joon, mis tema südame walu tunnistas. Wiimaks ajas ta ennast sirgeks ja all seisma orule selga pöördes, läks tema ikka kõrgemale ja ikka kaugemale. Öö hakkas oma musti tiiwu üle karuse ja kiwise tee, mida kaudu tema rändas, wälja lautama, aga sellest hoolimata sammus ta julgesti edasi. Ülewel mäe ääre pääl seisis üksik wäi« kene karjase urtsik, see oli kõige kõrgemal ja kõige wiimane Hirtsbahi orgus. Järsult ja suure wiifiliselt tõstis kõrge „Tenn" oma lumega kaetud latwa taewa poole ja särawalt sinasiwad Hirtsbahi laened kuupaistel. Selles kõrguses oli juba taime kasw kõhnem kui all pool, jõudis aga sellegi pärast ikka meel üht wäikest weiste ja lamba karja toita ja selle pärast saatis Jõeperemees üht wäikest osa omast karjast siia kõrgele kõrwalise orgu, kuna tema suured karjad madalamate karjamaade pääl peetud saiwad. Üks wana, panetanud sulaneoli mitu suwetjuba siin Wellisalpi mägestikus, kõigest maailmast lahutud, tema looma karja hoidnud  ja karjatse töösid teinud. See aasta oli ta ka juba mõne päewa eest siia tulnud, ehk küll weel siin ja sääl orgudes ja kurristikudes  lund ja jääd leida oli, mida kewadene päike weel ei olnud ära sulatanud. Aga roheliselt ja haljalt särasiwad söödi kohad sääl wahel ja päew päewalt meelitas suine soojus ikka enam lillesid ja rohtu maa feest wälja. Rahulikult ööpimeduses seisis karjatse  urtsik Wellisalpi mägestiku sõrwal. Püha waikus oli ennast üle kõige mägestiku ja oru wälja lautanud, ainult wahete wahel oli lumepallide rullimist kuulda, kes ennast ülewelt mägede otsast lahti kiskusiwad ja kikerdes, kus juures nad ikka ise kord korralt suuremaks läksiwad, alla oru põhja tormafiwad.  Mõni kord helises ka lehma kella hääl läbi waikse öS-õhu, kui mõni neist magades oma pead liigutas. Sääl koputas rändaja tasakesti urtsiku ukse pihta, imeks pannes tõusis wana sulane oma aseme päält üles ja tahtis kuulata, kas ta õieti kuulnud oli. Aga koputamine läks ikka kord korralt waljemaks ja nüüd oli ka hääl kuulda, mis hüüdis: „Madis ae, Madis tee uks lahti! KaS sa ei kuule siis sugugi mitte?" Wana Madis rutas ukse juure, tõmbas puu telje eest ära ja waatis imeks pannes nii hilise rändaja otsa, kes kiiresti urtsiku sisse astus. „Ma olen sind unest üles äratanud, Madis," ütles sisseastuja, mütsi peast ära mõttes ja juukseid higist suitsema otsaesise päält tagasi lükates. „Sa pead täna ööse oma aset minuga jägama, wana sõber." mis sunnib sind nii hilja öösel meel siia üles mägestiku tulema?" hüüdis wana karjane ehmatades, kui ta sisseastuja äratundnud oli. „Ons all Jõeperes midagi juhtunud? Wõi tuled sa loomade pärast?" „Ei, kodus ei ole midagi sündinud," ütles Kristjan wäsinud häälel. „Ma tulin ainult selle pärast siia, et sind siit lahti päästa, Madis. Mina tahan siia sinu asemele karjatseks jääda, sina lähed Home wara koju. Selle öö saame meie juba siin kahekesta kokku lepima, kas pole tõsi wanake?" Kristjan, tas sina tahad siin karjaseks jääda? Siin kõrbesarnatseS ükfikuseS paikas?"  hüüdis Madis ome wäikesi silmi mägise suureks tehjes. „Sina rikka Jõeperemehe  poeg! See ei ole küll mitte sinu