käes. Nob ta missi on äri le: „Ma pean sulle ühe küsimise  ette panema, mispärast meie oma kodu oleme palju waielnud. Ütle ometi, kas need pühad mehed, kes selle raamatu on kirjutanud, kas nemad teadsiwad ka, et Betshuaani rahwast maa pääl on?" „Miks sa nõnda küsid?" küsis missionär. „Waata, ma arwan, et nad seda küll teadsiwad," ütles must mees edasi, „scst see raamat kõneleb kõikidest neist pattudest, mis iiales ühe Betshuaanlase südames wöiwad olla. Sellepärast ei tahagi meie küla rahwas seda kuulda, et meie seda raamatut neile ette loeme, sest nad ütlewad, et meie pöörda seeläbi nende seestpidise inimese wälja poole." Eks ole mitmed ka meiegi seas, kes Jumala sõna põlgawad, sest et see nende kurja südame mõttet walge ette toob? Jumal aga ei anna ennast põlata ega pilgata. Tema sõnal on wägi ja wõimus enam, kui mitmel sõjamäel. Püha kirja wäeft ja wõimust tahan nüüd jutustada. Kuulgem siis seda, mis üks Uus Testament on teinud. Põhja Jtaaliamaale,  kus kõik rahwas katoliigi usku on, tuli üks ewangeliumi usu töömees ühte külasse elama. Pärast päewa tööd luges ta Uut Testamenti, see äratas ka mitme sees himmu armuõpetuse järele. Sellepärast saatsiwad nad ühe mehe kaugele Mailandi linna, kus üks Ew. usu õpetaja oli ja palusiwad seda enesele külaliseks tulla. See tuligi ja tänapäew on sääl külas üks Ew. usu kogudus. Aga weel enam saatis see Jumala sõna seeme imelikul wiisil korda. Kui õpetaja tagasi koju poole sõitis, pidas ta natuke lähedal Komo linnas kinni. Sääl kuulis tema, et rahwas sellest rääkis, et ~;.t õpetaja külasse tulnud. See oli suur uudis, millest katoliiklased mitte hea meelega ei kõnelenud. Nad pidasiwad ju ennast ainsaks õigeteks risti usulisteks ja põlgasiwad Ew. usulisi. Õpetaja ise kuulis kõik seda kõnet päält ja ütles: „Sce õpetaja, kellest teie räägite, olen mina ja ma tahan teile lühidelt ütelda, mis meie Ew. usk õpetab: Meie oleme kõik ära kadunud ja hukka mõistetud  inimesed oma patu pärast ja saame õndsaks Jumala selgest armust. See on meie õpetus." Selle järele seletas õpetaja weel enam pühast kirjast, pidas pärast sääl jutlust ning praegu on ka sääl linnas üks Ew. usu kogudus. Seda kõik on üks ainukene Uus Testament korda saatnud! Mis on aga need piiblid korda saatnud, mis meil igal ühel kodu on? Sõna on see püha waimu mõek, mis meie kõik peame tarwitama, meie usk on see wöimus, mis maailma on ära wõitnud. Kui kord usuisa Luterusele üht mõeka pakuti, et ta sellega usku kaitseks waenlaste wastu, siis kostis Jumala mees: ~Sõna peab seda tegema." Ka meil Luteruse usulistel  pole muud mõeka tarwis, kui Jumala sõna. Kõik see usk, mis oma kaitsmiseks ilmalikku wäge, kangeid seadusi ja nuhtlust pruugib, ei tunne mitte Jumala sõna wäge ja tema koda on liiwa pääle ehitud. Jumala sõna on wägew ja hukka minemata,  teda ei põleta ükski tuli ega tapa ükski mõek ära. Selle tõenduseks olgu lõpetuseks weel järgmine lugu! Üks katoliigi  usu preester lirimaal nägi kord üht wäikest poissi, kes piibel kaenlas koolist koju läks. „Kas sa käid sääl koolis?" küsis preester ja näitas käega Ew. usu koolimaja poole. „Jah," kostis pois. „Seda ma arwasin," ütles preester, „ma nägin sull selle suure raamatu käes olewat. See on üks paha raamat, anna see mulle." Katoliiklased ei salli ju piiblit. „See raamat on Jumala sõna," kostis poiss, ja ta õpetab meile, kuda meie wõime Jumalat armastada, head olla ja wiimati taewa saada, kui sureme." - „Tule minu koju," ütles preester. Poiss läks. Koju jõudes wöttis preester waese poisikese piibli ja wiskas tulesse. „Sa ei pea seda raamatut  iialgi lugema, ütles preester, „see on üks paha raamat ja mina ei salli seda mitte, et sa sääl koolis käid." Piibel põles peagi tules ära ja waene poisike oli esmalt üsna kurb. Aga kui preester ikka wihasemaks  läks, hakkas poiss korraga naerma. „Miks sa naerad?" küsis preester. „Ma ei saa naeru pidada, kostis poiss. „Ütle mulle, miks sa naerad?" küsis preester. „Ma pean sellepärast naerma," kostis poiss, „sest ma mõtlesin selle pääle, et need 10 peatükki, mis ma piiblist pähe olen õppinud, ei saa auulik preestri herra ometi mitte ära põletada."  - Waatke, kui õnnelik see poiss oli, temal oli hea tükk piiblist peas ja ka südames. Andku Jumal, et meil püha kiri mitte üksi toa nurkas ei oleks, maid et meie seda hoolega tarwitaksime, et see oleks meile üheks weehallikaks, mis oowab igawesse  elusse. D. sisse sosistanud oli, näis rõhutud wanake jälle meele mõistusele tulewat. Minu poeg on ära, Willem on oma ema maha jätnud!" ütles ta waljusti ägades ja wajus jälle uimastuse sisse. Siis alles, kui Liisi oma pojakese wanaema  sülesse pannud ja see oma kahe ümarguse käsi warrega sügawasti kurwastud wanaema kaela ümbert kinni mõttes, temale sõnanud: „Rõõmsad jõulu pühad, koosu! Anton on sind ikka armastanud, koosu!" siis alles kadus see wõeras, kõwakiwine nägu wanaema jumelt ja palawad pisarad weeresiwad üle tema kortsus põskede. Lapseliku soja sõnade puututamine tema südame külge oli kui soe kewodine päikse paiste lume pääle. Meele äraheitmise jäe sulas raskesti rõhutud südame päält ja andis waluwähendawa pisaratele maad. See asi ei wõinud tütarde ja wäimeeste eest mitte marjule hoitud saada, aga raha warguse, selle kõlwatuma teo, kuidas ees pool ööldud, hoidis ema oma südame saladuseks. Kaks hoolast käskjalga saiwad kohe wälja saadetud, need tuliwad aga selle aruga tagasi, et see nimetatud laew juba mõne tunni eest wälja purjutanud. „OH, kas ma ei ole mitte Naini lese sarnane? kaebas ema raskesti öhkades. Kas minu poeg ei ole ka surnud, surnud patude sees? Ja kes pöörab teda tagasi tema kurja tee päält? Oh Issand halasta minu ja minu õnnetuma, hukka läinud poja pääle?" Mõndasugust. Naine: Sina oled tõesti mana lamba pea! Mees: Ja jah, se on tõsi; mees on naise pea! Isamaalt. Kuresaarest. Tulekahju. Minewal reedel, 1. Detsembril kellu õhtul helises meie linna raekoja torni kell ja andis seega märku, et kusagil pool tulekahju lahti on. Ülewelt pea kohalt oli taewaS tule kuumast meri punane ja inimesed jooksiwad uulitsaid mööda hädas nägudega edasi tagasi ja küsisiwad iga wastu tulija käest i „KuS põleb?" Pargi ääres puusep Cvhui maja seisis lahmc tule leekides, nõnda et, tui priitahtlik tulekaitse senna jõudis, midagi enam kustutamise pääle oluud mõtelda. Tulekahju ähivardns suureks minna, sest sääl ligidal oli ivaga palju puumajasid üks teise kaelas ja tuul puhus nende pääle. Ja pääle selle oli põlema maja põning laastudega täidetud, millest põlejad tule tordid kaugele lcndasiwad. Mitme tunnilise, wäsimata töö järele läks aga siisgi meie wapral tulekaitsel korda tule üle wõimust saada, tuld ara kustutada ja wähemast kõik teised sääl juures olewad majad tule surmast päästa. Suur puuhuS oli aga kehadest, millega mesi juure sai weetud, nõnda et pritsid sagedasti seisma pidiwad. Meietubli priitahtlik tulekaitse ja koolipoisid, kes terawasti mett juure wcdasiwad ja hoolega kustutamise tööst osawõtsiwad, ou rohkel moodul rahwa tänu ära teeninud. Kärlalt. Sõnumid. Meie kihelkondaS on praegus üks imelik haigus inimest kurnamas, kus ta mitmeid terwelt perekondade kaupa rõhub. Selle haiguse kohta ei tea siinsed inimesed praegu loomulikult midagi nime; ta ei ole ka iseenesest wäga hädaohtlik, sest ta pole siiamaale weel kedagi surmanud. Mina olin ise ka selles haiguses, sellepärast tunnen tema kombeid. Selle haiguse märgid on: pilkamist sigiw peawalu; ihu on wäga õrn külma wastu ja kanged külma-wärinad ja palawik wahetawad endid sagedasti üksteisega. Inimese pea on nende palawikude juures wäga nõder ja segaste kujudega täidetud, nõnda et mõne korra jampsimagi paneb. Sagedasti langemad inimesed selle haiguse kücS minestuse, kas häkitselt maha kukkudes, ehk kuskile najale tuikudes, kus teised neid seega püüdmad elustada, et neile külma wclt pea pääle panemad. See tuikumine sünnib küll paljalt pea nõrgastuse' läbi ja ainult siis, kui haige jalgade pääl kõnnib, ehk kuskil istub; moodi pääl pikali pole seda millaski ette tulnud. Pärnust. Pärnu Eesti koguduse õpetaja C. Lementy suri 28. Now. Berlini haigemajas kopsupõlctikusse ära. Ta oli kurguhaiguse wastu, mis teda mitu aastat waewaS, sinna abi otsima tõtanud ja seda ka saanud. Siis aga leiti tal ka sisemist haigust olewat, mis lõikamist tarwiliseks tegi. 22. Now. sündis see prohwessor Bergmanni läbi, aga siis wabastas surm põdejat pea pitkemast kannatusest. Kadunud oli 1848 Saardes sündinud, Tartus studeerinud, kus ta 1874 aastal õpetajaks õnnistati. Esiotsa oli ta Wõru praoskonnas abiõpetaja,  sai 1879 Saaremaale Kihelkonna kiriku õpetajaks ja 1881 Pärnu Elisabcti kiriku pääle. Igal pool on ta hoolsalt ja tublilt oma ametit talitanud, ja niipalju kui seda ta põdeja oleku pärast iganes wõimalik oli, oma rohket waimuannet  awaldanud. Tartust. Missugused kohtud meil nüüd on. Selle päälkirja all kirjutab postimees  Maal waldadeS on meil nüüd wallakohus ja walla-walitsuS. See on ainus kohus, mis manadest kõhtudest on seisma jäänud ja ka edespidi seisma jääb, kui temas ka mõnda muutust oodata on. Liiwimaal silla-lohus ja Eestimaal haagrehikohuS  on otsas. Selle asemel on meil nüüd juba tuntud kreis-politsei oma abidega. Kihelkonna-kohtuid nüüd enam ei ole. Nende asemele on tulnud ülemad talupoja-k õhtud. Üks osa aSju, mis seni kihelkonna-kohtus õiendati, lähemad nüüd neisse ülematesse talupoja-kohtutcsse. Teine osa läheb talupoja kommissaride kätte, kes nimelt ka kontrahtide, testamentid ja muude kirjalikkude tunnistuste kinnitamist toimctawad. Kreiskohut ega maakohut ei ole Liiwimaal enam, mannrihti ega landrihti-kohut ei ole Eestimaal enam; niisamuti magistraatifid ehk raekohtuid linnades enam ei ole. Nende asemele on tulnud uued rahu-kohtud, nii hästi maal kui ka linnades. Asjad, mis rahu-