Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahvale. „Saarlase" toimetus ja wäljaandmine, KuresaareS, kaubaulitsas 10. ; „Saarlane" maksab: i Saaremaal aastas I rbl. kop., postiga saadetud S rbl. i Saaremal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud 1 rbl. SS kop. l Tuleb wälja iga pühapnewal. ? Kuulutuse rea ehk selle ruum mak- sab 2 kop. Pühapääw 21. Oktobril 1884. I. aastakäik Isamaalt. Jaani kihelkonnast ring tvaatus. Kui Matsi Pardi Jaagu ja tema naise Mare tütre Emilie arwamata jätaksime, siis oleks käes olewal suwel meie Luteruse  koguduses elu tee seismas olnud. Kahetsemise wäärt näitab see olewat et meite armsad talu Matsid, Jaagud ja Mared  oma esiwanemate omadusi Eesti nimesi pölgawad ja nende asemele omade lastele nimed panemad, mida nad mähe meeles pidada, meel wähem wälja rääkida wöiwad. See on meil ka ette tulnud, et üks mõisa suiline oma lapsele kolm nime pani. Noh, „ega nimi ci riku meest" ütleb mana sõna ja meel wähem rikub nimi ristikoguduse elu, ilu ja auu; sellepärast jätame iga Jaagu ja Mare oma arwamise juure, kuni tulem aeg mõistab kulda mullast seletada. Mis meie kogudusele ja terme ristikogudusele  meel wäga suureks kurwastuseks  arwata, on see, et meel wäga palju inimesi nõidade ja lausujate juurest käimad abi otsimas. On mõnel kõhu näpistust,  muud tõbe, ehk midagi ära warastud  wm kadunud, siis minakse nöja juure. Ära nöitud, ära wölutud, ära tehtud, soowitud,  kuri silm, sant suu, üle külmkinga jälgede käinud j. m. on sagedaste kuulda. Jaanlaste kõige kuulsamm nõid wöi „arst" kuidas tõbised ise ütlewad, on see kord Mustjala kihelkondas Järgise järwe ääres üks naine. See õeluse teener, muuks ei tea ma teda ütelda, teeb inimestele wäga suurt tüli ja pahandust; kõik tõbed on tema ütlemise järele teiste tehtud, mille läbi meie koguduses ka pere lahkumised on ette tulnud ja muud sellesarnast pahandust sündinud. Wäga soowida oleks, et kohatised  hingekarjatsed ja wallawalitsused sarnaste  arstide tegcwust üle kuulaksiwad. Liiwa Annus ja Mulla Madis, kes sagedaste ja ikka halastamata kombel meie inimeste sugu hulka wõeraks tn leivad, sest nemad ci walitse aega, ei pea lugu seisus sest ega manusest, näitawad käes ole- wal suwel Jaanlaste wastu üsna armulised  olewat; 19. Mai kuu pääwast, künni Mihkli kuu alguseni ei ole nad nieie Luteruse koguduses mitte meel tegewad olnud. Smsed koolipõllu sõnumid on meie poolt ka kesised. Kewade koolikatsumisel saab küll kohuseks tehtud, et lapsed iga kolme nädala  tagant, õpitud asjade meele tuletuseks pearoad kokku tulema, aga ci tule. See on wäga kahju, et lapsed sui aeal kõik õpitud asjad ära unustaivad, millede kätte õppimiseks talim jälle kallist kooli aega ära raisatakse. Wäga soowida oleks, et kooliwalitsus selle süüduse kõmamaks teeks, et kõik koolilapsed ka suwel seatud päüwadel  kokku tuleksiwad. Wilja kasu on meil keskmine, aga rukki oras selle pitkalise kuiwa läbi üsna wilets, suuremast osast ülestöusmata; ka kartuhwli saagi lootus on kadunud. Mustjala arsti jüngrid ütlewad et inimesed olla salaja patu teinud ja sellepärast ei anna Jumal wihma. Heina kosu oli hea, kcwadene kala- Jututuba. Gla omal maal ja toida euuast rahu sees. Juüistanud Oskar Höckeri järele L. 8. (Mrg.) Hermann rääkis oma lugu ja asja lühidclt  wäha ja Wmbas wiimaks isa kirja taskust wälja. Amcerikaanlasc pale ci muutnud ennast sugugi ja ühe jää külma häälega ütles ta «limaks: „Kahjv, aga k«das ütelda härra Elperdenz  on Ameerikast ära läinud ja oma kauplust mulle annud." „Kas ma ci maiks siis mitte Teie kontoris übtc kohta leida? „Kabju." oli jälle endine wastus ja hakkas sall? suurt sugu härra jalaga Lampides  uuri paale rvaatma. Natuke aega oliwab mõlemad magusi ja Hermann ei julgenud oma palrvct ka mitte enam korrata. ~süs pean ma" kogeldas Hremann wiimaks ..jälle minema hakkama." Ameerikaav.lüm' nõdkutas peaga, mis püüle Hermann edasi rääkis: „Ma palun mitte pahaks pauna, et ma Teid nii kaua olen kinni pidanud." Ka nüüd ei rääkinud lankccnlane mitte sõnaja Hermann hakkas ära minema, härra tema järel ka. Häbist Msasic põskedega ruttas ta ouc Male ja kuulis wccl maja peremehe wälja hüüdmist:  „Ons manker malmis?" Kui oleks ta midagi warastanud, nõnda tõttas Hermann sest majast wälja suure Broodway uulitsale ja säül edasi ilma sihita. Mis pidi ta nüüd pääle hakkama? Mõne pääwa sees pidi ta raha, mis tall kottis oli olnud otsa saama ja siis oli ta kerjaja. Hirmuga mõtles ta Tonsoni pääle, kellel üks kord Saksamaal nõnda lugu läinud, häda kartusega tuletas isa sõnu meele, et ka Jumala kartlikude manemate laps kurja tegiaks wõib saada. Ja kui inimeste südamed  Hermanni eest ennast kinni panid, kui hirmus nälg teda näris, mis jäi temal siis muud nõu üle, kui üle kohtusel  teel enese eest muretseda. „AH," hüüdis ta silmapisaratest ära lämmatud häälega, „need immesed siin näitawad uil külmad ja osawötmata olcmat! Sest sõbralikust lahkusest, mida nii häästi need raamatud, mis ma lugesin, kui ka Tousou kiitsid, ci ole ma seia kohta midagit  näinud. Küll aga näitab ahnus iga inimese südames pölewat ja kui sa neid huikas üks töise wastu jooksmas näad, siis näitab see wälja kui tahaks üks töise osa Võitmist omale wõita. Nende abi pääle ei tohi ma kõige wäkcmalt loota. Mis pean aga nüüd pääle hakkama, mo Jumal! mis pean ma nüüd pääle hakkama?"  Kui ta nõnda iseenesega oli rääkinud, ei jäänud ta siiski mitte seisma, maid jooksis ikka suure ja uhke Broodway uulitsal  edasi. Häkiste waigistas aga oma sammusid, ja ütles iseenesele ette süüdes: „Kui ma aga seda noort Blcsingtoni üles otsiks? Ma ei tunne kül tema elu aset, siiski ei saa see mull raske olema, seda politseilt aru saada." Ta hakkas kohe oma plaani järele tegema.  Kui sagedaste pidi ta küll küsima, kus uulitsal ja kus platsi pääl see õiguse maja pidi olema, enne kui ta sest aru sai; suurem hulk ei wastanud talle sõnagi, töised jälle naersid teda ta halwo inglis keele pärast, töised jälle tegid mõnda kibedat nalja seega, mis talle wastafid. Warsi leidis ta ennast eksi teelt ja nõnda jõudis ta wiimaic paari tunnise kü-inme järel oma sihile. Kui ta sess suures politsei majas ennast jälle õigeks oli kännus, astus ta minnaks ühte tuppa ja taudis oma küsimise  ette. „Mis?" wastas üks ametnik pilgates, „meie peame Teile ütlema, kus üks Tom Blssington elab? Meil on tõeste rohkem muid tegemisi, kui niisuguse lübja küsimiste pääle wastada. Seda wõib Teie juures Saksa maal küll ette tulla, aga Mu suures