Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. 111. Bob oli esimest korda Pihkwas, üleüldse pani ta praegu oma jala esimest korda päris WkNemaa pinnale, mis juba ümber ringi tema kõrwu kostwast wõera keele kõiksust ära oli tunda. Sest et ole siis imeks panna, kui tema warsti oma sõprade seltsis linna silmitsema läks. Asjad saiwad aurulaewa peale ustawa hoiu alla jäetud, sellepärast ei olnud neil ka waja mõnes wõeraste majas korterit wõtta. Peeterburgi rong läks alles öösi umbes kell aegu minema, nii et Bob'il küllalt weel aega jäi, hulkuma minna. Pihkwa linna endisest kuulsusest ja uhkusest pole küll enam palju järele jäenud, aga siiski maksab ikka mõnda kohta waadata, mis juba ajaloosse ülestähendatud juhtumiste poolest silmitsemise wäärt on. Kui mõned tähtsamad kohad läbi käidud oliwad, läksiwad sõbrad üheS koos Kutujowi aeda, kus parajaste wäe muusika koor mängis ja palju rahwast liikumas  oli. Siiski leidsiwad nad weel ühe tühja laua, kuhu nad omale keha kinnitust tuua lasksiwad ja siis muusikat kuulates ja lõbusat juttu westes oma aega wiitstwad, künni waja oli edasi reisimise peale mõtelda. Bobi sõbrad jäiwad ööseks Pihkwasse, sest et nende reis Riia poole läks ja nende raudteerong  alles töisel hommikul tuli. Aga siiski tuliwad nad Bob'it weel waksali peale saatma. Weel ükskord pigistastwad nad kätt ja andsiwad  lahkudes töine töisele suud, siis wilistas masin, wagoni uksed pandi kinni, rong hakkas  ähkides edasi nihkuma ja kadus öösese pimedusesse. Wagonis, kelles Bob oli aset leidnud, jäi reisijatele nii palju ruumi üle, et enamiSte  iga ühe woliks terwe pink sai, mille peale muidu kaks inimest peawad mahtuma. Igaüks katsus omale siis wõimalikult head aset nõutada. Sest et muidugi süda öö aeg oli, heitis suurem hulk puhkama ja peagi oli kõik jutt waikinud. Bob'i wasta istus töise pingi peal üks naesterahwas oma weikese pojaga, kes ema süles magusat und uinus. Wiimaks pani ema poisikese hellaste pingi nurka magama ja laskis ka suikudes oma pea pehme seljatoe najale. Bob ei olnud wiimastel öödel heasti magada saanud, mitmesuguste tallituste ja murede pärast, ja wäsimus kippus nüid wägisi ka temagi üle wõimust  wõtma. Harjumata mürinast, kärinast ja praginast hoolimata wajufiwad ka tema silmad kinni. Aga nii pea, kui rong peatas ja konduktöör suure healega wäljas peroni peal iga wagoni ees jaama nime hüidis, ärkas ta ikka jälle üles. Mõned reisijad kadusiwad wahe jaamade peal, töised tuliwad jälle asemele,  aga üleüldse oli wähe muudetust ja kõik läks suurema segaduseta mööda. Paar korda hakkas Bob'i ees istuwa naesterahwa laps nutma, nii et mõned unest äratatud kaasreisijad nukral näul oma pead tõstsiwad, aga siis andis ema temale juua ja waigistas teda nii osawaSte, et muud midagi enam kuulda ei olnud, kui ainult raudtee-rongi uinuStaw rattattata-rattattata, mis ühte soodu edasi kõlas. Päikene oli juba keskhommikus, rongijuht  oli kõikide käest piletid ära koristanud. Seal tõusis reisijate seas korraga suurem liikumine, kui muial jaamade ligidale jõudes. Mõned oliwad oma istmetest püsti tõusnud ja waatasiwad aknast wälja. Üks heal hüidis: «Juba pealinn paistab!" ja nagu käsu peale hakkasiwad reisijad oma limpsud-kampsud kokku otsima. SiLS oli iseäralik kräuksumine kuulda toSsutäkk sai kammitsesse pantud ja rong weeris pitkamesi ühe klaas katuse alla. Nad oliwad pealinnas. Ka Bob oli oma reisikoti käe otsa wõtnud  ja wälja perroni peale astunud, kus ta enesele ka töised asjad prahi seast kätte anda laskis. Parajaste oli tema ühe woorimehega kaupa tegemas, kes teda wõeraste majasse pidi wiima, kui ta korraga enese ligidal ühte eht Peeterburgi wiist uhkeS riideis noort meest nägi, kes teraselt tema otsa waatas. „Bob!" „Prits!" ja kaks sõpra hakkasiwad  töine töise kaela ümbert kinni. „ Ennäh imekeft!" hüidis Pritsuks hõigatud sõber. „Kust sina siis siia Piiterisse oled saanud? Kas sa Tartust tuled?" „Ikka wana Taara linnast! Toon sinule ka selja täie terwisid kaasa." „Palju tänu selle eest. Aga ütle, kas sina kauemaks ajaks siia tahad jäeda?" „Ei jae, mull on weel pitkem tee jalgade all ja tahtsin ainult läbi minnes paar päewa siin wiibida ja teie toredat pealinna silmitseda." „Tub!i! Küll meie sellega ka toime saame," kiitis Prits. „Aitumma siis, et ma kohe nii armsa juhi olen leidnud. Ma loodan ommeti, et sina ise minule paar tundi oma ajast wõid ohwerdada. Mis?" „Kõige suurema meeleheaga, wana sõber. Õnneks ei ole minul praegu ka mitte pakilisemaid  tallitust. Sellepärast wõime siis ikka seda ja töist ühes kooselatud ajast meelde tuletada ja ma tahan sind ka siin pealinnas Pvntiuse juurest Pilatuse juurde wiia, nii et sinul jalad saawad kipitama." „Nu shto, baarin, pajeedem?" segas ennast ootamisel kärsitumaks läinud woorimees nende jutu wahele. „Ssijuu minuutu!" waigistas teda Prits. „Tshemodaanõi was'mii ksebee na droshku!" ja Bob'i poole pöördes ütles tema: „Nüid aga, sõber, sõidame otse kohe minu korterisse; wõeraste  majas on sinul suured kulud ja peale selle ei saa meie siis ühte puhku töine töisega koos olla ja oma juttusid ära rääkida. Aeg on ka kallis. Mina elan küll poissmehe wiisi, aga nii palju ruumi jätkub ikka, et sind oma külaliseks tohin paluda. Sellepärast istume aga peale." Bob wõttis tänuga seda lahket pakkumist wasta. Woorimees aga hakkas kõrgemat hinda tellima, kui tema töist adressi kuulis. Seal aga hüidis Prits: „Nu pashol, Wan'ka, dwugriiwennõi  pribawlääju!" ja droshka weeris wurinql Peeterburi kiwiuulitsaid mööda edasi. Kahekümne minutilise sõidu järele jõudsiwad  nemad Pritsu korterisse, mis küll neljandama  korra peal aga sellegi pärast weel sugugi mitte ülewal korstna otsa taga ei olnud. Prits oli siin ühe perekonna käest, kes ise ka üiri peal elas, omale paar tuba üirinud, nagu seda suurtes linnades sagedaste tehakse. „Rüid, sõber," ütles Prits, kui asjad ülewal  oliwad wastu wõetud, „wõtame kõige esiteks  kehakinnituseks natukene suurust ja kui sa siis waheft wäsimuft puhata ei taha, wõime warsti linna waatama minna." „Wäsimusest pole mul juttugi," kostis Bob, „ma tahaksin üksnes silmade peale natukene wett ja mõned puhtamad hilbud selga panna, siis olen ma kohe walmis sinuga kaasa tulema, kuhu sa ise heaks arwad, mind juhtida." „Noh, Bob, aga nüid räägi ka kudas sinu käbarad käiwad," ütles Prits, kui mõlemad sõbrad rooga wõttes lauas istustwad, „nagu sina minule juba tee peal nimetasid, on sinul nõuu Moskwasse reisida ja seal kellegi juures kodukoolitajaks hakata. Kas tohin ehk küsida, miks sa oma õppimise pooleli tahad jätta ja kelle juurde sa nimelt lähed?" „Miks mitte! Aga ei tea, kas sa seda meest tunned. Asi on üleüldse koguni lühikene jutustada.  Minu isa koht põles hiljute tuhaks, minu raha oli otsas ja kodust ei olnud ka enam abi loota, pidin siis juba ülikoolile mõneks ajaks selga pöörama, sest et ma paremat  nõuu ei leidnud ja Jummi läbi minule parajaste see koht soowitatud sai." „Wõi Jummi läbi? Temal on kaunis tähtsad sugulased. Ta ise oli minu teades ikka kaunis tubli mees, ehk küll natukene wanameelne,  aga siiski ei sõdinud tema ilmaski nii suure waimustusega oma seisuse roostetanud eesõiguste eest, nagu töised tema sugused." „Niisugune on tema ka praegugi weel," kostis Bob, oma theeklaasi uueks täitmiseks pakkudes. „Siis olete Teie ikka sõbraks jäenud?" „Ega ta muidu minule seda kohta kaubanõuuniku  Runenstein'i juurde ei oleks soowitanud."  „Mis imet, wõi Runenstein'i juurde tahad fina minna!" hüidis PritS elawalt. „See on ju üks kaunis tuttaw rahamees. Aga lugu on siiski natukene kahtlane, nii et ma praegu isegi ei tea, kas ma sinule puhtast südamest wõin õnne soowida, ehk mitte." Bob waatas imekspannes oma sõbra otsa. „ Sellegipärast ei ole sinul waja kohkuda," jutustas Prits edasi. „Mina olen juhtumise kaupa siin Peeterburis ükskord selle Runenstein'i  perekonnaga palelikult tuttawaks saanud, ehk küll üksnes pealtkaudu. Wana Runensiein  i isand on kaunis kareda koorega mees, aga ma usun siiski, et tema süda mitte nii kalk ei ole, kui wälimise järele wõiks arwata, sest et tema oma lapsi naib wäga armastawat. Oma kaubanõuuniku nime ja raha peale on tema aga uhkem, kni mõni Baltia baron. Aga ma loodan siiski, et teie sõbralikult saate töine töisega läbi saama. Aga koguni töine lugu on tema emandaga. See kannab kristliku wagaduse  ja alanduse katte all suurt seisuseuhkust, mis ta ka töiste wasta wälja pöörda oskab, kui ta arwab et tema „hea toon" seda nõuab. Ehk küll ta juba nii kaua oma kodanliku abikaasaga  abielus on elanud, ei näe tema siiski weel mitte unustanud olewat, et ta aadelikuft soust on sündinud. Sinul on küll alati õnn olnud naesterahwaga ümberkäimisel, aga siiski ei ole see ehk liig, kui ma sinule ütlen: Inme w, KOMM6) eavew!"*) „Tänan selle märgu eest ja tahan teda pügalasse panna," wastas Bob, kes Pritsu sõnu tähelepanemisega oli kuulanud, „aga nüid oled sina minu uudishimu nii äratanud, et ma hea meelega weel sinu käest laiemalt teadust  saada tahaksin, enne kui oma silmaga kõik näha saan." „Hea meelega nii laialt, kui minu enese teadus jätkub," kostis Prits, kes kui kohtuammetnik  iga inimese üle lühikest otsust teha oskas. „Wanem poeg on kannis wallatu jõmpsikas, aga mitte rumal, nii et temast weel korraline inimene wõib kaswatatud saada, kui tema mõistliku juhatuse alla saab; olewat koeruse pärast koolist wälja wisatud. Nooremast  pojast ei tea mina sinule midagi ütelda. Nüid sa tead ka, mikspärast mina sinule mitte tingimata õnne soowida ei tahtnud." „Kas neil rohkem lapsi ei olegi?" päris Bob jälle edasi, „Jumm ei teadnud minule sellest ka midagi ütelda." „Jah, mis ma wiimakS koguni oleksin ära unustanud,- üks tütar on seal weel, ja pealegi missugune! Et sa aga oma südant tema eest hoiad tema pidawat ju nii ilus ja wiisakas olema, et tiiwad üksnes puuduwad, muidu wõiks ta kohe meie wiletsa maa pealt lendu tõusta ja kõrgematesse ruumidesse elama asuda. Seda on nüid juba pooltõift aastat tagasi, kui mina teda nägin, aga tema oli juba siis wäga kena ja erk tibukene. Kes selle ükskord omale kaasakeseks saab, see mees on minu arwates  õnnega kokku juhtunud." „Kui meie nüid oma jutu otsaga juba hõrnema sou peale oleme juhtunud, siis ütle mulle ometi ka, kudas sinu käbarad käiwad ja kas sa oma puuduwa kulle-luu juba oled üles leidnud? Kui mina auusa arsti ammeti õpilasena niisugust kõnekäänu tarwitan, mis otse anatomia teaduse wasta käib, siis palun seda oma rahwuslise keele pärast wabandada." „Küll, küll," naeratas Prits. „Rüid aga tahan ma sinu rahest küsimustest wiimase esiteks ära kosta ja ütelda, et minul tõeste juba poissmehe põli igawaks on läinud ja kodukana walmis kuulatud. Saan ka sind parajal ajal omale peiupoisiks paluma. Esimene  küsimus aga nõuab pitkemat seletust. Praegu pean mina küll tunnistama, et minu lootused, mis minul tulewiku peale pandud oliwad, jaust juba lubawad täide minna, kõige wähemalt nii kaugele, kui minu surelikud silmad ulatawad. Nüid on kõige raskem aeg juba mööda. Esiteks, kui ma Tartu ülikooli pealt siia tulin, pidin mina peaaegu ilma palgata teenima, enne kui praeguse koha kreiskonna kohtu peal sain. Aga kodumaale jäedes oleks minul wist palju rohkem takistust ära wõita olnud, sest et seal Eestlasel mingi lootust ei ole, kõrgema kohtu ammeti peale saada. Mis aitab sinule kõik tarkus ja kõrge kooliõpetus, kui sa siiski ainult oma seisuse pärast mõnes kantseleis pead hallitama, ehk kui õnn hea on, wast mõne alama kohtu sekretääriks wõid saada? Nii kaua. kui seal ainult seisuse järele mehi *) Selle eest hoia ennast, oh Roomlane! ammetisse walitsetakse, ei ole minusugusel lootust,  õrre peale saada. Jah, oleks minul sündimise  poolest see õigus osaks saanud, kolm tuttawat tähte oma risti- ja wäärnime wahele punuda, stis oleksin ma küll oma paradiisi Baltias wõinud leida, aga minu isa oli õnnetuseks,  ehk muidu küll igapidi auus mees, ainult lihtlabane Muda Mart!" Prits oli järk järgult elawamalt rääkinud ja tõmmas nüid hinge natukene tagasi. Siis kõneles tema magusamal healel jälle edasi: „Siin Wenemaal on aga lugu koguni töine) siin Mõime ka meie Eestlased auu ja leiba leida, kui meie aga ise tublid mehed oleme. Mina olen omale juba auunime teeninud  ja õnnelikult ka püha Stanislawi ordu kolmandama klassiliseks rüitliks saanud noh, sina naerad, aga mis sa siis meel selle lühikese aja kohta wõid tahta? Palga poolest wõib ka elada. Sellepärast oleks minu aru järele kasulikum olewat, et noored Eestlased, kes ennast kohtumõistjateks walmistada tahawad, ennamalt siia pealinna õppima tulcksiwad, siis saaksiwad nad warsti Wene keele selgeks, nii et neil ammetisse astudes enam selle poolest  takistust ei tõuseks, sest hädaste on maja, et kohtumõistja põhjalikult ja selgeste kohalikku keelt oskab. Keele puudus tegi ka minule Palju tülitust, aga õnneks oli meel, et minule kohe alguses kirjalikud tööd kätte puutusiwad, kellega ma hõlpsamine toime sain ja oma keele puudust mitte nii lausa ei amaldanud. Sule töö annab ikka rohkem aega järele mõtlemiseks ja sõnade seadlemiseks, aga suusõnal mõib hakkaja kergeste määruda. Nüid aga olen ma selle mõera keelega juba nii kaugele ära õppinud,  et mõned ammeti mennad kiidamad, et minul kaunis silajas sõnasead ja wilajas kõmmus  olemat." „Ainult ühest on minul kahju," kõneles Prits mõne Vaitolemise järele edasi. „Ja mis see siis oleks?" küsis Bob. „Et mina mitte oma rahwa seas elada ja otse tema kasuks tööd ei wõi teha. Mina ei suuda sinule seletada, kui suur igatsus minul wahest oma armsa kodumaa järele on." „ Räägitakse, et ka Baltia kubermangudes kohtud saawat Wene wiisi järele seatud saama, nimelt aga, et ka sinna rahukohtud ja wannutatud  meeste kohtud tulewat," ütles Bob. „Kui sel jutul tõe Põhjust peaks olema, siis wõiks ehk lugu edespidi ennast nõnda pöörda, et sina ka kodumail parajat kohta Võid leida." „lah, Vaata, sõbrakene," hüidis Prits, kellele see küsimus wäga tähelepandav) näitis olewat, „ja wististe saab see uus seadus ükskord  meie kalli Baltia üle langema, sest et mitte kõik sellest rõõmu ei saa tundma. Aga millas? See on praegu meel üks kostmata ajaküsimus.  Mina ei ole seda tähtsat asja ka sugugi oma rehnungift tormale jätnud. Mina Võiksin seal kodumail ehk küll rahukohtumõistjakS  Valitsetud saada, kui aga kautsioniks nõutav)  Varandus takistust ei tee. Wiisteistkümmend  tuhat rubla, oi Vennike, on aga juba hea hulk raha! Paljukene neid Eestlasi küll saab olema, kes selle ammeti kätte saada jõuawad?  Koolitamine nõuab isegi suurt kulu, mõni paneb oma wiimase kopiku selle peale ja peab Võlga tegema ehk õppimise pooleli jätma, enne kui eksaamiga läbi saab. Seda, tänu Jumalale, ei ole minul küll mitte Vaja olnud, ja kui ma praegu just sunnitud oleksin, siis wõiksin ehk ka nõutawa rahukohtumõistja kautsioni  summat muretseda, kui ka mitte jõuu kaudu, siis ometi nõuu kaudu." „Küll on wäga kahetsemise Väärt, et meie rahwa seas rohkem seadusetundjaid ei ole," ütles Bob, „sest neid oleks praegusel ajal hädaste tarwis. Aga nõnda, kui sina juba enne ütlesid, ei taha palju keegi oma tulewikku kaalu peale panna, sest et teadmata on, kuhu poole õnn Viimaks Veab. Ülikooli peale saanud  Eestlased walmiStawad ennast sellepärast enamiste õpetajateks; see on aga sellepärast juba laita, et sel kombel ka meie rahwa haridus  ühepoolse teaduse peale saab rajatud. Aga ka sest ei oleks suuremat lugu, kui nad oma pärastises elus ka tõeste rahwa kasu piaksiwad  silmas pidama, mis aga mitte igakord ei sünni, sest et mõned niipea, kui rammuS koht käes on, kas hõlpsama läbisaamise, rahulikuma  elu ehk muu ilmaliku kasu pärast, tõisse laagrisse langewad. Kõrgemad kooliõpetajad 7. Sakala. IKB4