Küll püüab riigiwalitsuS salaiviina wedu wõeralt maalt wäga kange trahwimiscga keelata, aga kuS rahwal see waim omaduseks on saanud, ta toob ikka ja ei hooli süäl juures oma hinge- ega ihukahjust ega õnnetusest Nuriseme meie, et kõrtsid, wiiu ja õlut meie rahwale kahjulikud on ning tahume meie neid kaotada, siis nuriseme ka Jumalaga, et Ta ärakeeldud puu Eedeni aeda pani. Aga meie teame: Kui inimesed ärakeeldud puu läbi rojastatud saiwad, siis ei wõtnud Jumal mitte seda puud ära, waid inimesed aeti temast eemale. Patulangemise karistuse witsakS on ärakeeldud puu täna päewani Jumala tahtmise järele, rahwa hulka jäänud, kuid ikka selle käsuga Sina ei pea sellesse mitte puutuma, ega sellest sööma." Paabeli torni ei lõhkunud Jumal mitte ära, waid ajaS inimesed oma targa nõu läbi selle juurest laiali. Päälegi andis Jumal oma ärawalitatud rahwale kõrbes ta lihaliku himmu kustutamiseks liha — kui rahwas seda palus; ei Ta keelnud seda, aga rahwas sai karistatud. Üksnes Mooses purustas kuldwasika ära, aga sellest ei tohi meie eeskuju wõtta, sest ta tegi Jumala käsulaudadega  sedasama ka. Üleüldine Jumalasõna  ja Jumala tahtmise põhjuSmõtte inimesesugu  parandada, ei ole mitte midagi häwitada  ega eest ärahoida, waid inimesi noomitakse  : «Hoidke ennast .... parandage ennast .... Ärge tehke pattu". . . jne. Kõrtsidest, mis mõisa öuetcS on, ütlete, et need mõisale, mõisapcrcle ja ligikorra wallarahwale kahjuks olla ja mõisawanemale  ka midagi kasu ei tuua, ning annate wallawalitsustele nõu, et need nende kõrtside ärakaotamise pärast palwckirjasid Riiga saadaks. See on natuke wiltu nõuanne.  Meie mõisawanemad, on su haritud inimesed, kes siiaajani meie rahwa ihuja  waimuhariduse kasu silmas on pidanud. Kui mõisawanem seda teaks ja tunneks, et kört-Z tema perele ja walla rahwale kahjuks on ja kulda ivccl i tlete: „Möisawane!nale mingit kasu ci saaoa," siis kaotaks mõisawanem  selle isegi ära, ilma et rahwas selleks Riiast abi paluks. Ka oleks õigem, et kirikuwanemad, wallawalitsused, ja rahwaS ise mõisawancmaid ärataksiwad kõrtside kahju tähelepanema, see tooks palju enam kasu, kui kaugemale kaebamine. Pihtla mõisa kõrts Püha kiriku juures on minu teada juba paarkümmekond aastaid kinni olnud. Kohe pääle selle, kui see kõrts ehitatud sai, seletas kirikuwanem möisawanemale ära, et selle kõrtsi läbi koguduse rahwa hinge- ja ihuelule kahju tuleb. Ehituse kulust hoolimata pani mõisawanem sõbraliku  tingimise ja kokkulepimisega kõrtsi kiuni ja on nii tänapäewani. Sarnatseid sõbralikkusid katseid wõiks weel tehtud saada. Siin tahan ma weel ühe tähtsa kahju pääle tähendada, mis selle läbi tulla wõib, kui wallawalitsused ja rahwas ilma mõisawancmadeta  „Riia" wöi rügiwalitsuse abil kõrtsisid tahaksiwad ära kaotada. Meie oleme, elame ja liigume, kui ühes suures uuriwärkis.  Kui sellest suurest maailma majapidamise  uuriwärgift wägiwaldsel kombel häkisii üks rataS wõi wõlw wäljakistakse, siis sünniks sääl kahju. Olgu siin näituseks: Meie mõisad on üks kapital, mida üks teiselt, olgu pärandamise ehk ostmise teel, seaduslikkude tingimiste läbi saanud on. Ka kõrtside sissetulek on mõisate juures ikka terawasti tähelepandud- Kõrtsid, kui ühed awalikud kauba asjad, ülendawad ühe mõisa wäürtust, sellega ka ostu hinda. Keegi oStiS mõne aasta eest ühe mõisa, kolmekümnetuhande rubla eest. Sellel mõisal oliwad kaks kõrtsi, mis aastas wüssada rubla kasu sisse toowad. 500 rubla on kümnetuhande rubla protsendid. Kui neid körtsa ei oleks olnud, siis oleks see mõisa kümmetuhat rubla odawamine müüdud. Kui need kõrtsid saaksiwad kinnipandud,  siis oleks selle mõisa ostjal kümmetuhat  rubla surnuks löödud. Tuleks sarnane kahju selle mõisale, ehk kõige meie maa mõisatele ajajooksu aeglasel käigul, loomuliku teed mööda, siis kannataksiwad mõisawanemad ka selle ära, aga kui see „rahwa palwe" pääle äkisti sünniks, mis siis? Üks mõisawanem kannataks seda ära, aga kümme wõiksiwad selle läbi pahandatud saada. Sest kui sarnane kahju rahwa läbi, kes ta maa püäl elab, tehtud saab, eks ta siis mitmesuguste  muude tingimiste läbi jälle sell rahwa elu ei wõiks raskendada? Seda on tähelepanna, et kõrtside sissetulek mõisawanematele ja mõisarcntnikkudele seesama  on, mis kirikumaksud ja kvhused kiriku wcmcmale. Kirikukohused on seaduslikud, sellepärast  wöiwad kirikuwanemad neid õigusega nõuda. Aga ka kõrtsid on kõrge rügiwalitsuse poolest lubatud ja kinnitatud, ning seisawad ühe kindla seaduse all, sellepärast wõtawad ka mõisawanemad ja mõisarentnikud õigusenimel  seda enesele, mis kõrtsid neile annawad. Nagu Teie nurisete, kui kirikukohused auusasti maksetud ei saa, nii nuriseb iga seisus kui tema sissetulek takistatud ehk mahendatud saab. „ Mis orwad sest?" (Järg tuleb). Armastus on tugew; ka usk ja ebausk on sedasamma. Ta surus ennast weel tuge» wamine wSrifedeS armukese waStu. „Tuled sa tõeSti jälle tagasi?" hüüdis ta walju. „Sa ei jätta mind mitte maha? Mägi ! See oleks minu surm!" „Rcgiina, kuidaS wõin ma oma õnne maha jätta?" „Sa tuled? Sa tuled? Oh ütle seda mulle! Uile mulle weel kord! Mannu mulle seda!" nii tõesti —" „Ei, ära wannu mitte, ma olin peast segane; mu pea hakkaS korraga ümber käima. Sa tuled jälle! KaS pole tõsi, sa tuled Me?" Ma tulen jälle, nii tõeSti kui Jumal taewaS elab ja sa mu elu päästnud oled." Tüdruk jäi jälle rahulisemaks. „Anna mulle andeks. Alfons, ma olin narr. Kuidas wõisin ma kahkleda? Waata, waaia, Ml on ju see tunniSmärk." Kangel ülemal pool, kust jõgi tuli, paistis «ürsti lossi torni kuppel, mis jälle pracguS walguStatud sai. Würst oli kaua aja järele jälle oma lossi tagasi tulnud ja seepärast sai torn würftlikult walguStatud. Walguse paiSWS langes armastajate pääle. Nemad ei olnud kottpimedas lodjas üht teist mitte näha wõinud, mitte silmigi, mis küll õnnest ja rõõmust hilgasiwad. Nüüd nägiwad nemad üks teise armast nägu; meel mõned silma pilgud ja nad pidiwad AS teisest lahkuma, lahkuma kaua aja pääle. Võib olla igawesti! Nad waatafuvad weel kord teine teise kalli näoSse; ja tcchtsiwad seda näojume kotmmataks oma sisse waStu wõtta. Sääl kuStuS korraga WÜrsti lossi torni tuli järsku ja häkisti, nagu kahe nädala eest. Külma wärin käis jälle tüdruku kihast läbi. Lodi oli juba kaldale jõudnud. Nemad astusiwad mõlemad lodjast wälja. „Ei mitte wankuwa wee ja lainetama mere pääl ei taha meie teine teist Jumalaga jätta, waid kindla kõwa maa pääl." Nemad pidasiwad weel kaua üks teisest kinni ja musutasiwad nii südamelikult ja truuiste. „Kolme kuu pärast olen ma jälle sinu juures." „Koline kuu pärast!" „Wõib olla juba waremine, kui see mulle wähe wõimalik on!" „Sa leiaksid mind surnud, kui sa hiljem tuleksid." „Ela hästi!" „Ela hästi!" Ta lasi tüdruku lahti, ta ruttas maanteed mööda edasi, mille ääre nemad lodjaga maale tulnud. Tüdruk seisis liikumata paigal, waataS ja kuulatas tema järele. Tema oli öö pimedusse ära kadunud ja tema jala astumine tormi ja wee kohina sisse ära waikinud. „Jumalaga Regiina!" hüdis kaugelt weel tema hääl wiimaseks jumalaga jätmiseks. „Alfous'u, Alfons'u!" hüüdis tüdruk talle waStuseks järele. Siis ci kuulnud nad teine teisest enam midagi. Weel seisis Regiina kaua aega liikumata paigal, waataS pimedusse ja kuulatas tormi, aga ta ei näinud muud kui pimedust ja ei kuulnud muud kui tormi ja wee kohinat. Noormees oli ära ja tema oli üksi. Aga ta pidi siisgi waatama ja kuulatama. Ta astus lodja sisse tagasi; ta tõukas teda kaldalt ära ja waataS ja kuulatas weel kord senna poole, kuhu tema ära kadunud oli ja siis mitte enam. Ta wajus lodjas piida pääle maha, ta rammu oli otsas; ta oli temast lahutatud, mitte enam maa ei ühendanud neid, tema oli teine pool ja Regiina üksi wee pääl. Ta oli ainu üksi.ja teine ära; terwe lahkumise walu wajus wäcga tema päälc. WaljuSti pidi ta nutma, wsljuSti ja kibedasti pimedal ööl. „Kas ta tuleb jälle tagasi? See oleks minu surm, kui ta mitte ei tuleks! Ma ei wöi temast mitte lahutud olla. Ja isa ja nõdrameelne wandusiwad teda! Tema on meie rahwa waenlaste seltsist, kes meile palju kurja on teinud! Ma pean teda siisgi armastama, mu süda ei wöi temast mitte maha jääd. Mis puutub minusse nende wiha ja kättemaksmise himmu? Aga isa wannub ka mind ära!" Ta wajus lodjas oma pölwede pääle, pani käed kokku ja palus: „OH Issand Jumal, kui see sinu ära arwamata nõu järele wõib sündida, siis lase teda tagasi tulla ja meid õnnelikuks saada!" Nii põgenes ta omas südame ahastuses selle igawese troosti hallika juure ja ta leidis jäält troosti ja kinnitust, kui kõik tema targa ja armulise nõu hooleks oli onnud ja uskunud, et ta kõik hästi seab ja toimetab. Ta istus jälle piida pääle maha, wõttis aeru kätte ja juhtis tugewa käega lodja wahutawaist laenetest, tormist, ja wihmast läbi parme maja poole. Ta süda oli Jumala hooleks autud! (Järg tuleb.)