Bob Ellerhain. Kirjutanud M. Põdder. I. 1. Tartu iiliöppija. Ilm oli ilus ja selge, nagu ta enamiste ainult siis on, kui ta kauemaks ajaks tõutab kindlaks jäeda, ja meelitas igat ühte wärskele õhule minema. Heinakuu hakatus oli juba kätte jõudnud ja sellega kewadine kenadus osalt mööda libisenud. Sirelid õitsesiwad küll weel, aga toominga otsast oliwad lehkawad õilmed juba pudenenud ja wõikannikestele kuttakarwaliste  õite asemele pitkaks sirgunud putkele otsa walged ümmargused willapääd kaöwanud, milledest ka hõrnemgi tuuleõhk mööda minnes libletawaid ebemeid lendu tõstis ja üle muru laiali kandis. Mõnes paigas oli hein juba nii suur, et niitja wikatit hakkas walmis seadma. Kõigest oli näha, et päris suwi jõudmas oli, kui ka äge palawus weel mitte wõimuft ei olnud wõtnud ja inimesi ei tüitanud. Niisugusel  ajal ei püsi naljalt keegi tubade sumpunud  õhus, keda just mitte kodused tööd ei kütkenda. Aga Taara mäe warjurikaste puude all walitses siiski suur waikus. Üksnes mõni laululinnukene lõksutas pesa kõrwal oksa peal lõsitades oma hauduwale kaasakesele ajawiiteks mahedaid armulugusid, kuni mõni mööda lendav)  putukas ka tema isunema pugu tähelepanemist  äratas ja sellega ta häälitsemisele järsku otsa tegi. Wahel kandfiwad ka õhulaened  hoo kaupa alt linna uulitsatest woorimeeste  wankrite põrinat ülesse mäele. Muidu aga ei olnud kohku ega kahku kuulda, olgu siis, et wahest tuule leilekene puude ladwades lehti libistas. Päikese kiired aga kujntafiwad siis lopsakast lehestikust läbi tungides kuldseid rattaid siledate, kruusatud jalgteede peale. Ja siis tantsisiwad need kuldsed rattakesed nii lustiliselt  teine teisest läbi ja teine teisest mööda, ennast ühendates ja jälle lahkudes, ja pidasiwad  nii weidrat pillerkaari, et Magusal maatajal  silmad kirjuks läkfiwad ja ta neid meele heaga jälle rohelise muru ehk sinama taewa poole pööris. Kena oli Taara mäel wiibida! Aga iga wõeras, kes Tartu linnaga mee! lähemalt tuttamaks ei olnud saanud, oleks küll wõinud imeks panna, kudas see kena koht, keda õigusega Eestimaa ilusamaks ehteks ja kallimaks pärliks mõib pidada, nii waikne ja inimestest maha jäetud oli, iseäranis siis, kui ta enne kuulnud oli, et see ilusam isamaa lapikene, mis meel hiljuti ühte laululoojat sugumenda oli maimustanud ühte tantsulugu luuletama, „Auf dem schönen Dom zu Dorpat," kõige Tartu linnaliste armsam suwine kogupaik ja lõbusam tallermaa pidada olema. Aga mis oli selle nähtamuse Põhjus, mille järele oleks arwata wõinud, nagu oleks mana Taara mägi Tartu kodanikkude kohta oma meelitamat ja ahmatelemat mõimu kautanud? Ei, Wanemuise endine asupaik sai ikka anu sees peetud ja ei olnud seal ka meel ühtegi ebajumalust meie kandlilööjat wanakest tülitamas. (Mööda minnes aga olgu tähendatud,  et Wanemuine, Emakest oma nõuusse meelitades, selle mõera pealetungija ülbust mehiseste karistada oskab, nõnda et tema seal nagu kala kuiwal maal peab siplema, sest Emakene on tema eest oma kosutama rinna kinni pannud ja ei saada temale mitte piiskagi oma karastamast märjukesest, nii et wõeras, kui see üksnes tema enese tegemine ja tahtmine oleks, oma kummardajaid juba ammugi oleks jumalaga jätnud ja koju poole kõmpinud.) Kui Taara mäel meie jutu algusel niisugune uinutaw magusus walitses, siis olimad selle põhjuseks ainult kohaliku elu ja olu seadlused ja tingimised. Ema jõe kaldale asutatud wiisakas  linnas on meie tähtsam hariduse hallikas. Igalt poolt moolab noort sugu sinna rohkeste kokku alamates ja ülemates koolides, iseäranis aga ülikooli peal, suuremat haridust ja tähtsamaid  teadusi otsima ja ennast agaraste mitmesuguste  ametite ja tulema kodanliku elu nõudmiste  wasta walmistama. Sest et suurem osa käsitöölisi just nendest õppijatest oma eluülespidamist  leiab, kauplemine aga ikka meel kaunis madala järje peal seisab, siis saab nende tar- witust mööda ka kodune elu enamiste igas perekonnas  seadeldud. Enamiste igal pool saab kella ühe ja kahe wahel lõuna rooga wõetud, ja mitte, nagu wahest suuremates linnades, alles siis, kui Tartlased juba õhtu oodet sööwgd.  Enne lõunat on elu kaunis wagune, ja ainult turu! ja nõnda nimetatud „Wene poodide" ümber on rohkemalt rahwast liikumas.  Õpilased, suured kui weikesed, on tarkuse  kammitsas kinni ja kuulawad ehk parajaste,  nagu reatud räimed teine teise pigistusel kooli pinkide peal istudes, laialist seletusi ruumi otsatu suurusest ja liikumise wabadusest, millest neil aga kumbagist suur puudus on. Kaupmeestel  on oma kontorites kirjutamist ehk letilaua  taga küla eitedele ja neidudele rätikuid ette laduda ja küinarpuuga põlleriiet mõeta, suhkurt ja finekiwi paberisse pakkida, talutaatidele  aga rauda, silku, soola ja sellesarnast muud tüsemat kaupa kaaluda. Ülepea on igal ametmehel oma isesugused toimetused käsil. Isegi linna emandatel ei ole aega muud jalutust  ette wõtta, kui turule minna toidukraami ostma, sest et nad oma kaasadele ja lastele, kes peagi eledate õõtsikutega koju saatvad tulema, määratud ajal roa peawad lauale andma. Sellest see siis tuleb, et kõigest ilmakese meelitamast  iludusest hoolimata ennelõunat Taara mäel nii mähe jalutajaid näha on, olgu wahest mõned haiglased ehk wanad emandad ja isandad,  kes seal ennast wärökel õhul kosutamas kaiwad, ja lapsehoidjad oma weikeste, kärsitute kaitsealustega, kes, esimese kasupõlwe wabadust maitsedes, weel mitte koolipinkide peale ei ole raamatu taha sunnitud. Ainult siis, kui raekoja  hõbehaljast tornist kell esiteks tasama healega  nelja weerandi täissaamist on nimetanud ja kohe selle peale kaugele kõlawate paukudega uue tunni algust ehk õigemine wana tunni lõppu kuulutab, mille juures temal oma Jaani kiriku punases tornis asuwa ametiwennaga sagedaste  jagelemist juhtub, näikse seal ka üliõpilasi  kiirustatud sammul alla tarkuse ülisepisesse ruttawat ehk jälle sealt pikalisemalt mäele tulewat,  et enne kojuminekut weel natukene puiestik»  wilus jalutada ja oma keha ka siin mitte puuduma söehapu neitsi juures marjawedelikuga maostatud, kihawa selterfi ehk sooda weega karastada. Niisugusel ilusal ennelõunel Heina kuu hakatuses 187. aastal näeme meie ühte wiisakat  noort meest pikaliste sammudega Taara mäel kõndiwat, nagu mõnda jalutajat, kellel mingi kiiru ega pakki ei ole. Tema tuleb kliiniku asutustest ja juhib oma sammud mana Gothi ehituskunsti mälestuse, endise Doomi kiriku waremete poole, mille peale Saksad wäga uhked oliwad, kuni nüid tõeks on tehtud, nagu hiljuti weel ühest Tartu ehitajameistrist, et see tore kirik wist mõnest Prantslasest on ehitatud, sest et Saksa rahwal sel ajal weel, sarnaseid puhtaid Gothi ehitust ei olnudgi. Terwe ümberkaudne koht on selle kiriku järele Doomi mäeks nimetatud, kuna tema wana auus Eesti nimi „Taara mägi" meiegi rahwa suust on kaduma läinud ja alles uuemal ajal jälle sellest teenimata unustuse udust ou walge ette toodud. Meie jalutaja aga läheb sellest wanaaja  mälestusest, kui igapäisest asjast, tähelepanemata  mööda ja astub tema kõrwalt treppi mööda alla orgu, kus ka kenad jalgteed puude wilusse kõndima kutsuwad. Iseäranis üks laiem jalgtee seal all, nõnda nimetatud „Doomi kraamis", on sest, et ta liikumise keskpunktist kaunis eemal on, just nagu niisugustele kõndimistele  loodud, kus keegi, teistest-segamata, ükstna mõtteid tahab mõlgutada. Selle oma loomuse järele on tema stis enesele „mõtte tarkade käigu" nime saanud, ja sest, et seal wahest ka armatsejad neiukesed ja peiukesed warjulist kokkutulemise ja sala jutu sobitamise paika otstwad, wõiks teda ka „ ohkamise istanduseks"  hüida. Selle käigu Poole näeme meie ka seda noort meest oma sammusid juhtiwat. Oma kena pilliroo kepikesega õhus weheldes, just kui oleks ta praegu wehklemise saalis oma liikmete osawust, käewarre kindlust ja silmade terawust katsumas, näeme meie teda sügawas mõttes mitu korda puiestikku teed mööda edasi ja tagasi kõndiwat. Tema on sihwaka, aga siiski kaunis toeka tegumoega mees, noor, aga tihe, mustjas habe piirab tema priskeid palgeid ja warjab nägusate tutsukeste näul ülimest mokka. Ka laia äärelise, halli kaabu alt tikuwad paksud, mustjad juuksed. Mehine näumood  ja hallid terased silmad awaldawad meele kindlust ja auusuft. Kõige wälimise oleku järele arwata ei wõi tema mitte wanem olla, kui kakskümmend neli ehk kakskümmend wiis aastat. Noore mehe suwine liiwa karwa ülikond  on uuema moe järele lõigatud ja õmmeldud,  tlma et ta siiski tema kandjale upsakast tunnistust oleks andnud, just nagu Tartus, kus stutentide seas riietega mitte halpust ega rumalat uhkust ei aeta, korrapäraline wiis nõuab. Wälimisest rinna taskust edewaste wälja wahtiw stetoskopi ehk rindade kuulamise toru ots tunnistab, et ta wist mõni Äskulapi jünger saab olema, kes pealt näha praegu kliinikust haigete juurest tuleb. Kui tema tükk aega, pea oma käiku kiirustades, pea jälle pikalisemalt sammudes, wahest ka koguni seisatades,  nõnda kõndinud oli, nagu seda mõttes vlew inimene wahest teeb, stis toetas ta ennast tee äärde ühe pingi peale, kes mööda minejaid  nagu enese peale jalgu puhkama ahwateles.  Ta laskis ennast meeleheaga pingi nurka seljatoe najale, wõttis taskust tubaka karbikese ja hakatas ühe omawalmistatud paberossi Põletama. Kui sinine suits rõngastena tema nina ümber lehwis, läks ta nägu, mis siitsaadik  murepilwis oli olnud, nähtawalt lahkemaks. Meie ei tuha teda tema mõtetes mitte tülitada,  waid ennemalt oma aega seks tarwitada, et selle noore mehega, kes kord meie tähelepanemist  on äratanud, ligemalt tuttawaks saame. Et aga lugeja kannatus mitte liig põnewile  tõmmatud ei saaks, tahame meie puiklemata  warsti wälja ütelda, mis ja kes see mees õiete on. Tema on Tartu uniwersiteedi student, tohtri ammeti õppija Nobert Ellerhain, keda aga tema sõbrad lühidelt Bob'iks kutsusiwad. Sündimise  poolest on tema Eestlane ja ühe Liiwimaa  weiksema päriskoha omaniku ainus poeg. Kes aga selle, teatusega weel mitte rahule ei taha jäeda, waid weel põhjalikumalt pärima hakkab, kust nimelt ta pärit on, sellele tõstetakse  wana Eesti wiisi: Walge hobu wallast, Küsija külast ja Tagapärija talust. Tema isa, tubli talu taat, elas kaunis jõudsaste, sest et sel perel juba wanaft saadik tugewad juured all oliwad. Ehk küll wanameelne mees, oli tema ometi loomuse poolest nii selge mõistusega,  et ta hariduse kooliõpetuse wõimu ära tunda suutis. Kui temale kõrgem haridus ka mitte kui paleus tema enese pärast ei näinud ihaldataw olema, oli ta siiski aru saanud, et inimene tema läbi suuremate eesõiguste osaliseks  ja kõrgema õrre peale upitatud saab, mille juures ka muu ilmalik kasu, nagu warandus, parem põli ja auu mitte tulemata ei jää. Temal enesel oli oma elus ka juba Põhjust olnud, puudulist koolitamist kahetseda. Kudas aga sellega lugu ka oli, ta oli ikka, mis peaasi  on, nõuuks wõtnud, oma poega wõimalikult  tubliste kaswatada ja koolitada, nii kaugele  kui jõuud jätkuks, ja oli selle juure ka siit saadik kindlaks jäenud, ehk küll tema tuttawate  seas ka niisugustest meestest puudust ei olnud, kes temale seda tegu suu sisse laitsiwad.  Ehk tema küll, wana Mäe Mihkel, Eestlaste kohta kaunis jõuukas talukoha peremees  oli, nagu meie juba ülemal nimetasime, oli temal siiski õige raske oma poega gümnasiumi  kooli läbi teha lasta ja pärast ülikooli  peal pidada. Aga niis kord ette oli wõetud, ei wõinud enam pooleli jäetud saada ja ta trööstis ennast ikka sellega, et see ju tema ainus poeg ja kõige raskem aeg pea juba selja taha saamas oli. Pojal aga oli hea pea ja ta õppis, kui waenlane, nii et alumised koolid temast nagu lennul saiwad läbi tehtud. Kui aga wiimaks ka gümnasiumi õpetus lõpetatud  oli, tekkis waielust sünuitaw küsimus, mis ametimeheks Bob ennast pidi ülikooli peal walmistama. Poeg tahtis tohtriks õppida, isa aga seisis kõwaste selle nõuu wastu ja soowiS temast kirikõpetajat teha, sagedaste kiitis tema waimulikku seisust ja ütles, et see tema kõige suurem südame soow olewat, oma poega kui tublit kõnemeest kiriku kantslist kuulda. Siis wõiwat tema rahuga wanas eas oma silmad kinni panna ja öelda, nagu muiste waga Simeon: „Jssand, nüid lased sina oma sulast rahus ära minna!" Sel mõttel aga wõis ehk ka, teades ehk teadmata, oma jagu ebauhkust  juures olla, sest Eestlaste silmis on ju ikka kirikspetaja ammet wäga tahtis olnud. Kirikõpetaja seisab ju mõisnikuga peaaegu ühe pulga peal. On tema pühapäewal tubli jutluse  ütelnud, mis kuuljate südametesse lõigas, siis räägitakse sellest terwe nädal otsa, kuni jälle uus kõne tuleb. Nõnda on siis õpetaja alati rahwa suus, tema on oma kihelkonnas igapidi esimene mees. Sellest oleks siis ka isal rõõm olnud ja üks osa poja auust oleks muidugi isa peale tagasi langenud. Aga tohter, adwokat ehk kooliõpetaja ei puutu rahwaga nii palju kokku, nende nimi ei saa nii hõlbsaste oma rahwa seas kuulsaks, nad on sunnitud enamiste linnas elama ja jäewad rahwale wõeraks. Peale selle on rahwa aru järele õpetajal kergem ammet ja algusest saadik kohe rohke, kindel leiwa teenistus. SarnaSte mõtete peal rajab weel praegugi suurem osa Eestlasi, kes ennast kirikõpetaja ammeti peale walmistawad  ja sarnasid mõtteid oli ka wana Mäe iNihkel sagedaste oma pojale kordanud, aga see niisama sagedaste nende wastu waielnud. Seletades ja arutades, paludes ja meelitades oli tema püidnud isa meelt pöörda, mille juures ka ema pojale tublimaks tueks oli. Isa aga jäi oma tahtmise peale kindlaks, kuni temale ükskord kaswaja kaenla auku tekkis, mis temale nii suurt walu tegi, et temal enam ööd ööks, ega päewa päewaks ei olnud. Wiimaks ei aidanud muu nõuu, kui tohter pidi toodud saama, kes tema walu warsti waigistada oskas ja mehe terweks tegi. Sest saadik tõusis ka tohtri ammeti tähtsus Mäe Mihkli silmis kohe paari waksa kõrguseks. Siiski oli temal ikka weel selle ammeti wastu mitmesugust kahtlust, nii et ta wiimaks kirikõpetaja käest nõuu otsima läks ja see oli poja õnn. Sest kui kirikõpetaja  seda asja wagusi pealt oli kuulanud, ütles tema Mihklile, et kui tema pojal enesel mitte suuremat ihaldust ja südame sundmust ei olewat Issanda wiinamäel tööliseks heita, siis olla sest selgeste naha, et tema Jumalast mitte selle ammeti peale kutsutud ei ole, ja isa ei pidawat siis teda ka mitte sundima. Ja see oli õigus. Mõned kurjad suud aga tahtsiwad seda asja pärast küll töist wiisi seletada. Kirikõpetajal  enesel oli ka üks poeg hiljuti ülikooli peale saanud, kes ennast waimuliku ammeti peale walmistas ja pärast isa koha pärijaks pidi saama. Kergeste aga oleks wõinud juhtuda, et kui Mäe Mihkli Bob ka sedasama teadust oleks studeerinud, rahwas teda parast rohkem oleks usaldanud ja kirikuõpetaja koha peale ennemalt teda soowinud. Seda meie aga ei usu. Nii palju aga on selge, et Mäe Mihkel järele andis ja Bob ennast Tartu ülikooli peal tohtri ammeti õppijate kirja laskis üles wõtta ja isa ennast wiimaks sellega trööstis, et ka „tohtri herra" temale, kui kõigele suguwõsale, ainult auuks wõib olla. Juba oli Bob kolm ja üks pool aastat, ehk, nagu kooli keeles üteldakse, seitse semestrit ülikooli peal wiibinud ja esimese jau eksami, mida tohtrite juures filosofikum'iks hüitakse, hiilgawalt ara teinud, ja wõis selle põhjusel juba prohmessoride ülewaatgmise ja juhatuse all kliinikus haigeid katsumas ja linnas oma käe peal waeseid inimesi toherdamas käia, sest et rikkam rahwaS niisugust pool õppinud arsti enese tõbewoodi juurde ei lase. Päris walmis tohtriks saada oleks aga Bobil weel tubliste üks aasta ehk poolteist ära kulunud. Aga õnnetus tuleb hõiskamata ja wiletsus wilistamata.  Ka Bobile tuli kurb sõnum, nagu rahe õitsewaöse lilleaeda. Lugu oli iseenesest järgmine.  Paari päewa eest oliwad isat-emat teda linnas maatamas käinud ja seda rõhuwat teatust  kaasa toonud, et nad äkitselt nii suurt kahju olewat saanud, et praegu isegi ei tea, kudas ennast edasi elatada saawad. Karja Kustas, kaheteistkümne aastane poisikene, oli salaja toa peal piipu põletanud ja sest, et keegi juhtunud peale tulema, esimese ehmatusega  piibu kõige tulega põhku wisanud ja ise putkama pannud. Sealt aga oli tulukene lahti peasenud ja mõne tunni pärast ei olnud elumajast ja kõrwal istest hoonetest muud midagi järele jäenud, kui suitsemad tuhahunnikud ja mustad ahermarred. Ainult saun, mis teistest ehitustest tükk maad eemal seisis, oli terweks jäenud, nii et õnnetu perekond temas mähegi peawarju leidis; oli ikka weel parem, kui kuuse marjus olla ehk paris lausa taewa all. Puhta raha, nii paljuke, kui teda just kodus 56 5. Sakala. 1884