käes olnud ja elanud. Sellepärast on mull oma rahwa meel, ta sisemised tundmised  ja tahtmised, ühe sõnaga ütelda: kõik tema maim ja loomus läbi ja läbi tuntud ja tuttaw. Aga sellest ei ole meel küll, kui ma oma rahwa elu ja tema maimu omadusi lähedalt tunnen, maid üks tundmine  on sellest wccl ülem ja see on läbi ja läbi ärarikutud inimese olek: Ka selle tundmisele olen ma wiimasel ajal Jumala abiga lähemale jõudnud. Nende siin nimetatud  läbi elatud tundmiste põhjusel julgesin ma selle kirja eesotsas ütelda, et inimest ja sellega ka üht rahwast mitte selle läbi parandada ci wöi, et ta eest midagi ära hoitakse, maid parandamine peab inimese enese juures algama. Rikutud inimene peab mõjnwatc abinöuude läbi nii kangele wiidama, et ta jaksab end halbdnse eest hoida. Muud halbdused jätame see kord lorivale; meil on üksnes liigjoomisest .Jätkumisest"  jutt- Palju ja suurem osa jooma meht tüünemad küll oma wiga. Pääle joomise on nad rahutumad ; nad kahctsewad täna seda, mis nad eile teinud on; nad kahetsemas omc suuri Väljaandeid mõni nutab kahju pärast, aga ennast parandada ci jaksa ta. Meie rahwal on wiisikS saanud, omad peod, nagu pulmad, joodud ja muud, putkalt ja suurte kuludega teha. Palju teemad seda aga harjunud rahwa kombe pärast waStu oma südame tunnistust. aga neil ei ole jõudu ega julgust rahwa harjunud musist nmlja aötuba. Niisuguse  kohta on küsitaw: Viis peame tegema? Meie ivöime aga niisuguseid meel parandada, sest et neil kaks auusat sisimist tundmist on: 1) warauduse kahju tundmine, miliest sim rääkisin ja 2) auutundmine.  Niisuguseid, kellel neid tundmusi  enam ci ole, on meie rahwa hulgas ivähe; ilma nende tundmusteta inimene ou juba nimelisest risti kogudusest wülja lükatud. Auutundmisc tundemärgid nieie rahwa suures ou järgmised : Kui talumees kohtusse, kiriku õpetaja, ehk mõisa herra juure läheb, siis hoiab ta wiina eest. ,M ma wõi täna mitte omale miina haisu juure teha, ma lähen saksa juure," kuultakse sagedasti ööldawat; see on auutundmiue. "Kui õpetaja ehk mõisa herra mcie rahwa pidude pääle läheb, siis on kõik maitsed, keegi ci amakda seda, et ta joomane on; igaüks püüab end mõistlikus piiris hoida : see ou auutundmine. Sarnast auutundmist peame oma rahwa hulgas alal hoidma ja mida rohkem seda edasi ehitame, seda rohkem taganed liigjoomine. MikSpäraft on meie rahwal nimetatud seisuste waStu sarnane auutundmine? Sellepärast, et rahwaS näinud ei ole, et üks ehk teine joomane ou olnud, ning et nad joomist ja joomast inimest ei salli; nad on rahwalc auusat eeskuju näitanud. Ometigi ei ulata, ega ei mõju kiriku õpetaja ja mõisa herra auusa elupaiste mitte mcie rahwa igapäemase elusse, sest nad puutuwad rahwaga tegemas elus mäga wähe kokku. Viis peame tegema? Meie peame rahwa hulka enam niisuguseid mehi walmiötama, kes oma eluga ja maimu tegewusega nõrgematele auusakS eesmärgiks ja tugiks ou. PraeguS ei ole niisuguseid mehi meie rahwa hulgas meel mitte. Olgu küll, et neid palju on, kes joomist ci armasta, aga siisgi puudub nende juures sarnane auupaistuS, et joomased teda kardaksiwad. Kust saame niisuguseid mehi ? Kõige esmalt peaksiwad koolmeistrid ja teised kiriku tcendrid, kes õpetajale kõige lähemad on, aga kcS ka meie rahwa hulgas.elawad ja rahwa waimupöllu pääl tööd tccwad, niisugused olema- Koolmeistrid pcawad õpetaja kõrwas olema see „maa sool," „maailma maigus," „limi, mis mäe pääl on" „küünal küünlajala  pääl," et nende walgus inimeste ees wõiks paista. Nii kaua aga, kui koolmeister  pidude pääl, jõulu, ehk muul ajal wahet pidamata olgu kellega tahes, ühest kapast ehk kannust joob; nii kaua, kui koolmeister  ehk muu kiriku tcender ise weel jooma pidusid teeb, ehk muul wiisil kõlbmatu elu elab, nii kaua ei wähene liigjoomine, ei parane meie rahwa elu, kui ka kõik kõrtsid kaduma läheksiwad. (OtZ tuleb). tulema. Ta pidi sääl olema km ta tuli. Tcma pidi kõige esiteks tema „hei, üle!" kuulma; tema pidi teda kõige enne nägema; tema ise pidi teda teiselt kaldelt ära tooma. Ta palus uut parme meest, et see teda lubaks jääda ja tohmukse Willemiga wahetada. See lubaS seda. Willem sai nüüd parwe majasse wõetud ja Rcgiina läks wee ääre tema urtjikusse ja toimetas säält ülewcdu, nagu enne. Januari-kuu sai otsa, Weebruari-kuu tuli kätte. Rüüd wöis ta pea tulla. Ta silmad oliwad alati teise kalda poole pöördud. Ta kuulatas kuni poole oim iga õhtu urtsiku Wairse akna kõrwal, kas mitte tema üle!" ei ole kuulda. Kui üks hääl hüüdis, siis kohuictaS ta esiosise korra, aga teisel silma pilgul tundis ta, et see üks mõrras hääl oli. Talwc külm andis järele; õhk läks soojemaks. Kest Vecsruari-kuu tuli kätte. Rüüd wöis ta igal silma pilgul tulla. Ts ei olnud tema käest mingisugust teadust saanud, mitte seda kõige wäheinat. Ta ei olnud seda sowudgi, sest lahkudes ei olnud noormees seda idutanud, ega ka nõudnud, et Regiirm temale kirjutama pidi. Tema tahtis enne tagasi tulla kui wecrand aastat mõõdaS on ja sellest pidas teine kindlasti kinni. Ta ei lahkunud päewal mitte jõe kaldalt ja öösel ei tulnud temale und silma. Is. Wcebruari-kuu päew oli käeS. See päew tuli jälle paha ilmaga. Ta istus juba esse ivalgct jõe kaldal, silmad ja kvrwad teine poole jõge selle koha pääle pöördud, kuS ta ilmuma ja lodja üle toomiseks hüüdma pidi. Nii seifis ta ilma liikumata sääl. Ts ei tunnud külma, nälga ega jsvs. - „Hei, üle!' hüüti mõnigi kord teine poolt äärest. Aga see oli iga kord teine hääl. Lhru tuli, ilm läks külmaks ja pimedaks. Ta iStss ikka meel ühe koha pääl —- ilma liikumata, nagu kiivist tehtud kuju. Ta on ära külmanud, arwasiwad teised. Parwe mees tahtis teda majasse wiia, et ta üleS sulaks ja siis talle süüa anda. „Jätke mind rahule," ütleS tema, „mina pean siia jääma." Tohmuke tuli tema juure. Ta ei olnud pärast seda Regimaga ilmasgi enam Prantslastest  kõnelenud; ka teistega ei olnud ta selle üle rääkinud. Pääle tema ja Fcrdinandi, kes ka waikis nagu haud, ei teadnud keegi tema armastusest. „Sa ootad ikka wecl teda?" küsis tohmuke. „lah' ~Tema ei tule enam." See oli nõdrameelse kõue. Aga siisgi leikasiwad need sõnad Regiiua südamest läbi, ta pidi tema poole üles waatama. „Tema ei tule mitte!" kordas tohmuke ja tema segane silm waataS nii waimukalt ja prohweetlikult tüdruku otsa. Aga Regiiua süda tunnistas: „Tcma tuleb, tema tuleb." Ta jäi istuma silmad ja kõrwad liikumata teise kalda poole pöörtud. Tema oli ju töutanud. Tema ci wöinud teda ometi petta. Ta istus kuni süda ööni. Tuul tõi ligidal olewa kiriku tornikella hoobid tema kätte. Tal ci olnud neid tarwis lugeda, sest ta oli sest saadik, kus ta pimeks läks, iga tundi meeles pidanud. Aga ta luges siiSgi. Wiimasc kaheteistkümendama hoobi järele waatas ta wecl teine poole kaldale, kuS ta enam ammugi midagi ei näinud, ta kuulatas weel kord senna poole, kust ta kaua aega midagi enam ei kuulnud. Ta ci näinud, ta ei kuulnud midagi. Tõutud aeg oli möödas. Tema ci tulnud. ~'Ta on haigeks jäänud! Tema! on misgi sugune takistus juhtunud! Ta wõib aga weel sell aastal tulla." Petta ei ole La teda mitte wöinud!" Ta läks ära oma urtsikusse. Ta iStuS weel kaua aega wüikse akna körwal ja waatas ilma asjata oö pimedusse. Õnnelik süda kõige oma lootustega ei olnud teda enne magada lasknud. Nüüd hirmutas raske süda tema une ära. Aga lootus oli talle jäänud ja see wiis teda teisel päewal enne walgct jälle kaldale. „Tema ei tule mitte," ütles tohmuke. „Tcma on waenlane ja sinu isa on teda ära neednud ja sind ühes temaga." „Tema tuleb!" ütles tema süda. Ta astus lodja sisse, sellesamma lodja sisse, millega ta teda üle wiinud ja kord jälle lubanud tagasi tuua. Ta sõudis jõe pääle, selle koha poole, kus ta tulema ja lodja sisse astuma pidi. Siin ootas ta, üksi silmi selle tee pääle waadates, mida kaudu tema tulema pidi. Ta ootaS kuui õhtuni. Noormees ei tulnud mitte. Ta tuli lodjaga kaldale tagasi. Siin ootaS ta jälle, kuni ümberringi kõik mait jäi, kuni parwe majas kõik magasiwad, kuni kusagilt poolt enam tule kuma näha ei olnud. Siis läks ta oina urtsikusse. Ka siin istus ta weel kaua aega oodates akna all, kuni kiriku kell 12 lõi. Teine päew oli möödas. „Temal on midagi ette tulnud; aga ta tuleb tõesti!" Kolmas päew tuli kätte. Ta ootas jälle jõe kaldal. „Ta ei tule mitte! Sinu isa on sind ja teda ära neednud," ütles tohmuke Willem. „Tema tuleb!" ütles ta süda. Ta astus lodja ja sõudis jälle teise kalda poole. Sääl sotis ta maale astumise kohal ja ootaS pärast tagasitulekut omas urtsikus, kuni kiriku kell kesköö tundi kuulutas. Ta ei tulnud mitte. „Ta tuleb siisgi!" ütleS ta. Nii läks neljas, wiieS päew, nii läksiwad kõik järele tulewad päewad, kuni Märtsi-kuu ja soe kewade kätte tuli. Ta aStus igal päewal lodja, sõudis teine poole kaldale ja ootaS sääl maale minemise kohal ja ütles iga kord ise enesele: „Tema tuleb, ta tuleb siisgi!" Tema ci tulnud mitte. Neid samu sõnu rääkis ta tasa ise enesele,