Saarlane MM Üleüldine politika ajaleht ««« ja linaarahiaale. MD 16. Teisipäewal, 18. Aprillil 1889. VI. aastakäik. maksab i Ilmub igal Knresaarcs nr. I?. - 4- Paar kirja-reakest tähelepanemiseks. Armsad kodumaa Saarlased! Mull käib juba neljat aastat ajaleht „Saarlane"; loen ja näen iga nädali, kuidas see ja teine ome aruldasi juhtumisi „ Saarlasesse" on saatnud; ehk jälle mõni mõnda kasuliku õpetust. See kõik on wäga armas lugeda. Ka minagi tahaksin seda teha, aga ei saa selle wa' kirja-tööga nii hästi korda. Nüüd ometi wõtsin kätte, palusin kedagi omale abiks ja nii walmistasinie  kahekesi minu mõttid ..Saarlasele" ja see oligi see: Kuue aasta eest, kui meil meel omal maal ajalehte ei olnud, olime ja elasime taieste wälja ööldut otsekui pimes kottis! Wäga wähe oli neid mehi, kes omale mõnda wõerast ajalehte tellis; ainult mõned koolmeistrid ja suuremad rahamehed,  aga mis see mõjus terme Saaremaa kohta! Nüüd aga hilja aja eest hakkas seda puudust üks mees, keS Saarlaste hariduse  ja kasu pääle suuremad rõhku pani, seda puudust ja takistust parandada katsuma ja muretses meile ajalehe, mis nüüd juba kuuet aastat käib ja seega meile wäga rohkeste waimu äratust muretseb. Peaks aga armsad kodumaa sõbrad nüüd ka seda head soowitust rõõmsa meelega ja hoolega waStu wõtma ja ka kalliks pidama, küll meie siis kõik wõime ütelda: „Sec on tõesti tubli!" Aga paraku! Praegus on weel meie maal mõnes nurkas inimesi, kes koguni ajalehe «Saarlase" nimegi ei tunne, ega ka kuulnudgi ei ole, et see tõesti palju wäert on. Noh, mis senna wõib parata! aega mööda asjad käiwad. Külap see tuimus ka wiimaks kaub, kui aga ärksamad mehe pojad niisugusid katsuksimad üleS ärata ja walgele tuua. See on siis see esimine tubli warandus meie Saarlastele. Nüüd tuleb aga teine: Paari nädala eest juhtusin ma linna minema ja turu pääl ringi waadateS, paistab mulle ühe poe päält kiri silma: „Saarlaste raamatu pood." Noh näete! Jälle on meie Saarlaste eest muretsetud ja ka raamatu pood walmiStud. Sisse minnes nägin kui palju ilusaid palwe raamatuid, kõiki seltsi lõbusaid jutu raamatuid  ja ka igat seltsi kooli raamatuid sääl minu silma ees oliwad. Ega ma muidu säält wälja ei tulnud, waid walisin omale ka mõne tarwiliku wälja. Turu pääle tagasi tulles rääkisin oma sõbraga selle üle, kuidas meie Saaremaa rahwa kasuks saab tööd tehtud ja et meid pole weel mitte ära unustatud. Sellepärast armsad kodumaalased!  Ärge olge nüüd ka mitte külmad ega leiged, neist osawõtma! Kui linna juhtute  minema ja turu pääl seistes aeg igawaks lääb, pistke nina siis meie raamatu poodi, küll leiate iga üks jällegi omaks hariduseks wäikse õpetuse. Ja nii aidake siis igaüks meie hariduse-põllu kallal ilma tüdimata ja wäsimata tööd teha ja waewa näha! Kui kõik nii ühel meelel oleksiwad, küll me' siis ikka loota wõime, et aega mööda teiste kohta jõuame, kes me' praeguS weel palju taha oleme jäänud. Lõpeks ütlen weel: Pidage kõiki neid headusi kalliks, mis meile Saarlastele kasu wõiwad tuua! Kosutage,  kaswatage iseäranis neid kahte tublid asutust, meile ja meie noore põlwele päranduseks!  Seda soowib üks Põidi-taat. N—, Saaremaal. Isamaalt. Kuresaarest. Wastus. Auustatud K. A'le. (Saarlases Nr. 12). Minu Saarlases, Nr. 10, awaldatad kirjas: kas linnas puud on kallid, ei olnud muud otstarbel, kui tahtsin näidata, et puud praegusel ajal, ka siis weel, kui need linnas kallid ööldakse olewat, weel mitte müüjale tema aega ja waewa ära ei maksa. Nüüd paneb auustatud K. A. seda üsna naeruks, et Kihelkonna mehel ühe puu koorma walmistamiseks ja linnas käimiseks aega üks jala ja kolm hobuse päewa ära kulub. Wist mõtleb K. A. seda kõik ühe päewaga toimetada wviwat! Kui K. A. ise oleks ühe koorma linna puid metsas malmis raiunud, talwe ajal, mill maamees ka kõik oma puude tagawara raiub, ja linna wedanud, küll tal siis ka teine mõte ja jutt oleks. Ka eksib K. A. kui ta arwab, et üksi siis talu Onu ja õepoeg. 16 (OtS). Sell silma pilgul langes konsuli pilk oma kaelas ripuwa pildi pääle. „MiS see on?" küsis tema. „See on mu kõige kallim mälestus omast surnud emast mina jätan seda teile, et tean teda ka teile kalli olcwat. Waatake seda pilti tema on just kui minu oma." Tahtmatalt wiskas konsul üht pilku selle pildi pääle. Ilus naisterahwa nägu naeratas talle säält päält ivastu. Konsuli nägu lvi tõsiseks ja kurwaks. „Praua," ütles ta liigutult, „mina oleksin õnnelik olnud, kui teie olemine ka nõnda oma ema olemisega ühte moodi oleks, nagu teie näod! Teie ema oli üks auus naisterahwas!" Seda tean ma, mu herra; aga mis olen siisminateinud, et teie mindauutumaks peate? „Mis teie teinud olete? See küsimine näitab, et teie mitte karma wäärt parem ei ole kui mu õepoeg. Minge mina ei wõi ennast teie üle mitte rõõmustada, ega oma ettewõetud nõu, millest ma lootsin omale rõõmu ja lõbu wanaduses leida, korda saata." „Ma saan küll aru teie mõtetest!" wastas Marie, pisaratega ,võideldes. „Ärge nutke, teie pisarad ei muuda minu arwamift teie kohta!" hüüdis konsul. „See on ju tutaiv asi, et naisterahwastel pisarad igal ajal käe pärast on!" „Mu herra, enne kui ma lähen, pean ma teile ütlema, et teie õepoja abikaasa läbi ja läbi auus inimene on, kes teie ja teie õepoja nime auuga kannab." „Pilkage mitte, praua, kas wõite sündinuid  asju sündimatuks teha!" „Jah, herra konsul!" „Kui see wöimalik oleks!" ütles konsul, walusaste naeratades. „Mis teie selle juure ütlema saate, kui teie õepoja abikaas üks auus naine olnud ja praegugi weel on?" „Siis ei peaks teie see mitte olema!" hüüdis konsul julgesti. „Ja kui ma see mitte ei ole?" küsis Marie pisarail silmil naeratades. „Kuidas ? Kas teie ei ole Marie Bronner?" „Ma olen küll Marie Bronner, aga mitte muud! Kui ma teile kord teie õepoja abikaasana  ette astusin, siis sündis see minu südame sõbranna Albertine waranduse kätte saatmise pärast, mis ühe hallpea tujude läbi ähwardas kaduma minna. Et ma, kuidas näha, teile, herra konsul, meelepärast ei ole, siis astun ma nüüd kõrwale, sest teile on teie wanaduse rahuks üht paremat ja auusamat õepoja naist tarwiS ja lähen selle paha töö trahwiks Aleksander Windheimile mehele. Ja tahate teie minu ema mälestust, keda teie üks kord armastasite, auustada, siis laske oma isalik õrn armastus Albertinele  osaks saada, kes mind waest last armulikult oma juure wastu wõtis. Mõistke mind mitte huka, sest sell wiisil tahtsin ma omal heategijal ja sõbrana! tänulik olla. Kui Aleksander, kellele ma juba kolme aasta eest oma kätt ja südant tõutanud olin, mitte meid meie ettewõteS eksitanud ci oleks, siis oleksite mind kui üht jõledat inimest pidanud tundma õpima, päranduse õigusest ilma jätma ja majast wälja ajama, siis esiteks oleksin ma oma eesmärgil olnud. Aga nüüd pean ma mängu enne aegu lõpetama, et seega oma sõbrana anu päästa, keda teie ise oma mehe kätte wahelt leidsite." Konsul ei saanud sõnagi suust wälja, temal weeresiwad pisarad üle põskede. Nüüd läks temale kõik selgeks. Tummalt musutas  ta noore tüdruku otsaesist, kes nägu temagi nutis. „Siis wõib ometigi inimeste sõbrust uskuda?" hüüdis ta wiimaks. „Minu ema mälestuse juures, kes meie pääle maha waatab, mina olen teid sõbruses petnud! Ja nüüd rutage ja paluge oma õige õepoja abikaasa käest andeks." Marie wiis teda kättpidi senna tuppa, kus Albertine oli. Noor praua, kes ukse taga kõik kuulanud oli, jooksis temale wastu konsul surus teda oma rinna