kasmama puu tähendus, et dogmaline usk ja edasi tõttaw looduse teadus tõinetõist ei salli. Grenzstein'i  põhjused pole aga midagi. Kui ma im usta - tud luuletaja wahel loogika ära unustab, siis peaks jonnakas maidleja teda seda enam meele tuletama. Aga see'p see Grenzstein'i õnnetus on: Kui ta luuletama  hakkab, siis tikub waimustus loogika ära lämatama,  kui ta waidlema hakkab, siis paneb kiuslik tuhin temale kanna taha. Kui Pirikiwi laul ilmus, oli aeg, kus Hurt Jakobsonile kiriku müüride lõhkumist süüks andis, kus usuasjade kohta läbirääkimist oli. Mis ime, kui Piirikimi laul õigusega mõnda pahandas. Oleks ta kohe seletuse kirjutanud, ehk mahemalt õiglane olnud nimetama, et lapil mitte ta oma töö pole, waid Steiermargist toodud ja „palawalt", nagu see meie „kaaluja" poliitikamehe wiis on, meie keelde tõlgitud, siis oleks teda nooruse edemuseks peetud ja pahandus wähem olnud. Ma pole mitte seda laitnud, et Grenzstein oma seisukohta usuasjus paremaks muutnud, maid et see temal ta laulu järele halw oli (kuni laulu seletas), ehk ta ennast küll kiriklaste partei eestmõitlejaks  seab. —x — Omalt maalt. Wiljandist. Jälle kord „Olewiku" wiguritest. Oma 29. numbris tõi „Olewik" sõnume, et protsessi kohta, mis endise Kurgja talu omaniku Jüri Luuderg'i  ja õndsa C. R. Jakobson'! wahel kahjutasumise pärast 2000 rubla peale olla tõusnud, sinati otsus WiljandiS olla ette luetud. Selle sinati otsuse järele olla Jakobson protsessi kautanud ja tulla kautajal peale 2000 rubla, mida. Luuberg temalt nõuudis, selle raha intressid ja kõik kohtukulud maksta, mis ühtekokku umbes 4000 rubla wälja teha. Mina tunnen nõnda heaste C. R. Jakobson'! Kurgja koha ostmise, kui ka hilisemat Jakobson-Luuberg'i  protsessi lugu üsna selgeste, sellepärast pani mind „Olewiku" ülemal tähendatud sõnum koguni imestama. Minul oli arusaamata, kust „Olewik" selle teatuse wõis toonud olla. Et see sõnum täitsa põhjuseta ja luuletatud oli, teadsin ma küll, aga et selle peale C. R. Jakobson'i pärijate eestkostjate poolt seletust ega õiendust ei ilmunud, näitas mulle koguni weider olewat. Nüüd aga näen ma, et herra P. Ainson juba 3. Sept. tarwilise seletuse „Olewiku" toimetusele on sisse saatnud, mis see aga alles „Olewiku"  37. sees 26. Sept. ära on trükkinud. Herra P. Ainson'! seletuse, mille eesotsas ka asjasse puutuw „Olewiku" protsessi sõnum seisab, panen ma siin sõnasõnalt ülesse. See käib nõnda: „Auusat Olewiku toimetust palun järelseiswat õiendust omas lähemas Olewiku numbris muutmata äratrükkida. Olewik tõi omas 29. numbris järgmise sõnume: „Wändras. Protsessi lõpp. Kuida tuttaw, ostis kadunud C. R. Jakobson Kurgja talu enesele. Jakobson'!  ja endise Kurgja peremehe Luuberg'i wahel tõusis kahjutasumise pärast 2000 rubla pääle protsess, mis kaheksa aastat kestis. Nüüd olewat, kuida meile teatakse, sinati otsus Wiljandis Luuberg'ile kuulutatud.  Selle otsuse järele olla Luuberg protsessi Võitnud  ja kautajal tulla peale 2000 rubla, mida Luuberg  temalt nõudis, selle raha intressid ja kõik kohtukulud  maksta, mis ühtekokku umbes 4000 rubla wälja teha." See sõnum ei ole sugugi õige, waid järgmine: 15. Januaril 1877 kaebas õnnis C. R. Jakobson, et Jüri Luuberg temale Kurgja talu selle tingimisega müünud, et sellel 70 wakamaad wäetatud põllumaad pidanud olema; tema olla nüüd järele mõõta lasknud ja seda olla palju wähem olnud, tema nõudis, et Luuberg temale sellepärast müümise hinnast mõui sada rubla tagasi maksma sunnitud saaks. Protsess wältas  künni siiamaale, see on ligi 6V- aastat. Walitsewa sinati otsuse järele 2. Mai kuu päewast s. a. 1031 on see nõudmine sellepärast tühjaks mõistetud, et õnnis C. R. Jakobson oma kaebduse sisseandmisega hiljaks oli jäenud. Õntsa C. R. Jakobson'!  pärijatel ei ole siis Luuberg'ile mitte midagi maksta, sellepärast, et Luuberg ei olnud kaebanud ja ka midagi nõudnud, waid kaebaja oli koguni õnnis C. R. Jakobson. Kust wõttis Olewik selle põhjata sõnume? kas luuletas ise õntsa C. R. Jakobson': pärijate kahjuks? Kui mitte, siis awaldagu oma Vabanduseks sõnumesaatja  nimi! Massumõisa talus, 3. Septembril 1883. Auupaklikult Peeter ALnson, Ontsa C. R. Jakobson': pärijate eestkostja." Selle asjaliku õiendusele paneb „Olewik" omalt poolt järelkirjaks: Meie trükime selle kirja ühes ta kõlbmatu küsimusega  ära, et näidata, missugused mõtted hra Ain- pääs ühe Eesti ajalehe kohta liiguwad. On hra Ainson selle lehe toimetuses, mille eest ta „kostab," mahest sõnumite luuletusi töiste kahjuks tundma õppinud,  siis ärgu ta seda mitte Olewiku toimetusest ütelgu, kui ta enese üle mitte ei taha hirwitust sünnitada.  Räägitud protsessi kohta soowime meie, et keegi, kes seda kindluste tuuneb, sellest seletust teeks. Nagu näha, on Ainson'i Vabandus natuke nõrkade jalgade pääl. Hiljaks jäenud kaebdusi ei wõeta kuhugi wastu. Kuidas mõis siis Jakobson': hiljaks jäenud kaebdus koguni sinatisse minna? Ainson on natukene ettewaatamata, et ta sellest protsessist hakkab awalikult  rääkima, millel meie teada ka oma halwad küljed on. „Olewik" ütleb: herra Ainson'i küsimus olla „kõlbmata." Kuida nii, kallis Eesti „ajakirjanduse parandaja" „Olewik"? Kas sa ise ei sugugi märka, mis herra Ainson'ile asja andis küsida: „Kust wõttis „Olewik" selle põhjata sõnume?" Kas seda sugugi ei märka? noh, siis wõin ma appi tulla. Waata, asi on nii: Eesti rahwas wõttis nõuuks: meie parama isamaa poja C. R. Jakobsoni koht ühes tema hauaga ei pea mitte wõeraste kätte langema, ega nende ähwardus  täide minema, kes kadunud kangelase haua peal lubasiwad künda. Selleks hakati hoolsaste raha korjama, et Kurgja koha peal olewaid wõlgasi tasuda. Need mõlad oliwad suured, ligi 15 tuhat rubla, aga neist arwati jagu saawat, sest ka wõlauskujad lubasiwad  omalt poolt kannatada. Abi muretsemine läks agaraste edasi. Seal tuli „Olewik" täitsa põhjata sõnumega, millega ta Kurgja koha peal seiSwad mõlad korraga 4000 rubla kõrgemale kruwis, ligi 20,000 rublani. Kas siin imekspanna, kui mõnigi, kes Kurgja koha lunastamiseks töötas, „Olewiku" luulesõnumet lugedes ütles: „Ei maksa; nüüd ei saa enam wastu; kasulikum, kui koht haamri alla lähab." Kas siis ime, kui mõni wõlauskuja sellepeale tuli: „Ei wõi enam kannatamise tingimist teha; wiimaks ei saa enam midagi!" KaS niisugune asjakord Kurgja koha peastmist edendas ehk takistas? Kelle süü läbi see tuli? Kes tõi luulesõnume wälja, et Kurgja koha peale jälle 4000 rubla wõlga juure on tulnud? Palun „Olewiku" wastata, sest tema peab seda kõige parem teadma. Peter Ainson'il aga, kes kui õndsa C R. Jakobsoni pärijate eestkostja kõigite oma püha kohuse järele Kurgja koha eest pidi hoolt kandma, oli täis õigus küsida: „Kust wõttis „Olewik" selle põhjata sõnume? Kas luuletas ise õndsa C. R. Jakobsoni pärijate kahjuks? Kui mitte, siis awaldagu oma wabanduseks  sõnume saatja nimi!" Aga tark „Olewik" leiab ju, et „Ainson'i wabandus  natuke nõrkade jalgade peal" on, sest „hiljaks jäenud kaebdust ei wõeta kuhugi wastu; kuda wõis siis Jakobsoni hiljaks jäenud kaebdus koguni sinatisse minna?" Siin ei taha mina esiteks mitte uskuda, et „Olewiku" toimetaja, keda mina kui terawa waimuannetega  meest tunnen, nõnda rumal wõiks olla, et tema seda oma ütelust tõeks wõiks pidada; töiseks arwan ma, et „Olewiku" toimetaja sellega on eksinud,  kui ta kõiki oma lugejaid nõnda waimuahtraks arwab, et nad seda ütelust tõeks tahaksiwad tunnistata  ja uskuda. Paar näitust teemad siin asja sedamaid  selgeks. Kui praegune „Olewiku" toimetaja omal ajal õndsa C. R. Jakobsoni wasta küünrapitkuse  kaebduse kirja Wiljandi magistraali sisse andis, kus ta kaebas, et Jakobson tema toimetawat „Eesti Postimeest" „Eesli Postimeheks" olla nimetanud, ja see kaebdus kui asjata ja Põhjata tagasi lükati, kas siis küsin ma Grenzstein'i kaehdus künni Wiljandi  magistrati ulatas ehk mitte? Ehk: Herra Grenzstein'il  on Brandt'i käest 100 rublaline wõlatäht, mille ta 12. aasta pärast nõuudmise-kaebdusega ühtlasi  Tallinna õiguswõimulise kohtusse sisse saadab, kust temale teatatakse, et wõlanõuudmine hiljaks on jäenud, kas küsin ma herra Grenzstein'i hiljaks  jäenud kaebdus niisugusel korral Tallinnasse oli jõuudnud ehk mitte? Wõtame weel kolmandama näituse:  Keegi ei ole ühe ehk töise sillakohtu otsusega rahul; temal on neli nädalat aega kubernerile edasi kaebata; kaebaja saadab oma kaebdusektrja minema ning loodab, et see weel õigel ajal Riiga jõuuab, post aga ei käi nõnda ruttu, kui kirjasaatja arwab ehk temal (postil) juhws teel wiiwitust; kaebdus jõuab hilja Riiga ning kaebajale wastatakse: „Ei wõi tähelepantud  saada, sest et hiljaks on jäenud;" kas küsin ma kaebaja hiljaks jäenud kaebdus niisugusel  korral kubermangu walitsusse jõuudis ehk mitte? Neist näitustest wõib lugeja isegi näha, kas Jakobsoni „hiljaks jäenud kaebdus" sinatisse mõis minna ehk mitte. Ka hiljaks jäenud kaebdused jõuuawad  ikka sinna, kuhu nad saadeti, wõetakse seal ka alati läbiwaatamise alla, aga saadetakse sest et nad hiljaks jäenud tagasi. Nõnda on, nagu Ainson tunnistab, ka Jakobson-Luuberg'i protsessiga lugu olnud. „Olewik" aga, kes walesõnumi wälja tõi, tõendab, et „Ainson'i wabandus natuke nõrkade  jalgade peal" on. Ei, kulla „Olewik"! „Waband  ata" pole Ainson'il midagi, küll aga õiendata,  aga et „Olewik" Ainson'i õienduse peale ka ise oma kahjatsemise wäärt luule-sõnumet ei õienda ega selle sõnume saatja nimi ei nimeta, tunnistab, et „Olew:k" ja tema sõnume-saatja tõeste õndsa C. R. Jakobson': pärijate kahjuks tähendatud luuletüki  rahwa ette on toonud. Pealegi tahab „Olewik" herra Ainson': õiendust kahtlaseks teha ja näidata, nagu oleks Ainson teatama asja poolest rahwale liiwa katsunud silma puistata. See, kallis „Olewik", ei seisa mitte „natukene", waid täitsa „nõrkade jalgade  peal", nagu eespool näitasime. Nimetatud protsessi kohta soowib „Olewik", „et keegi, kes seda kindlaste tunneb, sellest seletust teeks." Jällegi wassimine  ja kahtlaseks tegemine kadunud Jakobson'i pärijate kahjuks! „Kes seda kindlaste tunneb"? Kõige kindlamine tunneb ühe protsessi lugu see, kes kõik sellesse puutuwad aktid tunneb, ja see on räägitawas  asjas herra P. Ainson kui C. R. Jakobson'i pärijate eestkostja. Aga „Olewik" selle tunnistust ei usu, tahab seda kahtlaseks teha ning oodata, kuni mõni niisugune aiatagant-haukuja tuleb, nagu tema sõnume-saatja, kes ei protsessi aktisi ega muud ei tunne, kui waest turunaeste juttusi. Waat see wõib asjast „Olewiku" soowi järele „kindlat seletust teha!" „Olew:k" ütleb lõpeks: „Ainson on natukene ettewaatamata, et ta sellest protsessist hakkab awalikult  rääkima, millel meie teada ka omad halwad küljed on." Ei „Olewik", sellega olete Teie „natukene ettewaatamalt" oma wiha lahutuseks õnist C. R. Jakobson': haua põhja laimama hakkanud. Mäherdust wilja see „Olewikule" saab kandma, ei ole minu asi ette kuulutata, aga nõnda palju wõin mina küll tõendata: tähendatud protsessil ei ole C. R. Jakobson'i kohta mingit halwa külge, küll aga mõne töise wõib olla ka „Olewiku" kirjasaatja  kohta. Zui „Olewik" niisuguste rahwasse puutuwate asjade kohta edewalt luuletatud sõnumid ülesse wõtab, ilma et enne asja tõsist lugu järele kuulaks, ning oma luulesõnumet hiljem weel tõisa teutates õigeks püüab käänata, rahwale tuhka silmi riputata ja hea asjale kahju saata, siis ei wõi ka minagi imeks panna, kui temale Jaani päewal mõnes paigas „Tallinna Sõbra" lugu on kätte tulnud. J. Jiirgcnstein. „Zeitung s. St. u. Land" on Riia linna wiimase rahwa-ülelugemise järele järgmisele otsusele saanud: Riias ja üleüldse Liiwimaal wõtab saksastamine  tähtjal mõedul wõimust, nõnda heaste Lätlaste,  Eestlaste kui ka Wenelaste ja Juutide seas. Pärnust kirjutakse: 13. Septembril sõitsime Wiljandist läbi Tartusse. Tee peal, P. kõrtsi ligidal,  hakkas wihma sadama. Nimetatud kõrtsi juurde jõudes, sõitsime kõrtsi hoowi wärawad oliwad lahti hoowi wihmawarju. Wähe aja järele tulikõrtsimehe  poiss ja siis kõrtsimees ise ja hakkasiwad meid wälja wihma kätte ajama. Meie ütlesime: „Mis õigusega Teie, kõrtsiisand, meid wihma kätte ajate?" Sellepeale hakkas kõrtsimees meid sõimama, lubas meiega Jumal teab mis kõik ära teha, kui meie weel rääkida julgeda. Sellepeale wedas ta meie hobuse hoowist wälja. „Mis kasu mina sest saan," karjus ta edasi, „et ma teekäijad hoowi lasen, ega nemad mulle renti sisse too!" Lisas weel juure: tema olla oma koha äraostnud, sellepärast ei lase tema, kui ta tahab, mitte ühte ainust teekäiat kõrtsi. Kui meie teda kohtuga ähwardasime, siis kiitis ta, siin kõrtsi ta kohut ei tundwat. Kõrtsimees käratses niikaua kuni wihm üle läks ja meie edasi sõitsime. Paari nädali pärast juhtusin ma jälle kõrtsist ühe naesterahwaga mööda sõitma. Oli öösel kella pool 1 ajal. Hobune oli wäsinud, meie tahtsime