miS ka juba halliks oliwad jäenud, vaatasiwad suured wefihallid silmad, läbitungiva, juurdlema  Pilguga. Tema mähe Rooma rahwa loomu järele kõwerdatud nina, kaunis suur kitsaste huultega suu ja lai lõuaots andsimad tema näule niisuguse moe, mis meele kindlust ja iseenesest lugupidamist awaldastwad. Rägu oli muidu hoolega puhtaks aetud, ainult palged saiwad hallist habemest piiratud, mis kSrwade juurest hakates sorude wiisi alla poole jooksis. Nunenstein'i emand oli mitmed pidi just oma mehe mastik. Keha poolest kaunis weikene,  kõhn naesterahwas, musta juukStega ja rahutumate sõstrafilmadega. Tema näujumi oti kahwatanud ja nagu läbipaistev), millest osama arsti silm marsti sügawamat, elu juuri salaja näriwat haiguse wimma oleks wõinud ära tunda. Elu Silmitsemise aeg aga näis ka temal juba ammugi selja taga olewat, sest aeg oli halastamata käega õige nähtawaid kanawarbaid tema silmade taha kirjutanud ja ka suu ümber niisuguseid kortsufld tõmmanud, et neid isegi naesterahma noorustamise kunst, mis aga kaubanõuunikunna näis põlgavat, vaevalt oleks katta ehk marjata wõinud. Muidu aga oli tema terwest olemust ära tunda, et see rahu, mis tema töiste wasta üles näidata püidis, ainult kunstlik ja silmikirjalik  oli, kuna tema südames kärsitus ja järskus pesitas, mis igal silmapilgus nagu kadaka tuli praginal Mõis lõkendama hakata. Kujutused, mis Bob'i kasmandikud wahest Wintrauti neitsist olimad teinud, näisimad kauniste  tema pihta minemat ja tõe põhjuse peale rajatud olema, nagu Bob nüid isegi pidi tunnistama. Temal oliwad nii terewa ja torkama pilguga silmad, kui karuohaka okas, ja ka harilikult temast kantawad ümmarguste  klaasidega suroprillid ei mõjunud tema waate wõikust wähendada. Kollakas nägu oli juba kaunis kortsu läinud, ärakuiwanud pommerantst moodi, nina oli kullinoka wiisi konksis ja lõuaots teraw. Kõrge otsaesine sai jaust nõnda kammitud juukstest warjatud, nagu wist sell ajal mood oli olnud, kui Wintrauti neitsi alles leeris käis. Üleüldse aga tema näumood mägist ühte lindu meelde, kes mana Greeklaste juures küll juurdlevate  mõttetarkade kujuks sai peetud ja Minerwa  tundemärgina auustatud, meie aegsetest mõtlemata kutsaritest aga nende eneste rumaluse  selgemaks tunnistuseks hobuse talli ukse üle seina peale saamad naelutatud, sest et nad kabjakandjatele õnne tvomat. (Järg jäeb tulema.) Ühe Krimmi rahwamehe elulugu: Willem Nikolajewitsh Oliw. Wenemaal leitakse palju niisugusid wäljamaa  mehi, kes oma teenistuse ehk muu wiisi tegewuse läbi Wenelastega hinge poolest on ühte sulanud. Niisuguste auusate wäljamaalaste  hulgas, on ka õnnis W. N. Oliw. Sündimise poolest Prantslane, hinge poolest oli tema aga Wenelane, armastas Wenemaad, omandas omale kõik wene kombe, wõttis wene naese ja kaswatas omad lapsed puhtal wene keelel; tema ise ja tema pojad teenisiwad wene sõja teenistuses. W. N. Oliw jäi wiimaseni elu minutini täitsa wene meheks ja kartis üksnes Mojkwat, kellest tema rääkis: „Moskwa maksab mulle kätte." W. N. Oliw oli Moskwas Napoleoni I. Wenemaa peale langemise ajal, tema Prantsuse  wäe jagudes teenimas. Pärast Napoleoni Wenemaalt põgenemist ja meie wägede Pariisi minemist keisre Aleksandre Pawlowitshi pea komanderimisel, oli Suure würstile Zesarewitshil  Konstantini Pawlowitshile, kes keisri kaasas käis, Pariisis isandate Oliwide majas korter antud. Noor, uhke kaswuga, pitk, osaw ja ilus W. Oliw, tõmbas oma mõistuse ja läikiwa hariduse läbi Keiserliku Kõrguse tähelepanemist piagi enese peale ja kui Suurwürst  haigeks jäi oli ta lahkumata tema juures. Lugupidamine, mis üleüldse isandate Oliwide majas Suure-würstile tema haiguse ajal osaks sai, kutsus würsti südamelikku tänu tundmust nende wasta üles, ja tema pani W. Oliwille ette, oma auuwäesse astuda. Isand Oliw'i wanemad olmad sellega rahu! ja tema sai ühe Wene ratsawäe polku teenis- tusse. Sest ajast sai Oliw Suure-würsti Konstantini Pawlomitshi alaliseks kaasreisijaks, tema sõitudel wälja- ja Wenemaal ja seisis Keiserliku Kõrguse juures iseäralises auustuseS ja usalduses. Kui ta rittmeistre nimega (auunimega) väeteenistusest wabaks astus, oli ta naesemees ja asus oma mõisa peale „Kamõish Burun" elama, mis Musta-mere kaldal, 8 mersta Kertshist, Musta-mere ja Kimmeria wäina ühenduse kohal seisab. Selle mõisa maa peal elawad wene talupojad ja on see mõis praegu tema pärijate omandus. Sell ajal, pärisorja  põlwe ja jookide müimise õiguse (luba) rendi ajal, oli isanda Olim'i mõis kuulus hea korra poolest, tal oli wene pruugi järele kontur ja burmeister, kes talunikkude kogust valitsetud sai. Puhtus ja nähtaw voorus külas, heakorraline talu majade väljas poolt nägu, mere poole pöördud waatega ja alakestega  eneste ümber ja talupoegade ja nende laste puhtus tunnistasiwad selgeste nende küllust ja jõukat elu järge üles. W. Oliw uuris valjuste liig joomise järele oma talupoegade  seas, tema mõisa maa peal ei olnud mitte üht kõrtsi, ehk küll selle pidamise rent temale hea summakese oleks sisse toonud. Kamõish Buruni talupojad oliwad kuulsad selge meele, töö armastuse ja õigluse poolest. Kolme päeva mõisa-töö sai kindlaste ühetasa nõutud, pühitsetawad päevad saiwad mõisnikust  oma rehknungi niisama palju võetud kui talupoegadestki ja üleüldse ei lubanud tema kõigewähemat ülekohut oma talupoegadel!? teha, ses tähelepanemises, et, kuda ta ütles: „mina olen siis rikas, kui minu talupojad rikkad on." Talupoegadelt? andis tema igale ühele paraja tüki maad vilja harimiseks (tegemiseks), ja peale selle oli Kamõish Burunis rikas heeringa püid, kellest talupojad niisamuti kasu saiwad. Koguduse koosolekud?! oli mõisnik sagedaste ise ligi, võttis osa talupoegade nõuupidamistest, juhatas nende nõuupidamist, aga ilmaski ei kitsandanud ta nendest maha tehtud seadlusi, sest talupojad tundflwad väga heaste, et nende õvnekord mõisniku õnnekorraga wäga lähedases sidemes seisis, kes ilmaski neile abi ei keelanud. Talupojad igatsesiwad tema järele, kui mõisavanemad  kottu ära juhtusivad olema ja oli mõisavanemate kojutulek talupoegadelle üks era-püha. Mõisapidajad Oliw'id elasiwad naabruses kõige paremas sõpruses, mäe inshineri-polkowniku  Gurjewiga, polkowniku Antonowitshiga, Hispaania kindral-konsuli Baguer-Ribasiga; kõigepalawamad sõpruse sidemed sidusiwad neid aga endise Kensh-lenikoli linna peawanema vürsti Chercheulidsewi ja tema sugulase mõisaemanda  Kushnikowa perekondadega) selle mõisaemanda  äi oli Kertshi neiude kasvatus maja põhjandaja. Majapidades Kamõish Burunis, sai W. N. Oliw Tanria kubermangu mõisnikude kogust  nende esimeheks valitud, kolme aasta peale 1850—1858. Warsti peale selle sai Kõigekõrgema käsu peale tema järelwaatamise alla Orianda lossi ehituse lõpetamine, mis Krimmi lõuna kaldal seisab. Ka temale on tänuvõlga Simferovpoli mõisnikkude koguhoone ehituse lõpetamine, mis, pikale wenitud ehituse läbi, juba langemisele kippus minema. Onnis keiser Nikolai Pawlowitsh, kes alati arvuliste  isanda Oliw'i wasta mõtles, tõstis teda riiginõuuniku auusse ja Keiserlikn Majesteeti lossi kammerhärraks, lubas teda alati sõjamundert  kanda, kellest W. N. ilmas ei soovind  lahkuda, ka mundri juures anti temale õigus kammerhärra märki kanda. Willem Nikolajewitsh Oliw oli otsekohese vaimuga, puhta südamega ja avaliku meeleoluga.  Kellegi ees ei kartnud tema tõtt suu sisse wälja ütelda ja põlgas, nagu ta ütles, igat vale keelepeksmist. Simferoopolis elades oli ta sõpruses endise Tauria kuberneeriga A. J. Kasnatshejew'iga, kes siis teenistusest vaba oli ja kroonu ülemaga W. M. Knjashewitsh'iga.  Sealt sai tema targa vürsti M. S. Woronzovi meelepaha tõsist põhja teada, kes sell ajal Kaukaasuse asemik-walitseja ja Uue- Wenemaa ja Bessaraabia kindralkuberneer oli, nende mõlemate ülevalnimetatud meeste wasta, ja pani vürstile seda ette, näidates, et vürstil mitte õigus ei ole nende peale pahandada, kus jumes ta asja tõsist põhja ette viis. Selle aSja järgus oli Kasnatshejew'i tõstmine Odessa linna peawanemaks ja Knjashewitsh'iga kaua wältanud protsessi rahuga lõpetus, mis omanduste  pärast oli, kõigisuguste hea tingimistega würsti poolt Knjasewitsh'i kasuks. Würft tänas isandat Oliw'it temale asja täies selguses ettepanemise  eest, mis ta töiste poolt ei olnud mitte kuulnud, kes teda eksitusesse ja õiguse wastalusesse olla wedanud. Järgmine lugu wõib meile W. N. Oliw'i, kui auusa inimese ja kogukonna töötaja meeleolu  silmade ettt maalida. Kindral-majori S. mõisas, Feodosna maakonnas,  ei kannatanud tema talupojad kõige oma alanduse ja kannatliku meele juures ta walitsemise wiist enda üle ja hakkasiwad nõnda mässama, et walitseja baron G. pidi mõisast wälja, kohaliku politsei kaitsemise alla põgenema. Maakonna kohtuniku miskisugused maenitsused ei jõudnud talupoegi rahule sundida, nemad nõudsiwad, kas neid kõiki Siberisse saata, ehk baronit mõisast ära mõista. Peale maakonna kohtuniku selle asja teadustamist kuberneeri Pestelille, palus wiimane Willem Nikolajewitsh'i  kui ammeti poolest mõisnikkude kogu esimeest,  nõnda ka suguluse poolest kindral S.-ga, selle asja arutamisest osa wõtta, kindlaste isanda Oliw'i erapooletuse ja õigluse peale uskudes. Tähelepanemise wäärt on selle asja arutamine  sell ajal, kui kõik õigus mõisniku pool oli, aga talupojad ilma healeta oliwad ja kõik ärakandmata raskus nende peal koormas. W. N. sõitis S. mõisa, käskis talupoegi mõisa töödelle  minna, üteldes, et tema ise nende asja saab järele kuulama ja arutama, ja talupojad kuulasiwad sõna. Ilma kellegille oma tegewuste  plaani etteteatamata, läks W. N. töisel hommikul wara, maakonna kohtuniku seltsis, tasakeste wait olles külasse, käis kõik talupoegade  tuad läbi, waatas nende kastid ja majakorra  läbi, ühe sõnaga kõigi asja peale sai tähelepanemine pöördud. Igal pool ja igas asjas näitas ennast hirmutav) pilt. Talupoegade  õuedes ja majades oli täieline tühjus,  ei loomakest, ei lindu, ei koguniste kassi ega koeragi; ainult wedelewad porised kaltsud ja räbalad, poti ja kausi tükid tunnistasiwad, et neis katkistes, äraarwamata wiletsates onnikestes  niisamasugused waesed elanikud elustasiwad.  Mitte kellegil ei olnud miskisugust toidukraami  tagawara, mitte koguniste kuiwand leiwa koorukeftki; baron pidas neid jau-toidu peal. osaks andis tema aga kõik, mis koerte toiduksgi kölbmata oli, ja sedagi mitte nii palju, kui tarwitus nõuudis. Terwe pitk suwine päew läks talupoegade elu-olu järelevaatamisel ära, mitmesugustel teedel sairoad kõige ustawamad teadused korjatud, mis silmuähtawate nähtustega  hoolega saiwad läbimõeldud ja wõrreldud. Wäga raske oli awalikuks saanud otsus; tuli ilmsiks, et talupojad peale alalise toidupuuduse, oliwad koormatud üle jõuu käidawate töödega koidust ehani, ka hingamise ja pühitsewatel päewadel ei olnud armuandmist ei wana raukadelle  ega lastele, seitsmeaastalistest alustates. Töödel käskis baron Poega isat piitsaga peksta ja tütart emat; ise tema nuhtles kurjaste talupoegi  ja nende lapsi, mehel olewaid naist ja täiskaswanuid tüdrukuid. Talupoegade wastu tema iial muul wiisil ei rääkinud, kui ainult: „kuule sa lojus!", naesterahwa wasta: „kuule sa emakoer!". Mõisnik S. elas alati omas Suure-Wenemaa mõisas ja sõitis Krimmi wäga arwaste, ja siis lühikeseks ajaks, aga ka tema käte peale lõi baron nõnda, et mõisa sõitmise ajal temale töise korra peal ühe weikese  kambri elamiseks andis, kuna ta ise suures isanda majas elas. Baron elas laial käel, omal täiel heameele wolidusel, talupoegade seest witmast higi wäljapressides ja suuri mõisa sissetulekuid  allaneelates, millest weel küll ei olnud ja mõisnik temale weel iga aasta suured summad  paljukest saatis. Õhtul saiwad kõik talupojad, kuni 200 meheni kokku kogutud. Põlwili seistes ja waljuste nuttes, nagu lapsed, kordasiwad nad ainult seda, mis juba ilma nende awaldamata tuttaw oli; talupojad palustwad ainust armu ärapeaftmift baronist, kelle walitsuse all nemad omad nimed, usu ja sugukonna sidemed olla ära unustanud. Kõik see tõi Willem Nikolajewitsh'i peale lõhestawat meeleliigutust. Päewa jooksul kuuldusest ja nähtusest hinge põhjani haawatud, oli ta nii kaugel enesest ära, mureline ja laenetaroas olekus, et iseeneselle  küsimist ette pani: kas on baron inimene  wõi kiskja metselajas? kas tema usub Jumalat, wõi on tema täitsa miski usuta? Tarwis tähendada, et baronil wend oli Simseroopolis,  Wene wäeteenistuses polkownik, kõige parem ja auusam mees, tal oli naene, samasugune  wanakene, kui ta ise; nemad mõlemad oliwad kogukonnas üliwäga armastatud, ja nende maja oli waikse ja ilusa perekondliku elu eesmargiks. Hea mälestus neist on praeguni  nende kaaselanikudelle wärskeks jäenud. Baron-walitseja näitas täitsa töist seltsi mees olewat ja oma tõisepoolega kinnitas tema täieste seda kõnekäänu: „peres ei saa pahanduseta korda." Kella 11 ajal õhtu, õhtusöögi laual, lavaliste  peamehena istudes ja ennast oma iseäralise  suurelise ja häbitundmata meelega W. N. poole pöördes, küsis ta temalt: „Noh, kudas see siga talupoeg teile waletab?" W. N. laks näust punaseks, aga kui ta natukene wait oli olnud, hakkas tema ka meelega üsna wabal Wene keelel ja wastas: „Kuulge, Teie olete Sakslane, mina Prantslane, aga meil on Jumal üks, talupojal on ka seesama Jumal, sama hing ja süda, kui meil, tema armastab ka omad lapsed, auustab ka oma isa ja ema." Peale selle oma asemelt ülestõustes ja oma laenetawat healt tähtsalt kõrgendates, aga ühekasa  lindlaste ja tähtsaste jutustas tema edasi, baronille otse wasta waadates: „Meie elame Wenemaal, aga Wenemaal ei wõi iga oinas oma jampstust omandada (pidada); tei oleb saksa jäär (sõnn), aga Wenemaal olete Teie talupoeg; Wene seadus karistab Teid niisuguse walitsemise wiisi eest, saadab Teid ära Siberi peale wälja!" kisendas isand Oliw, kõigest jõuuft rusikaga wasta lauda lüies. Baron otsegu lendas laua takka wälja ja weel sellsamal  ööl sõitis ta baronessaga mõisast ära ja warsti peale selle sõitsiwad nemad igaweste ära Sakseni maale! Töisel päewal seadles Willem Nikolajewitsh  talupoegadelle kolme päewa mõisatöö, käskis neile mõisast kõik anda, mis waja oli, ja tõstis seal täitsa Kamõish Buruni wooruskorra  jalule. Talupojad jäiwad kõigiga wäga rahule ja saatstwad teda silmapisaratega, tänuga ja õnnistusega ära. Feodossias elas Armeenlane Al —lo ja omandas paraja maja. Ta sai kohalikkude walitsuste enese wasta õiguse wastalistest puutumistest  ärritud, nõnda et ta kõrgemat walitsust  sagedaste oma kaebdustega tülitas, nii et ükskord walgustud würft Woronzow, kes küll iga ühega wäga osawõtlikult ümber käis, leidis waja olewat temale ütelda: „mu sõber, kui ma räägin teiega, siis näitab mulle, et ma enese ees kellmi näen." Otsustatud oli Al—lo kuhugille kaugelle ära saata. Sest sai isand Oliw teada ja kui ta oli Põhjani teada saanud, et Al—lol muud süid ei olnud, kui oma õiguse eest palawalt seismine, ütles ta: „inimesed jumala koerad, kus üks peaks peale kippuma kipuwad kõik." Tema seisis Al —lo õiglaste  nõudmiste eest ja ei lasknud teda ära saata. Krimmi sõja hakatuse eel sõitis W. N. oma asjatallituste parast Moskwasse, jäi seal raskeste haigeks ja kordas ühtepuhku: „Moskwa maksab minule nüid kätte." Tema etteaimamine  läks tõeks ja ta suri Mosklvas 1853 aastal. A. Sawadowsky järele Wene keelest tõlkinud Ch. Lamanowsky. Mure talw. Oh neiu millal tuled sa? Mu kurba rinda trööstima! Nüid õhkan, leina mõtetes , Ja mure talw on südames. Kui kewade maa haljaks lä'eb, Mu rinda ikka tali jäeb; Küll paistab paike õuesse, Ei aga ial mu põuesse! Kas mulle kord ka kewade Sa äratad mu hellake? Ehk jätad mure talwet sa Mu südant külmalt warjama! ? F " l2 Sakala. 1884 Vastutaja' J. KSrw