Saarlane UM UltSidiiik ?s!itil!» ajliikht ««. j» >i»«r»d»«lk. UU N AB. Teisipttewal, 12. Juulil 1888 V. aastakäik. maksab: -°' . . . Z rbl. 30 kp. poolcS aaSWS 1 „ 23 „ Ilmub igal ksifipässVt»t. Kuresaares, Nr. Iv. Jaani kihelkonda. Saaremaal. "Walla walitsuse ameti kohused." Selle päälkirja all oli Saarlase 14 numbris s. a. üks noomimise sõna walla ametnikudele, kuidas nende ameti mõju ka „hinge-elu" piiridesse peab puutuma ; kuidas nad eksinud tütarlastele peawad abiks ja nõuks olema, selle trahwi maksmises, mida eksija kirikule peab maksma, ilma milleta noor ihu-sugu oma ema sülle püha ristikogudusesse ei saa waStu wõetud jne. Nüüd motlewad mõned walitatud uued walla ameti mehed meile selle noomimise Male wastu ütelda, et see kõigi pidi mitte õige ei olla meie olla eksinud. See olla walla ametnikude käest üleliia nõudmine,  kui neile nende ameti pärast kohuseks tehakse kogukonna hingede hinge-elu eest hoolitseda. Auusa elu kombete ja ligemise hinge-elu eest muret kanda: olla iga tõsise kristlase kohus, aga kõige parem ja kõige esimine hool, mure ja kohus pidada see kirikul olema, et ilmasüütamad hinged takistamata oma ema sülle, see on: püha ristikogudusesse saaksiwad wastu wõetud. Kui see sellest häda, walu, ega kahju ei tunda, keS hingede eest hoolitsejaks on kohustatud, mis wõida siis senna walla ametnikud parata. See olla aga küll walla walitsuse kohus, et ta trahwi, ehk maksu, mis kellegi! kogukonna liikmed, olgu kirikule, ehk mõne teisele maksta on, peab sisse sundima, ning niisamuti ka ülewel tähendatud juhtkirjas eksinud tütarlaste trahwi raha, kui kirikul seda kord ja õigus saada on. Walla ametnikud lükkawad 14. numbri juhtkirja wiimast poolt tagasi, sest et see noomimine nende ameti kohane ei olla. Hm! wõi meie olla selles juhtkirjas „elsinud" Noo olgu pääle kõik surelikud  on oma toimetuses —: üks wähem teine rohkem eksijad. Ometegi soowime et auuStatud walla ametnikud ome meil saadetud mõtteid ka kiriku wanematele teada annaksiwad see on : et nad oma kogukonna eksinud õrnasoo käest kirikliku trahwi sisse nöuawad, et tarwis ei oleks ristimata titte kiriku juurest tagasi tõrjuda, aga et kaastundlikude waderitel tarwis ei oleks kopik haawalt küla kauda trahwi raha korjata jne. Rahu maa all. Suur hulk rahwast oli nende wälja tulemise juure kogunud, südamewksumisc ja silmapisaratcga sai iga õnnetuma wälja toomine teretatud. Siin ovdeti isa, sääl wenda; siin meest, sääl poega. Kuidas siin iga üks seda, keS ta oma oli, oma sülle tõmbas ja wastu rindu surus, nagu ei tahaks teda ilmasgi enam ivabaks lasta. Peetril ei olnud kedagi, kes teda oleks omaks pidanud, aga siisgi ei olnud ta mitte ära unustatud. Kui ema Tiiu oma poega õnnelikult maa alt päästetud ja oma abikaasa kaenlus nägi, laskis ta ennast Peetri kõrwa põlweli ja toetas oma nõrga jõuga noore mehe pead, teise käega üle tema näo silitades ja tema pisarad langesiwad tema surnukahwatatud näo paale, kus juures wanake mitu korda üksteise järele „Jumal olgu tänatud!" wälja hüüdis. RutuSti saiwad päästetud nüüd koju kantud, aga ikka wecl seisis rahwa hulk waiksesti kui kinni naelatud selle koha pääl, kuni wiimaks mäekaewanduse ülem hüüdis: „Mütsid maha, palwele!" Selle järele tuli silmapilk, mida keegi sääl olijatest kõigel oma elu ajal ära ei unustanud ja ilma tahtmata ja käskimata kõlas korraga waikse palme järele kiituse laul: „OH wõtkem Jumalat!" Oh kui kosutaiv ja liigutaw oli rvaimuliku laulu kõla koormatud südamele! Kuidas oliwad md kõik põnewusega ootanud, et nende raske ära päästmise töö korda minemise läbi pidi kroonitud saama. Mõnigi oli juba lootust kaotanud, kaebdust kaebduse järele oli kuulda, kui siin ja sääl maa sügswussc tungimine näis wõimata olewat, aga Jumal oli neile abiks olnud. IV. Ligi kolm nädalat oli sest hirmsast kaewanduse õnnetusest mõõda läinud. ÄrapääStetud oliwad peaaegu kõik juba hoolsa arsti toimetusel endist jõudu kätte saanud. Mõni küll nendest wankus weel nõrgalt ümber ja tundis ära, et mõnigi nädal weel ära kulub, cnnegu ta tööriistu tarwitada wõib. Teistel oli juba igaw tööta olekust kinni hakanud ja ootasiwad kannatamalt seda päewa, millal neile sai lubatud kaewanduse minna. Kui nende süda küll wäriseS selle pääle mõteldes, mis nad maa all oliwad pidanud kannatama, siisgi oli neil igatsus maa põhjas töö järele, sest nad oliwad selle elu ja tööga nii harjunud, et see nende meelest armas oli ja nemad teisiti ei soowinudgi Ühes majaS aga ei olnud mitte röömu ja tänu Srapääsmise pärast mõis waewalt üle nende huulte tulla. See oli Tooma majas. Ihu poolest oli Toomas kosunud nagu teisedgi, aga tema maim näis maa all hirmsas surma ahastuses nälja, jänu, märja ja külma käes palju kannatanud olewat. Tema silmist paistis kartus ja hirm. Ta oli oma mälestuse mööda läinud aja kohta kaotanud enne kui ta maa all minestuse jäi. Wösralt waatas ta Liisa, wõeralt oma lapse pääle, istus enamiste akna all, toetas pead kätte pääle. ja Liisa oleks walju häälega walu pärast karjuda wõinud, kui ta nägi kuidas mehe nägu ennast wahel walu pärast kokku tõmbas, kuidas häda ja ahastus tema näost wälja paistis ja kuidas ta sosistas : „Kui ma seda aga teaksin! kui ma seda aga teaksin!" Sagedasti aStuS ta tema juure, hakkas ta käest kinni ja küsis nuuksudes: „Toomas, kas sa mind enam ei tunne? Ma olen ju Liisa sinu naine ja sääl kätkis on meie laps, meie wäike Liisa." Wõeralt taganes Toomas eemale, rapputas pead ja näis jälle järele mõtlewat. Nõuta seifis arst selle haiguse kohta. Ta ei tahtnud mitte noorelt abikaasalt kõiki lootusi ära riisuda, aga trööstida ei julgenud ta teda nendega ka mitte. Kibedasti nuttes istus nüüd Liisa ikka pärast töö lõpetust oma lapse kätki kõrwal, waatis kord lapse, kord oma mehe pääle ja kahetsemine ähwardas teda surmata, kui ta selle päewa homiku pääle mõtles, millal see õnnetus sündis. Ilma lahke sõnata oli ta oma mehe kodust ära minna lasknud, ci hoidnud ka ome wihaseid sõnu mitte tagasi, kui mees kodus oli ja päälegi oli ta enesele ette wõlnud ka õhtul, kui ta koju tuleb, teda mitte terwitada! Ja sellsamal päewal pärast lõunat kell 5 oli keegi jvvkSteS külase tulnud ja ütlenud, et kaewanduses olla õnnetus sündinud, Päewatiik olla läbi murdnud ja kaewandusse  töö tegijate pääle woolanud. Issand Jumal! küll see oli häda kisa, mis see sõnum külas sünnitas l Kõik oliwad õnnetuse Isamaalt. Kuresaarest. Kaarma loosimisest saadeti meile Kurcsaarest järgmine kiri, millele ruumi palutakse. 3. Nelipühi homikul linnast wälja sõites jõudsin ligi kell 10 Kaarmale ja enne kui mõned talitused olin ära toimetanud, läksin ka loosimise koha ligemale. Et loosimine juba kell 9 alganud oli, siis ei wõinud ma mitte teada, kas minu numbridest ka juba wälja tõmmatud  oli, wõi ootasiwad nad korda. Et loosimist lõpul ikka ka oma kätte saan, seepärast mõtlesin ootan. Kaarma ümbrusega weel wõeras olles käisin wahe ajal tutawatega wanat Kaarma kirikut seest poolt ivaatamas, milles olewaid manu ja tähtsamaid asju lahke jutuga kiriku-meeS näitas ja seletas. Ka käisime kuulsa maalinna (muldkindluse)  pääl ja wiimaks metsast tulles, lilledega ja krantsidega chitatatud, surnu aidas. Ilm oli ilus ja kõik oli lõbus ning meclitaw. Kell S aeg jõudis kätte, kus loosimine lõpetatud pidi saama, seepärast sammusime nimetatud ajaks senna poole. Inimesi oli rohkesti linnast ja naabri kihelkondadest kokku tulnud. Tähendatud  ajaks kohale saades sai meid ja teisi looside osalisi eestseisuse poolt järgmiselt trööstitud: „Et meie looside wäljajägajad kõikwäsinud oleme, sellepärast palume nüüd neid, kelledel weel loosisid pärida on, neid kiriku mõisast paari päewa pärast waStu wõtta, need kaks päewa wõtan ma selle wäsimuse pääle omale hingamise ajaks, aga pääle selle wõib igal ajal asju kätte saada. Need kes aga linnast on, wõiwad säält, kust nad loosi numbrid ostnud, omad wöidud katte saada." Aitäh! Pärast ruttasiwad inimesed „maalinna" pääle ja senna ümbrusse, kus paljudes salkades rohelise pääl istudes lõbusasti pruukosti wõeti, ka meie tegime niisamuti. Kõik laks ilusasti, ainult ühest inimese salgast, kes ei tea kas wiinast wõi õllest