üleSse kloostri kõrgustikule minna, Marinka palweist hoolimata,  tõusis tema ühel hommikul kvoodist üleSse. Martelli  tagasitulek aga tõmbaS tema plaanist risti läbi, sest see oli kõikide igatsus olnud, oli mätgukSlauldtuse pidule, jumalaga jäsinisele Ttrnytda . Martelli tõi Jowankle tema kulla eest wekSleid waSta, miS Prantsuse ja Inglise raepankade peale olnvad kirjutatud,  kõik kokku rohkem kui kolmesaja tuhande Austria tukati eest. Martellil enesel oli nöuukS «Setud, nii pea kui tema tallituSte eest saadaw päratu kasu Türgi Valitsuse  poolt tasutud ja Jowani suured mSisad ära müidud olekfiwad, oma kauplemist lõpetada ja kodumaale Flvrentfi linna elama minna. Jowan oma perekonnaga pidi juba tema eel sinna minema. Temal oliwad juba tarwtlikud ostjad teada, sest söjakära waikiS juba siin pool Balkanit, ja kõik asjad tSufiwad hinna poolest; oodati asjanduStele kui ka rajah'de vabadusele wäga mõnusaid uusi seadust. Martelli lootis sellepärast kõigega wäga hästi toime saada ja Zowan pidi ilma mureta teele minema. (Lõpp tuleb.) Wiktor Hugo. MeeS, kellest suur Prantsuse rahwaS alati kõneles ja keda ta kui oma keele kdla iluStajat ja luule heale toottiseadjat üle kõige auuStaS ja kalliks pidaS, keda kõik terwe maailm tundis ja kelle nimi kirjades ja raamatutes kuuljalt üle ilma läbi käis, see meeS on nüid just nagu töisedgi surelikud  inimesed walu jä waewa seeS siit maailma jumalaga jätnud ja ära surnud. Wõiks oMmeti suuredgi waimud isesugusel moel meie juurest ära minna, aga mis ei ole, ei ole! Küll elatakse maailmas mitmtt wiifi, tehakse thökefi, tööfid ja suuri tegusid mitmet wiifi, aga üks wiiS jäeb muutmatakS ja see ott ikka jällegi see nurisemise  wääriline, paha ja päris halw kõikide ärasuremise wiiS. Elatakse, ollakse ja siis wiimakS ikka ka surrakse! Oh, sa ime küll, et seda surma weel ükski ei ole ärawõitnud.  Kõik lähemad ära ja jäewad igaweSte nägemataks,  aga mis kellegi surejaga pärast sünnib, see on nõndasama mitmesugune, kui maailma elu. KeS elu sees mingit üleüldse tähtsat ei ole teinud, selle nime mäleStuS läheb üheS tema ihuga hauda ja unustusesse. Töine lugu on aga kuulsa ja kõrge maimudega. Nemad ja nende tööd jäewad igawesekS. Üks sarnane igawene oli ja on ka kadunud Prantsuse laulik, tema teud käiwad tema järele. Tema on palju kirjutanud ja palju oma igawest tööd teinud. Ei pruukinud temal omal wiimasel lahkumisel kahtlaselt arwata, kas ehk kuda järeltulejad ehk järeljäejad tema hauda mälestusega saamad soendama, maid ta oli oma eluajal juba suurel mõedul näha saanud,  kui wäga teda auustati, tema peale paiStiS juba eluajal kuulsuse päike wäga soendamalt ja kuldaS ju ta eluteed kõik oma igaweste kiirtega ära. Tema Bü-aaStasel  sündimisepäewal auuStati teda terwe maailma poolt nõuda suurel mõedul, et seda meie aasta-sajad weel sennini näinud ei ole. Suksamää' on omal ajal ka oma kirjamehi Goethe't ja Wagner'i imelikult auuStanud, aga Hugo auuStamise sarnane ei olnud ka asi seal ammugi mitte, sest peale wõeraste maade ja haritud rahwaSte oli Viktor Hugo omal isamaal kui õiglane meeS kõikidest armastatud, aüuStatud ja kalliks peetud. Kõik parteimehed  kummardasiwad omad pead tema ette, seda oli ta Bü-aaStasel sündimisepäewal ja weel enam nüid näha, kui surma-ingel omad mustad tiiwad tema haigewoodi üle oli sirutanud. Sedamaid tdstsiwad kõik Prantsuse ajalehed leina-healt ja ühtegi ei olnud, keS tema pärast ei oleks kurwaStanud ehk teda kahetsenud. Kõik Prantsusmaa  leinab! See ühemeeleline leinamine paneb aga Saksamaad, keS oma naabri rahwa laulikut wiimasest Sakja-Prantsuse sõast saadik, tema kirjade „hirmus aasta" j. m. t. härast sugupärast wihkasiwad ja pillasiwad, nüid kohkuma ja ennast ka tema tõsiste auuStajate poole ümber pöörma. Weel siis, kui Viktor Hugo omaS haiguses wiiwaseid tundifi elaS, naerfiwad Saksad ja ütlefiwad: . Prantsusmaa auusiada üht ebajumalat! Aga need ei lase eudid sugugi eksitada, vaid auuStawad oma laulikut seda enam, sest et Prantslased tewaS oma terwe rahwa tundmuste amaldajat kirjanikku tunnewad, keS nagu rahwa südamest kirjutanud ja luuletanud. Siin tähendawad Saksa ajakirjad ka ise ja tunnistavad seda tõeks, et Prantsuse rahwa haridus niisama kaugel ja kõrgel on, kui Saksagi rahwal ja nende mõtlejatel meestel ehk weel suurem otsuseandmise ja hariduse wõim on, kui tõiStel. KeS tohiks siis seda ebatõtt maailma eeS avaldada, et Prantsusemaa ergumad ja selgema vaimu silmaga waatajad  pojad üht eba-jumalat auustakfiwad?! Muidugi feegi ei wõi seda. Kadunud laulik, kelle elu- ja vaimu wigade üle paljugi omal ajal naerdud sai, on ommetigi enam ja kallimalt, kui keegi töine, oma isamaad ilustanud  ja teeninud ja oma rahva kirjandust rikastanud, sest ainult suurtele meeStele antakse suuri wigasid andeks. Viktor Hugo oli suur wiha-pidaja, aga ka lahke ja suur armastuse avaldaja nittg sõdis ikka selle põhjusmõtte  wasta, et surnutest ei tohitawat taga järel midagi halba kSnelda, ja seepärast panni tema julgeste need sõnad kirrja: »On surnuid, keda weel kord surnuks piab löödama!" Tema ei jõudnud ega jõudnud seda ära uskuda, et surm kõik patud lepitab. Tema ei kartnud  omal eluajal mingit kriitikat enese ega oma tööde üle, tema ei saa seda ka nüid surnult kartma ja sellepärast  wõib ta haua ääreS ilma hingepidamata tema wiad ja ka tema head ette laduda. Tema rohke kirja tööde üle ei maksa meil lähemalt kõnelda, kust weikesed wiad ju enne lauliku eluajal wälja nopiti ja kelle headust  rahwasugud ja aasta-sajad saawad pajatama. Lapsikute  lausete kõrwal usii tema kõige kangema ja kõwema sõnaga auususe eestwõitleja ja priiuse eestkostja, inimesesugu  õiguse kosutaja ja edendaja. Loodusest laulis ta nõnda auustavalt ja mahedalt, et teda kui üht pehme südamega looduse lapsukest wõiS tundma õppida, künna tema aga söast ja poliitikast nõnda käredal ja kangel toonil oma salmisid tegi, nagu oleks wana Jumal ise maa peale wihaseks saanud. Keegi laulik ei ole oma riigivalitsejale  nõnda mõjuwalt saanud näidata ja laulda, kui Hugo oma Napoleon 111., kelle vande murdmist ta wäga kariStawate salmidega kätte tasuS ja näitaS, et waimujõuud  kõige wägewam walitseja maailma peal on. Hugo jutud on maailma loetavad, keS ial Prantsuse keelest aru wõiwad saada. Iseäranis laialt lagunes tema jutt „Waesed ja viletsad" laiali, mis mitme sajatuhandate wiifil laiali sai lautatud ja kõikidese maadese saadetud. SelleS jutuS astub tema kui kangelane waeSte eest wälja ja näitab, kuida wiifi maailmas see ebatõe arvamine ja inimeses»'» õiguse waStu eksimine olla, et rikkaid nendest waeStest wendadest mitmetpidi paremaks ja eeSSiguselisemakS  peetakse. Tema kaastundmist ja halastajat meelt nende langenud sugurahva kohta piab imestatama. Saksa laulikud kirjutafiwad nõnda, et terwe maailm walu tundis, aga Viktor Hugo pani terwe maailma waesemate peale arrmu heitma. Esimesed kirjutafiwad eneSte õnnetustest, aga Viktor Hugo kirjutas inimeste omadest! Näitemängude  kirjutamises oli Viktor Hugo wägewam, kui ta eelkäijad,  tema kukutas wana rahwaSte tükid sadulast. Tema ütleb, et näitemäng pidada peegel olema, millest maailma õige nägu meile wastu piab paistma, pidada olema kui ükS hiilgaw täht, millest kõik wälja paistku, mis maailmas, ajalu'us, eluõ ja inimeste olus sünnib. Tema nõuudiS kirjandusele, kui inimese sugu õnnistavamale tööle, täielist priiust. Tema tuges piagi kõik töised kirjanikud kõrwale ja tormina edeneS osavõtmine ainult tema töödest. Kõik rääkifiwad Hugo'st! Oma kirjanduse töö algamisel juba awaldas Hugo seda arvamist oma emakeele kohta, et ei pia mitte arwatama,  nagu oleks Prantsuse keel oma päris täiusele jõudnud, nagu wõikS ta nüid nõnda jäeda, vaid ta pidada kasvama, nii kui puu, kes ikka jälle uusi okse ja lehti ajab. Kirjanikude asi olla see oma keelepuule ikka uut toitu muretseda. Seda enesest kinnitatud eesmärki ei ole tema ka kunnagi filmist lasknud. Nagu Viktor Hugo, ei ole keegi Prantslane nõnda selgeSte oma emakeelt mõistnud. Tema sõnaderikkuS oli otsata. Tema pani Prantsuse keelele oma pitsati peale ja on oma isamaa kirjandust uuemate ja vabamate teedele juhtinud, midaS ainult üks maailmatark võib teha. Tema sarnast ei ole sennini tuntud. Ka kui poliitika meeS oli tema wahete wahel tegew. Nagu meie hiljuti lühidelt nimetasime, oli tema kuninga Louis-Wilipi ajase kindrali poeg ja sai selle järele ka finatorikS, kus ta oma seisuste järele wanameeleliSte  keSkel aset võttis. Kui temä isa sõber kindral Lahoire mõne priiuse vaimustaja sõna eest, püssiga kuninga käsu peale maha sai laStud, siis hakkaS ka tema sellest ajast saadik enamalt priiusest ja wabadusest kõnelema ja kirjutama. Kukutadi Wilip, fiiS soowitaS tema Napoleon  UI. sooja sõnadega, sest et ta temast õiget eestvedajat lootis, mis muidugi seega nii kui tina tuhka lauliku loomust  kaduS, kui Napoleon ennast keisriks tegi. Siis HakkaS ka tema wastu kirjutama ja aeti teda ja tema sõpru omalt maalt ära. Esiti elas ta Brüsselis ja viimaks  oma leibkonnaga Jersey ja Guernsey saarte peal. Tema ei tulnud ka enne kodu, kui Napoleonide valitsusel otS tuli. Siis tuli tema ja kirjutas weel mitmed kirjatööd oma rahvale, kõik hüidfiwad imeline mees. OmaS vangipõlves oli ta tähtsalt inimeste elu weiksemaid juhtumisi tähelpanna võinud ja seda näitaS tema ka omais kirjades rohkeSte üleS, et ta kõike ise oli tundma õppinud, miS inimesel elus ial juhtub. -Aja- lugu on maailma kohus" ütles Hugo ja nõnda saab tema igaveste selle kohtu auujckrje eeS seiSma ja tema kirjad koStamad tema. eest. Mõndasugust. Alkohol on kahjulik. KuuluS arst vr. Rlchardsou Londonist jutuStab, tulda tema lihtsal viisil üht hoolsat õppijat arusaamisele avitanud ja millest ka töised inimesed  õpetust võtta võivad. Mõeldud noormees kiitnud parajaste kange jookide tulu ja kasu, kui Vr. R. tema vaSta ütelnud. „KaS Teie tahate nõnda hea olla ja selle aja sees, mill mina siin seisan, minu südamesooue löömist järelkatsuda ja lugeda?" Töine tegi seda. »Lugege löögid karvapealt järele. Kuida löövad nad?" „Seitsekümmend neli," kvStiS küsitav. Sellepeale istuS tohter tooli peale ja laskis uueSte lugeda. „Rüid on nad seitsmekümne peale alanenud." Seepeale laStis ta ennast sohva peale ja palus ka siis lugeda. , Praegu lööb ta veel ainult kuuskümmend neli. Ime küll!" Arst rääkis edast: „Kui õhtul magama heidetakse, fiiS sünnib see sellepärast, et süda hingata tahab. Seda ei teata küll mitte, aga asi on ommetegi nii. Kui Teie nüid eelseisval viisil tahaksite puhata, siis lööb süda minutis kümme korda vähem. KaSvatade seda 60ga, siiS on see ju 600; kaSvatade seda aga veel 8 tunniga ja seega näeksite, et see vahe juba 5000 peale tõuseb. Et aga süda iga löögiga kuus Unzi verd välja viskab, fiiS teekfivad  need eelseisvad arvud terve öö kohta 30,800 peale Vahe. Heidan mina aga õhtul ilma alkoholita magama, fiiS saab süda nõnd» puhata, nagu seda tervis nõuab. Joote Teie aga veini ehk punshi, fiiS rikute oma rahu, sest alkohol mõjub südame soone peksmise rohkendamiseks ja puhkamise asemel saab sedaviisi südameliikumine  15,000 korda suurendatud. Asja järeldus on fiiS see, et Teie hommikul sama väsinud üleStõusete ja päevatööle kõlvatu olete, künni jälle üht jagu jookisid sisse võtate, keda Teie siin inimese hingeks ja eluks kiidate! USsikeSte vabritsemine. Kõige imelisem Vabrik on vist küll Pariisis, miS isand Mr. Salmi oma ja kuS ainult õngitsejate jaukS ussikest vabritsetakse. Pariisis elada uimelt 2000 inimest, kelle ammet ainult õngitsemine olevat. Reed ja peale neid ka veel poisikesed  pruugivad igal päeval otsata palju ussikesi ära, miS Salin Vabritseda laseb ja Seine jõe kallaStel müib. Tema vabrik olevat üheS pealmises korraS ja katuse peal olla nõndanimetatud kuivatamise maja, kus äralõppenud  koerad ja kqsfid senni kaua peetakse, kunui nad mädanema lähevad ja fiis nopitakse neist uSfid välja. Suvel Sngitsemise aegadel toovat tema vabrik päevaS 15 pranka kasu ja talvel 8 pranka. Tema laskvat talvel jälle lindude jaukS jahu-uSsa vabritseda, nõuda et Vabrik kunnagi seisatada ei pruugi. KudaS Ameeriklased asju ajavad? Seda küsimust kostab üks Prantslane, keS ise oma silmadega seda wõeramaa elu näinud ja tunneb, järgmiselt: Meie kaupmeeste tallituseS on veel see igav ja vana ajaviiteline  pruuk, et tallituse aSjus palju ilma-aegseid sõnu ja väljaütlemise konksufid pruugitakse. Ameeriklased on aga ka selle aSja tüki poolest meist hoopis eeS. Seal võtab hommikult ükS suure kaubamaja peamees sissetulnud kirjad kätte, lueb neid läbi ja ütleb otsekohe ka ühe oma juureS oleja kiirkirjutajale vaStuse lühidelt ette. Rüid mõtleb eht lugeja, et viimane neid vaStusekirju meie kaupmeeste ja sellide Viisil maalib, aga ei. Kiirkirjutaja istub lauaS, Võtab kirjutamise masina ja võristab sellega waStused Valmis. Waheajal on ka kaubamaja pea alleS oma kirjutuse laua ääreS, aga tema piab juba seal läbedal oleva kõuetoruga oma sellidega ja kauplejatega aru ja juhib neid. Eelseisvate ridade kirjutaja Prantslane, käinud ühe sarnase kaupmehe juureS. keS üheksama korra peal elanud, aga sellegipärast ilma üleStõuSmata terve Nju-Jorki ja terve maailmaga rääkis. KSnetoru läbi andis tema käskusid kaubamajase ja kõnetvruga ka telegrahvi  konturiSse sõnumeid üleS, kust temale jälle waStused tagasi torutati. Sedaviisi tallitavad Ameerika imelised mehed ka oma aSju imelikult ruttu ja praktikalikult. Õrnalt kõnelemine. Baron Alfred ütleS oma onule: .Lubage mind armaS onu Teile üht numri mõiStatust üleSauda." Onu ütleS: »Miks mitte, armaS vennapoeg, too aga ette!" Baron Alfred: .Mõtleme aSja nõnda, Teie pungas on praegu 1000 marka ja mina palun veist 500 mulle laenata, kui palju jäeks fiiS weel punga?" Onkel koStiS: .1000 marka, armaS härra vennapoeg!" ZL 29 Sakala. 1885 Vastutajad: J. Kürw, Jaan Lipp