Unkas. .õuulcdc liikumist ja hääle würisemiscn  oli tunda, et ta südame waluga oma poega ,vaenlaste kätte andis. „Siin ta on," üUes ta! „Sellepärast et „nobe hund" Lige on, ei pea mitte mere ojad jooskma, ega ilmsüüta inimeste päälae püült nahk malm kistama. Wõtku mu wend „nobe li undi" ja tehku temaga, mis tahab!" Uutas Taganes tormale, tema söamched asTusnvad crie ja andsiwad oma päälikn poja wacnlasre kätte. Wenonda ei waatanud  lilma oUagagi oma õnnetuma isa paale, kes Temale üksisilmi järele wahtis ja mehise meelega magu st oma sildama walu püüdis Teiste silmi eest ära peita. Sest ta läödis küll. -.nisiuamre hirmus surm tall pidi olema. Pekoodlaste päälik tähendas oma isameestele käega, ja need wötsiwad Kcnouda Telawaarlaste käest wasta ja wcdasimad rema metsa, ilma et ta kõige wäbema: nms:a oleks pannud. ..Uutas en iuur päälik!" hakkas jälle Pckeod-ane rääkima. „Tcma pSS on tartun  Täis i- rema meel õigust. Telamaarlaied  ja Vekosdlascd on sõbrad. Sõakirncs  on Me maba maetud ja Matoree wiib oum 'öamebcd koju tagan." Tema nikutas Nnkasele pääga Jumalaga  jaTn-.!''eks, mis töine omal: voolt auupatükulT  -.vasiutas ja läks metsa tagan. Augusain ja Natti temale järge. Lma süda.uc  .nauTue ntrcle olcknwad n'ad ennem tahtnud Unkase juure minna. Aga see oli neil raske. Kes teab, kas Telawaarlased, kes nende pärast oma kõige südimat soameest  pidiwad ära kautama, neid nõnda lahke ja rõõmsa südamega wasta oleksiwad wõtnud? Ja päülegi tahtis Augusiin meel ühe töise asja pärast ka Pekoodlaste juure jääda. Wenonda pidi surmast päästetud saama, sest see oli täitsaste Augustini kristliku südame ja meele wasta, et see noor Telawaarlane Pekoodlaste käte wahel pidi ära hukatud saama. Et ta küll metsmeeste  kanget südant nüüd ju paremine tundis, siiski lootis nende üle wõitu saawat.  Sest Wenonda karistus oli ju paljalt tema kaebduse pärast tulemas. Matoree (see oli Pekoodlaste päälik) kutsus  omad jõumehed kokku ja hakkas nendega  koju poole minema. Wenonda sammus  kinni köidetud kätega nende keskel. Augustin astus temale ligemale ja katsus juttu teha, aga põlastusega pooris wang temale selga ja wahtis sõna lausumata tulise  wiha sees põlema silmadega tema pääle. Wiimaks jättis Augustin teda rahule ja küsis Nam käest, mis ots Wenondale saaks mõistetuma d Natti ci teädnud wastust anda, sest see sündimus oli nõnda aruldane, et tema tundmine siin otsa lõppes. Ja kui Augustin sellesama küsimise Maatorcele ette pani, mastati talle: „Walgenägu saab nägema! Pekoodlased saamad kuulsa rohu- targa tema maenlnscst ära päästma! Matoree  on suur päälik ja tema sõbrad möiwad  tema kaitsmise all julged olla!" Rohkem ei saanud AuguStin pääliku suust kuulda ja töised jõumehed hoidsimad endid küsimiste ja uurimiste eest meel suurema  hoolega kõrwale, kui Matoree. Nõnda jäi tema koguni umbkotti ja ei teädnud midagi, mis Wenondaga pidi sündima ja ta wõttis uueste seda nõuu oma merimaenlast  töiste inctsmeeste toore ja hirmsa karistuse  alt ära päästa. Süda öö aega jõudsiwad na'd oma koju. Igamees läks oma tuppa, Wenonda miidi nõuukogu-majasse ja pandi kange mahi alla. Ka Augustin otsis rahu ja hingamist, sest pitk teereis metsast läbi oli tema ihu õiete ära mäsitanud. Päike seisis suures kõrges, kui Augustin  töisel hommikul kostutawast unest üles ärkas. Natti oli ju tema körwalt ära läinud.  Ta tõusis üles, et saaks mangi waatama,  kelle õnnetu lugu tema südant waewaS.  Wäljn minnes leidis ta kõik majad  tühjad olemat, mitte ühte inimest ei liikunud küla tänamas. Augustin wahtis imeks pannes ümber, kas ommetegi ühtegi inimese hinge näeks, kes talle seda imelikku  ja aruldast nähtumust ära mõiks seletada,  aga ei silmanud ühtegi. Paljalt paar koera oliwad päikese paistel pitkali maas ja magasimad. (Järg jäeb mlema.) Isamaalt. Takti jirol nacru wägi. Enanüst igas kihelkonnas on üks wald ehk küla, kes kõigest koguduse  waldadest ehk küladest maimu hariduse poolest  kõige rohkem on tagasi jäänud, cnamistc näikse see loos nende külade pääle langemad, kes kirikust kõige kaugemal elawad, aga igal pool mitte just nõnda, maid ka paiguti just ümber podrtud;  niisuguse külale ja selle küla rahwale pannakse teiste poolest ikka cnamiste üks iseäraline sõna ette, kui nende nime nimetakse. Olen ise oma körwaga sagedaste knnlnnd, knida ööldi, näituseks: Liisu, Kust see sakkus pääga noor mees peaks olema, kas sa tunned Juula? Junla: Ep tunne küll mitte, aga mis ep ole ma' (mana) J. W. küla pois, seda möid jo ta sassis juntsist ja moeta rnüist ära tunda. Leen: Nääd sa Wiin? Säält tuleb üks ma' S. küla pois, püksid  kottis jalas, müts kukla aukus, silma karmad ja juuksed segamine, sehuke kena sirge kehaga pois, oleks ta pisutki kõhendut olamat, sehuke siiniks juba maata ka, mis sa paast arwad Wiiu? Wiiu, niis sa armas Leen muidu oma silmi piinad wa' S. küla poissisi piiludes pühh! wa' S. Wa löttispüks  pole jo meie suguste silma maadel wäert, mis ma' S. küla poisist peab lugu pidama? kirikus  nad lapsest saadik juba ei käi, iga pühapää võidakse nad T. kõrtsi wahet pääle loiwamad, see on nende kirk ja palme maja ja kooli koht, ä' rääkigid sehukestcst ma' S. küla poistest mitte midagi enam, nehukcstcst wa' lohmagused pole jutu mäcrt. Ühest niisuguse „wa" küla pühapääwa  pühitsemisest tahtsin üht lugu „Saarlase" lugejatele jutustada, mis mitte tuulest ehk luulest ci ole mõetud, maid kahe selge silmaga nähtud, terme karmadega kuultud, pääligi laks kenal kewadisel  pühal päämal, see lugu kõlbaks küllalt naljaks,  oleks see mitte just püha päämal sündinud; neile oli ta nali, aga mulle oli ta wali. Lugu oli nii: Ühel iseäraliku juhtumisel tuli see ette, et ma kaugemalt trlleS, T. kõrtsi salga puhkama läksin, pääwa olen jo nimetanud. Kõrtsis istusiwad ridamise pinkide pääl 23 meest manad ja noored scgamiöte, wäiksid poisi jõmpsikaid oli sääl küll ka, aga need ci istunud teiste seas, maid hoidsid ukse poole nurka scgamiste. Jutu järge neil käes ei olnud, näitis nagu midagit meel pundnwad. Viina olin wöcras ja istusin kõrtsi kambris ukse ligidal, kust kambri ja kõrtsi mõlcmisse nägi, sest uks oli jo lahti. Kõrtsi mees oli woodis haige, naene talitas wõeraid. Lühikese aja järel tellis  neist see, kes nagu rindmces nähti oleivat, üks lühike raagas juukstega, keskealine häbeliku näuga mees, pool naela wiina, misscst ta ise õige kasinaste pruukis, siis oma körwal istujale andis, kes pärast ise pruukimist ikka oma körwal istuja katte pakkus, künni meel midagi sees oli. Oli märg otsas, siis pidi rindmche järgmine jälle tellima, kes aga rindmehele mitte ci ännnd, waid ise alustas ja jälle edasi saatis kuuni mark lõppes,  ja kolmandale jälle tellimise kord tuli, csimised  ostjad pidid aga seuni kaua õige rahul olema, kuuni ostmise järg wiimse otsa poole jõudis  ja nende jäuks märjuke jätkuma hakkas. Pärast  selle sai õlle tellimise kord niisamuti korda mööda ära peetud. Niisugune wennalik korrapidamine  äratas mind seda lugu tähele panema, ehk mo süda küll sees ivalutas seda lugu kallil tunnil  nähes, mina ei mõinud jo senna midagi parata.  Juba õlle tellimise kordas läks jut kaunis lahti ja laialiseks. Et mina kord sääl olin, siis tahtsin ka uudis himmu tõbes näha saada, mis sest lugust wiimata saab. Kui nüüd paar tundi wedeliku imemisega oli mööda saadetud ja laia juttu aetud, näitis nagu midagi uut ette wõtawad.  Nimetud rindmees tõusis püsti teiste ette, teiste jut jäi korraga sõiku. Rindmees pööris silmi, wäristas pead enne, kui juttu algas. Mina mõtlesin: saab imeks näha, mis nüüd tuleb? aga ei paremat midagi, mees pöörab pead ümber, mähib tuba mööda ümber ja iga kord, kui silmad letti pääle puutusid, siis nilpsas ta osa mõtlikult keelt. Nüüd alles märkasid teised wen nad et juttu mees napi keele kastega jäänud; wigu parandati ilma aeawiitmata. Nüüd läks jutt lahti küll, aga sageSti nähti meel ikka nagu külma  männad pääle tulemad, mida teised endisel musil püüdsid ära parandada. Päris jutt algas, mis kõik tähele panclikult kuulasid: Mehed! Seda, mis ennegi teile olen öölnud, ütlen ma teile jälle: see ei lähe mitte korda, et meie oma laste koolmeistrile  tema tahtmist mööda Älcmitu wilja maksame,  see teeb meid waeseks, meie magasin saab miimati kö tühjaks, kas tõsta uks eest ära, et lehmad  sui palama aaga moiwad kiilde eest wiluse minna.- - - Hurra! hüüdsid kõik kooris, see on mehe nõu! küll need kanade poisid siis rahwa kaelast kaduwad, kes toas istudes, meite lapsi narrides püüdwad meite wiljast endid Uhamaks süüa, küll nad kaduwad, kui nende palk kinni peetakse. Hurra! Selle pääle hakkasid loik see rahmas ühest suust taktis suure häälega naerma, mis nii imelikult ilusast harmcmi kõlas. Üks liik naersid: ih, ih, ih, ih; teine liik: eh, eh, eh, eh; kolmas liik: ah, ah, ah, ah; neljas liik: oh, oh, oh, oh. Rindmees kõpsis wasaku (pahema) jala saapa korgiga  mastu põrmcmdat tiitseste takti, naeru koor läks täiel mõõdul edasi, künni rindmees korra käed laiali lõi, mis pääle kõik korraga wait jäid. Ja, oh, mis imelik mägi sell taktis naermisel oli, seda ma ei saa mitte nii üles kirjutada, kuida ma seda tahaksin. Kõrtsmik oli puru haige maas, aga ta naeris ka nii palju kui jõud kandis. Mina olin wöcras inimen, ja ci ole iialgi naeru sõber olnud, ma olen waljude wanemate walitsemisel üles kaswanud, aga, see taktis ja osalt harmonis koori naer kiskus ka minu mokad wägisi naerule. Jutt läks cvasi: Waatke sõbrad, kui meie see kulu kokku armamc, mis meie kiriku ja kooli eest ilma asjata peame raiskama, see teeb nii palju küllalt wölja, et 4 pühapääwa wõimc priskestc ilusas rongis rõõmsa südamega siin ära pidada. Sääl pandi jutu mehele natuke wasta, ei tea, kas meelega möi kogemata, sest keegi sest kogust ütles: