Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XIII. Kadunud parisherra pidi weel suures wanaduses ilus ja nägus mees olnud olema, seda näitas tema pilt, mille nägu üksi uhkust ja waljuft awaldas. Külmad  ja hallid silmad waatafiwad pilkades alla poja peale, keda ta omal eluajal „unistajaks" oli sõimanud,  ja ometi oli tema üksi see olnud, kes nooremehelt  kõik elu julgust ja lusti ara riisunud oli. Ka isat oli rahwas wihkannd, ka temal oli rasket  rvõitlemift olnud, aga ta ei hoolinud sellest, inimesi  hukka saata, kes temal tee peal ees osiwad ja seda oli ta surma tunnini teinud. Pilkaw naeratamine,  mis tema huulte peal wiiwis, näis ütlewat: Mina mõistsin inimestega walmis saada ja minu ees lakkusiwad nad põrmu! Sina rumal, kes Sa armastust  ja ära leppimist tahad Sind saawad nad ara wõitma! Raimundi huuled wärisefiwad, kui oleks ta tõeste neid sõnu mõistnud. Ta oli omast isast rahwa wiha ja põlgamist pärandanud ja selle wiha wastu wõideldes  oli ta juba kord ära wäsinud ja seda wannet, millest ta ära peaseda ei wõinud, enesega üksildusse ligi wõtnud. Nüüd oli teda üks wägew heal jälle wõitlusse kutsunud ja ta oli selle heale järele teinud. Juba tõjstkorda alustas ta wõitlust minewikuga isa patt sai lapse kätte nuheldud! Kirikumõisas oli wallawalitsus koos, mille seas kõige tähtsamad talupojad oliwad. Nende hulgas oli ka üks wõeras, see oli insheniöör, keda pärisherra pealinnast oli tulla lasknud tarwist plaanist walmistama.  Ta oli juba kaheksa päewa lossis elanud ja nüüd alles teada saanud, et walli ehitusest midagi wälja ei tulnud. „Kõrgestauustatud, ma tulen Teilt ühe asja kohta selgust otsima," ütles ta. „Noor baron Werdenfels  on mulle pärisherra nimel teada annud, et minu tegewus siin lõppenud on, ja et see waewalt hakatud walli ehitus seisma jäeb, et kogukond seda mitte walmis teha ei lase. Ma arwan et siin üks eksitus on." Ma pean seda kinnitama, et see tõsi on," ütles Vilmut rahulikult. „Kogukond on pärisherra pakkumist  ühel healel tagast lükkanud. Temal on seks põhja küllalt." Meil on Põhja, mis neid sunniwad külale kahju saada laska?" „ Külale ei sünni ühtegi kahju; abi tuleb meile töisest küljest. Riigiwalitsus peab ja saab ka abi andma ja selle üle peetawad nõuupidamised saawad pea meie kasuks lõpma." Jnsheniöör kebitas Slastd. Ma annan Teile nõuu, neid lubamist mitte nii wäga usaldata. Mina tunnen niisugust nõuupidamist  ja abiandmist wäga heaste. Teil on mitme suguste takistustega tegemist ja kui Teie palwet ükskord  peaks täidetama, siis sünnib see mitme aasta pärast; seal peate teie ise ka natuke ligi maksma. „Wald tahab seda hea meelega teha," seletas Vilmut ennast talupoege poole pöördes, kes seda ütelust wiiwitamata kinnitastwad. Ma olen palwekirja  ise walmis teinud ja tahan seda pealinna wiia ning seal teda tarwilikus kohas ära anda. Abisaamine on juba ammugi kindel, meie palume aga ükfi, et see õige pea siia jõuuaks." „Siis tahan ma Teile selleks õnne soowida," ütles insheniöör terawalt. „Kui seal ülewal teada saadakse, et see würstlik kingitus, mida pärisherra von Werdenfels oma külale soowis, ilma ühegi tingimiseta  teha tahtis, ilma põhjuseta tagasi lükatud on, siis ei saa teie minu arwamise järele riigivalitsuselt küll ühtegi abi. Andge andeks, kõrgest auustatud, et ma selle üsna õige arwan olewat." „Teie ei tunne Werdenfels'i olekut," ütles Vilmut külmalt, „ja ei wõi sellepärast ühtegi otsust teha. Ma ütlen Teile, et pärisherra pakkumist talupojad  mitte wastu wõtta ei wõinud. Peale selle olen ma teada saanud, et meile weel sellsamal aastal abi antakse." „ Selle wahel tuleb kewade ja sügise suurte weetega, mis külale palju kahju wõiwad teha." „Nad on meid juba kakskümmend aastat hirmutanud  ja Issanda kasi on meid igalpool kaitsnud ja tema abi peale loodame meie ka edespidi. Ühe ligida hädaohu eest ei wõi küla ka walli läbi kaitstud saada, sest nüüd on talwe aeg ja walli ehitus wõimata!" „See on wõimalik," ütles wõeras kindlalt. „Pärisherra tahtmise järele pidi esiotsa kewadise suurewee  wastu mullawall ehitatud saama ja suwel oleks wõimalik olnud päris kaitsewalli ülesehitada. Mõisa herra nõuu järele pidiwad waesed tööta inimesed tööd leidma ja ta on neile wäga kõrget palka lubanud. Ta on selle eest tänamatust saanud." - Vilmut'i kulm läks kortsu, aga enne kui ta wastata sai, astus Nainer ette ja ütles: „S'ee on üksi meie asi ja töistel ei ole sellega midagi tegemist. Meie herra preester on Teile juba ütelnud, et Teie siinset olekut ei tunne ja temal on üsna õigus. Meie ei wõta Werdenfels'! käest midagi wastu!" „Ei mitte, meie ei taha midagi tema käest wastu wõtta! Meie preestril on õigus! Meie palume riigi walitsuselt abi!" kõlas iga ühe suust. Jnsheniöör waatas talupoegade peale ja wõttis oma kübara kätte. „Siis on minu tegewus siin muidugi otsas. Siis katsuge oma õnne riigiwalitsuse juures! Aga ma ütlen ette, et Teie lootus tühja läheb. Tagasilükatud  abi pärast saab kogukond ükskord kibedaste kahjatsema." Ta jättis Jumalaga ja läks. Tema wiimased sõnad paniwad talupojad kartma; üksi Vilmut jäi rahulikuks. „Pea piiskopp on lubanud meie asja oma hoolde wõtta ja tema wõimus on pealinnas wäga suur. Ma tahan temale kõik põhjani ära seletada, mis teid on sundinud, tema pakkumist tagasi lükkama ja ma tean juba ette ära, et meie palwet kuulda wõetakse. Kui teie ehk pärisherra abi wasta wõtta tahate, siis wõite teie seda weel ikka teha, sest ma usun kindlaste, et ta oma kätt siis mitte tagasi ei tõmma. Mõtelge järele, mis teie teha tahate. Ma ei taha teile ühtegi nõuu anda!" Nad ütlesiwad kõik ei, ükski ei arwanud enam tarwis olewat selle asja üle pikemalt järele mõtelda; nende preester ja pea piiskopp lubafiwad asja heaste toimetada ja sellest oli talupoegi! küllalt. „Siis jäete teie selle juure ja Home reisin ma pealinna," ütles Vilmut. „Ia ma loodan teile tagasi tulles ütelda wõiwat, et abi juba tulewal aastal käes on. Kuni sinnamaale anname endid selle hooleks, kes peremees on kõige üle ja kes ka weele tema teed näitab. See ei sünni mitte, kui meie kaksipidi hakame mõtlema selle juures, kes juba nii kaua meie tugi ja nägemata kaitsega on olnud, ja ma ütlen teile, tema saab meid ja meie küla kahju eest hoidma!" Need sõnad awaldastwad kindlat lootust ja kõikumata  usku Kõigewägewama peale ja sellepärast oli nende mõjudus suur. Talupojad tungisiwad papi ligi ja iga üks andis temale tänades kätt ja kui nad wiimaks ära läksiwad, mõtleflwad kõik, nagu Eckfried, et töist niisugust pappi enam ei leita. Vilmut seadis ennast weel sellsamal päewal reisi tarwis walmis ja saatis Rosenbergi ühe saadiku, kes sugulastele tema ärasõitmist teatama pidi ja töisel hommikul sõitis ta juba raudtee waksali poole. Paul ei olnud Lilli lubamist mitte ära unustanud;  juba ligimasel nädalal kirjutas ta ühe pika kirja neiule, mis aga nii suurt meele äraheitmist awaldas, et Lilli temale juba sellsamal päewal ühe troostirikka wastuse saatis. See mõjus, sest järeltulew  kiri oli palju rahulikum, awaldas aga weel siiski suurt kurwastust, mis troosti pärisiwad. Nõnda kirjutaflwad nad töine töisele kaua aega ilma eksitamata.  Paul ei pruukinud enese kirjade kinnipanemiseks  iialgi Werdenfels'i wappeni ja sellest tuli, et tema kirjadest Rosenbergis, peale Lilli, aru ei saadud, kust nad tuliwad. Lilli rõõmustas ennast wäga, et ta sellwiisil Pauli kaitseingel alla wõis, ja et ta trööstimise töö noore baroni juures korda läks, siis tuli ta selle mõtte peale, et see üleültse tema kohus on, äratõugatud  ja õnnetumaid kosijaid trööstida ja selle mõttega ligistas ta ennast ka kohtunõuunikule, ilma aimamata, et ta seeläbi suurt õnnetust sünnitas. Kohtunõuunik Freising oli tõeste Hertenstein'i sõbraks jäenud ja kõrget auustamist, mis temale armastuse asemel pakuti täitsa ära unustanud. Tema tuli, nagu enne Rosenbergi ja tallitas noore proua kohtuasju aruldase tuliusega, aga ta oli esimestel päewadel nõnda nuker ja waluliku näuga, et Lillil temast hale meel oli ja teda kõigest wäest rõõmustada püüdis. Freising wõttis noore neiu lahkeid tröösti sõnu südameliku tänuga wastu ja arwas seal juures, et neiu seda suure armastuse pärast tema wastu teeb. Ta mõtles weidi järele ja seal sündis siis õnnetus! Herra kohtunõuunik tõmmas töist korda oma wraki selga, tellis ühe wäga ilusa lillekimbu ja sõitis jälle Rosenbergi poole, et wiiendamat korwi wastu wõtta. See oli hea, et proua von Hertenstein mitte kodus ei olnud ja neiu Hofer nähtawale ei tulnud. Lilli kohkus pisut, kui ta oma tua ukse külge kuulis koputawat. Ta lükkas hakatud kirja suhwlaekasse  ja keeras selle lukku, kui ta aga sisseastujat ära tundis, kargas ta istmelt üles ja jooksis tema wastu ning hüüdis rõõmuga: „AH, onu kohtunõuunik!" Teretatud sisseastuja tõmmas näu seda kuuldes pisut wiltu; täna ei olnud see temal sugugi meele järele, et teda onuks nimetati. Aga nägus neiu raputas onu katt südamelikult ja tegi seda nõnda jälle heaks; Freising hakkas oma kosimist sellega peale, et ta neiu käele suud andis. Lillil ei olnud midagi selle wastu. Tema käemusu  ei olnud küll mitte nõnda hea, kui Pauli oma, aga siiski laskis ta seda sündida. Ta hakkas temaga, kui ühe neiuga ümberkäima ja see rõõmustas Lillit nii ülewäga, et ta adwokadil palito seljast ärawõtmise juures abiks oli. Selle tallitust juures tuli õnnetuse tunnistaja  wrakk jälle nähtawale, siis tuli pika mööda ka lillekimp paberist ülikonna seest wälja. Lilli silmad läksiwad seda nähes ikka suuremaks, kui ta aga temale selle lillekimbu andis ja sinna juurde lisas: „Hella lillele kõige esimesed kewade lilled!" siis hakkas Lilli juba aimama, mis see tähendas. Esimesel silmapilgul oli ta nõnda kohkunud, et ta sõnakestgi suust ei saanud; Freising, kes seda waitolemisi õnne täheks pidas, alustas kohe oma kosja juttu ja palus lõpetuseks  Lilli kätt. Lilli oli ennast waheajal kogunud ja pidi nüüd waljuste naerma hakama, kui temal meelde tuli, et see üks tõsine asi poolt oli ja et see temale, ühe täiskaswanud neiule, mitte sünnis ei ole. Ta läks ka näuft tõsiseks ja pühalikuks ja kui Freising lõpetanud oli, seisis ta tõsiselt ja sirgelt tema ees ja wastas tema kostmist. See oli seesama wastus, mida kohtunõuunik Anna von Hertenstein'i käest saanud oli ja mida nüüd Lilli niisama ruttu wälja ütles, kui mullu Gregor Vilmuti jutlust iseenese  tapmise üle. Ta seletas temale, et ta mitte tema naeseks ei wõida saada, lubas teda aga kõrge auu sees pidada ja tema wastu tänulik olla. „Jällegi kõrge auu!" hüüdis kohtunõuunik meelt äraheites. „Neiu Lilli, ei ole Teil ühtegi armastust minu wastu?" „Need sõnad kõlasiwad nõnda walulikult, et Lillilgi haledus peale tuli. „Ma pean Teist suurt lugu, onu Freising!" hüüdis ta kahetsedes, aga Freising raputas kurwalt  pead. „Seda tean ma, see on minu saatus! Oh mu neiu, kõik annaksin ma Teie „ja" sõna eest ära!" Lilli süda läks seda kuuldes wäga haledaks, ta wõttis kohtunõuuniku käest kinni ja ütles trööstides: „Tulge, onu Freising, istume sohwa peale ja mõtleme  järele." „Teie tahate järele mõtelda?" hüüdis Freising rõõmust läikiwa näuga, kuna ta ise neiu järele sohwa peale istus. „Ei mitte, seda ei tahtnud ma mitte ütelda," wastas Lilli. „Ma olen ju alles kuustõiftkümmend aastat wana ja Teie —" „Ma olen küll pisut wanem, aga proua von Hertenstein'i ja tema abikaasa wanaduse wahe oli weel suurem." „la, aga Teie ei taha ju tõeste mitte, et ma Teid nõndasama, kui oma õemeest armastan nimelt nagu üht wanaisa." „Ei mitte, mu neiu, seda ei taha ma mitte," ütles kohtunõuunik. „Ja pealegi ei ole ma sugugi nii wana, et Teie mind wanaisaks wõite nimetada, ma olen praegu nelikümmendseitse aastat wana." „Ma wõtstn seda muidu näituseks," wabandas noor neiu. „Ma tahaksin Teid hea meelega aitada, ja et ma ise mitte Teil naeseks ei wõi saada aga ma tahaksin Teile hea meelega üht abikaasat muretseda!" See Lilli pakkumine tuli truust südamest, aga kohtunõuunik, kes „wanaisa" pärast pahandas, ei tahtnud seda mitte wastu wõtta. „S a k a l a" 56 S«. IBBS.