Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. 7XXI. Kui Ellerheinale kaubanõuuniku Runensiein'i majas järg mi äkitselt ukse ette seati, oli, nagu teda, parajaste Serbia ja Türgimaa wahel sõda lahti peasenud. Wenemaalt  täks palju noori mehi wabatahtlikult rusutud Serbia rahwale appi ja ka hea hulgakene arstisid oli ennast sinna punase risti alla kogunud. Ka Bob oli ennast abiarstiks wõi arsti abiks pakkunud ja hea meelega waöta wõetud. Seal oli temal ka taunis tugew palk, aga pea asi oli see, et seal oma loomulikus tööpiiris oli, mis temale palju rohkem kasu saatis, kui poisikeste waimu harimine. Kui siis wiimaks töised Eüroopä riigid wahemeesteks heitsiwad ja Türgi ja Serbia wahel rahu oliwad sobitanud,  läks Bob, mitmesuguste teaduste poolest tüsem, jälle Tartu ülikooli peale tagasi, kus tema wahe ajal korjatud rahast ennast weikest wiisi nii kaua elatas, künni doktori eksam läikiwalt tehtud ja awaras könesaalis peetud waidluse  järele temale kõrge torukübar auupalgaks sai paha pandud. Sellega oliwad siis mitmed suured mured tema kaelast wõetud. Kui nüid sõjatuli õige kaugele paistwal kumal ka Wene- ja Türgimaa lõkendama läks, tõttas meie noor sõber jällegi sõjaplatsilt punase risti teenistusse,  seekord aga juba täielise teadusega ehitud tohtrina, kelle töö tublit tasumist leidis. Aga kas Runenfiein'i perekonnas wahe ajal midagi ei olnud juhtunud, mis jutustamise wäärt oleks? küsib ehk mõni wahele. Kes teab? Waatame pilgukesega ka sinna poole tagasi. Kosti ja Kolli oliwad uue koolmeistri saanud, kelle juhatuse all nad üks pool aastat käratsesiwad, kuuni wanal kaubanõuunikul süda täis läks ja tema neid jälle awalikusse  gimnastumisse pani, kus nad noorteks meesteks sirgudes juba ülikooli ja temast tõutatud wabaduse poole wahtima hakkasiwad, muidu aga kaunis tubliste edenesiwad.  Meal oli wahe ajal, nagu seda säherdusest rikkast ja ilusast neiust iseenesestki mõista on, mitu kosilast olnud, kelle seast iseäranis salanõuuniku Koslow'i walge peaga poeg Edgar selle poolest tähtjas oli, et tema oma kosimisel  õige sitke oli ja ennast sugugi Mea awalikult näidatud külmusest tagasi kohutada ei lasknud, mille juures kumbagi perekonna wanemad, kellel selle juures üks mõjuw sõna sekka rääkida oli, teda iga pidi toetasiwad ja jutgustasiwad.  Kaua aega oli Mea Ellerheina käest ühte kirja ehk muud elumärki saada lootnud, , mis tema sala armastusele  kinnituseks oleks olnud. Aga missuguse õigusega wõis tema Ellerheinast wähematki teadust loota, ehk küll ta süda teda sundis, seda tegema, ehk küll see mees temale ialgi ühegi sõnaga oma armastust ei olnud awaldanud? Kas tema wõis seda teada, et Bob tema armas Bob, temale tõeSti ühe kirja oli saatnud, milles ta temale oma õrnemaid tundmusi oli ilmutanud, ühtlasi aga ka nimetanud,  et see kiri wiimaseks jävb, kui ta selle peale wastust ei saa? Kas tema seda wõis teada, et see kiri kriitikalise käe läbi tule surmale oli mõistetud? Ei, tema teades oli Bob wajunud ja kadunud, nagu tina tuhka. Kas see siis wiimaks ime oli, kui kosilase peale käimisel ja wanemate  tungimisel wiimaks järele andis. Tema õnne õis oli kord murtud, tema oma elust nagu tüdinenud, et temal wiimaks peaaegu üks kõik oli, mis wanemad temaga tegiwad, kui tema oma kallima soowi täitmist ometigi loota ei wõinud. Siiski ei olnud temal ööd ööks ega päewa päewaks, kui see tähtpäew ligemale astus, mill ta ennast töiste soowile Fidi ohwerdama. Kahwatanud palgetega, nagu walge lumekannikene, oli tema altari ette astunud ja antud ja-sõnaga ennast elu ajaks ühe mehe külge köitnud, kelle poole tema weri teda ial ei olnud tõmmanud. Selle eest aga oli tema isal nüid wsimalik mitmeid auu- ja raha-ahneid plaanisid, mis iseäranis  wiimasel ajal tema peaS oliwad tärkama hakanud, salanõuuniku kaastegewusel ja toetusel korda saata ehk kõige wähemalt ette wõtta. Kes poliitika ja rahatalituste juures kuulab, kas ehk mõni õrn süda selle juures murest saab murtud! Edgar oli puudulise terwise pärast tagawara wäe sekka arwatud, ja arwata oli, et tema sellepärast sugugi wäeteenistusele ei saaks tarwitatud. Kui pulma päew juba kindel oli, tuli korraga sõnum, et tagawara wäe mehed ka stSse nõutakse, aga ei Edgari isal ega äial, ei olnud sellepärast iseäralikku kartust. Kas nad arwasiwad ehk, et Edgar'i terwis tõesti nii nõrk oli, wõi lootsiwad nad ehk oma raha ja selle mõjuduse peale, mis neil seltskondlikuks  elus oli? KeS neid wõib teada, Edgar ise oli ka koguni julge. Aga wiimaks tuli asi koguni tõisite. Päew enne pulmi tuli käsk, et tema wäe kommissioni ette pidi ilmuma, kuS tema tingimata wasta wõeti ja kohe edasi pidi minema. Waewalt, et tema luba sai oma teeleminekut käsil olewa pulma pärast mõneks tunniks hiljemaks jätta. Kõigest kurtmisest ja robkeste kutsutud pulmaliste osawõtlikust kaebamisest pidi peigmees oma noorikust  warsti pärast laulatamist lahkuma ja sõja kära keskele tõttama. Sõja käigu ette arwamata juhtumistes, oli tema wiimaks ka Ptewna ette pidanud marssima, kus tema karwa pealt nii mõnegi wahwa seltsimehe kombel külma hauda oleks leidnud, aga õnneks wee! elu õhuga peasenud ja imelikul saatusel just SimnitjaSse Ellerheina hoolitsamise alla oli saanud. See lugu oli Bobile jaust juba tuttaw, sest tema oli juba „Demsche Moskauer Zeitungi" kiriklikkude kuulutuste  seast Mea Runenstein'i kihlusest ja laulatamist Edgar Koslowiga lugenud ja üks töine ajaleht oli kahetsedes sest kurblikust loosi jutustanud, kuidas peigmees kohe pärast laulatamist pidanud Türklase wasta sõdima minema. Ega see siis ime ei olnud, kui Bob teda nüid äkitselt ära tundes nagu wähc kohkus. Kui haige paberites pärast tema nime järele waadati, mis ikka tehti, et tarwilikul korral tema käe käigust ülematele ehk sugulastele teatust anda, sai ka nende läbi tõeks tehtud, et noor untervhroitser  keegi muu ei olnud, km rüitli sugu liige Edgar Koslvw Mvskwast, ehk küll Bobile säherdust tunnistust sugugi enam maja ei oleks olnud. Km Bob tema haawa puhastanud ja kinni oli sidunud,  ärkas Koslow oma pikalisest minestusest üles. Tema mõistus näis meel selge olewat, aga et tema arsti mitte ära ei tundnud, polnud sugugi imeks panna, sest et ta temaga ainult paar korda Nunenstein'i majas pealt kaudu kokku oli puutunud. „Juua", palus tõbine raugenud healega, Jumala pärast, andke mulle paar tilgakestki keele kastet!" Waga õde, kes tema talitamise enese peale oli wõtnud, andis tõbisele jahutawat jooki, millest see terwe klaasi täie ühe sõõmuga ära jõi ja nähtawalt kosutust leidis. „OH, minu pea ähwardab lõhki minna," hüidis tema siis halatsetes jälle pikali wajudes. „Olge nii head ja kirjutage koju minu noorikule, et ma haawatud olen ja minu! suur igatsus tema järele on. Adresst leiate minu taskuraamatust." Siis tuli jälle nõrgestus tema peale. Peagi tekkis temale ka haawapalawik ja tema hakkas sonima. Sagedaste kuuldi siis Mea nime tema suust, mis Ellerheinale igakord, kui tema seda kuulma juhtus, nagu nuga südamest läbi lõigas. Kui tema kõik haiged läbi oli käinud ja sõber Köler üirikeseks ajaks oli wäsimust puhkama heitnud, et töisel hommikul warakult jälle teele wõiks minna, wõttis Bob sule kätte ja tahtis haige soowi täita, mis wast tema wiimane mõis olla. Aga siis tuli temale jälle meelde, kui suur haud tema ja nende wahel oli, kellele tema pidi kirjutama ja palus sellepärast wagat õdet seda kurba kohust enese täita wõtta, mis seesamane ka, kirjadega juba harjunud, hea meelega teha lubas. Kaua wõitles Edgar surmaga ja ta elu rippus, nagu öeldakse, juukse karma otsas, mis iga silma pilk katkemas oli. Ainult kõige hoolsam abiandmine ja arstiosawus  wöisiwad teda weel peasta, ja kumbastki ei lasknud  Ellerhein mitte puududa. Wiimaks oli elukaal ometi surma kaalust tüsem ja haige hakkas aega mööda pisut paranema. Mõni wana Eestlane oleks selle juures küll ütelnud: kes ikka surmaks loodud ci ole, see sure tappeski ära. Kui haige juba meelt märkama hakkas, sõitis ühel päewal üks kolme hobusega tõld laatsareti ette ja temast wälja astus üks uhke wana isand ja wiisakaS noor naesterahwas  mustas nideis. Nende küsimiste peale saiwad nemad ülemast tohtrist Edgar Koslow'i juurde juhatatud, kelle haawaft Ellerhein praegu jälle ühe luukillukese wälja oli tömbanud ja sideme panemist lõpetas, kui tema korraga oma selja taga Saksa keeli „Guten Tag!" kuulis hüidwat. Ennast ümber pöördes, nägi tema enese ees kaubanõnuniku  Runenstein'i seiswat, kes wõeralikult tema otsa waadas. Siis kummardastwad mõlemad isandad sõna lausumata töine 4õist. „Siin on Teie abikaas," ütles ülem tohter noorele naesterahwale, kes Ellerheina weel sugugi tähele ei olnud pannud, „kui soowite, siis wõite ligemale astuda. Aga ma wõin Teile ainult paar sõna lubada, sest et tõbine weel liig nõrk on." Juba hüidis tõbine tulejatele oma kätt wasta strutates: „Tuhat tanu, Mea, et sa tulnud oled, tere tulemast armas äia taat! Ei seda ma ei oleks uskudagi suutnud, et Teie minule seda rõõmu olete teinud!" „Meil on weel suurem rõõm," wastas Mea tasase healega, „et sinu terwks juba paranemise lootust annab." „Andku Jumal," õhkas Edgar. „Meie oleme Sanftherz'i neitsi kirjast kuulnud," ütles kaubauõuunik ennast ülema arsti poole pöördes, ..kui suure hoolega Teie minu waest wäimeest olete põetanud ja walwanud. Nii pea, kui meie selle kirja olime kätte saanud, wõtsime warsti nõuuks siia reisida, et haigega waft weel mõni sõna wõiks rääkida ehk kõige wähemalt nii kaugele, kui inimese jõuud jaksab ja raha eest abi saada on. tema olekut kergitada. Täname Teid kõigest südamest tohtri isand." Ülem arst aga ütles: „Seda tänu olete ainult minu ammeti wennale, siin Dr. Ellerheinale wõlgu, kes Teie wäimehe eest iseäralikult on hoolt kandnud, ja siis ka weel Sanftherz'i neitsile, kes täpi pealt kõik nõnda täidab, kuidaS tohter käsib. Mina, paraku, ei ole selle juures midagi teha wõinud. Wabandage, mind kutsuwad ammeti kohused muiale! Jällenägemise peale!" Nii pea, kui Mea oli Ellerheina nimet kuulnud, ähwardas tema weri äkitselt tareneda ja süda seisma jäeda. Ta pani käe rinna peale ja ei julgenud mitte silmi üles tõsta, nagu oleks tema ühte koledat näitust kartnud. Kaubanõuunik oli ka säherduses toimetumas olekus, et ta ei teadnud, kust peale hakata, ehk mis rääkida. Ka Ellerheina põueS hakkas üks wana haaw uuesti walutama,  mis tema meelest juba ammugi pidi kinni kaswanud  olema. Ehk küll tema seda kokkujuhtumist juba mõne aja eest oli aimanud, oli ta temale praegu siiski koguni ootamata ja wõeralik. KuidaS aga see lugu Runenstein'i  isandasse ja iseäranis MeaSse pidi mõjuma, kes Ellerheina seal olekust mitte wähematki ei teadnud, sest et waga õde tohtri nime oli nimetamata jätnud, on küll ennem wõimalik aru saada, kui kirjeldada. Sellest piinlikust olekust ei peaftnud neid just küll mitte unterohwitseri Koslow i heal, aga ta kergitas seda wähegi, kui tema, teadmata, kui ligidalt Bob tema noorikuga  ja äiaga tuttaw oli, nõnda wiisi rääkima hakkas: „Tänu Jumalale ja selle auuwäärt tohtrile, Ellerheina isandale, et ma juba seda wörd olen toibunud, et Teiega praegu paar sõna rääkida saan." Haige pidi siin weikest hingamise wahet pidama. „Küll olen ma kaua nii haige olnud, et ma maast ega ilmast midagi ei teadnud. Suuremat walu ma enam ei tunne muud kui pea on ikka weel uimane ja kõik liikmed rammetumad,  et kätt ega jalga ei saa tõSta. Oh, kallis Mea ja armas äia taat, meie oleme Jumalale ja Dr. Ellerheinale  suurt tänu wõlga." Kaubanõuunik köhatas ja pühkis oma siidise tasku rätiga higi otsa eest. Koslow i noorik oli aga oma tundmuste  mässust nii kaugele wõitu saanud, et ta jälle oma kohuste peale wõis mõtelda. Rahulikult, nagu oleks tema Ellerheina täna esimest korda näinud, pakkus tema talle oma kätt ja ütleS: „Ma tänan Teid, kõige selle hea eest, mis Teie minu abikaasale olete teinud!" Ellerhein pani siiski tähele, et temale pakutud õrn kasi ta pihus wärises. „Nüid pian mina aga auulikka külalisi paluma, minu haiget jälle üksinda jätta," ütleS Bob siis kindlaste. „Pikemat juttu ei wõi mina Teile täna enam lubada, sest et see tõbise noore terwisele wäga kahjulik wõiks olla. Olgu, et wast homme paar minutit pikemalt tema juures wiibida wõite, kui tänasel jällenägemisel  paha taga järge ei piaks olema." Sugulased jätsiwad haiget jumalaga ja Bob juhataS neid laatsaretist wälja. Kaubanõuunik oli omale linnas wäga kena korteri siirinud, kust tema nii sagedaste, kui arsti luba saiwad, Meaga oma wäimeest laatsaretis waatamaS kais, künni mõne päewa parast Ellerhein neile ütles, et temal midagi selle wasta ei oleks, kui haige nende korterisse saaks wiidud, muidugi ettewaatlikult raami peal kandes. Seal wõiwat tema rahu ja paremat talitust leida, kui sõjalaatsaretis  ilmaski wõimalik olla pakkuda. Sinna pidada tema siis weel nädalaks ehk paariks paigale jäema, enne kui julgeda wõiks, raudteega pikemat reisi ette wõtta. Et see teatus, mis ammugi igatsetud oli, suurt rõõmu tegi, on arusaadaw. Ehk küll see Bob'ile raske täita oli, lubas tema siiski weel haige enese ja Runensteini ja tema tütre tungiwa palme peale, sest et arstide puuduS suur oli, neid wahest, kui aeg wähegi jätkub, waatama tulla. Seda lubadust täitis tema ka ja käis peaaegu iga päew üirikeseks ajaks tõbise paranemise käiku katstiwaS. Kui ta ühe! päewal jälle sinna tuli, istus Koslow oma noorikuga ja äiaga klaasseintega aiatrepi peal, mis ilukaswudega rohkeste oli kaunistatud. Sealt ulataS silma waade ime ilusasse loodusesse, künni wiimaks sinaw mägeötik taga pool silmaringi piiras. Haige kõrwal seifis laud, kellel peal wäga kena walgete õitega roosi puu kõrwal mitmesugused sooja maa kosutawad wiljad seisiwad. Mea luges ühest juturaamatust tõiStele aja wiiteks ette. Magu ma näen," hüidis Vr. Ellerhein naeratades koosolejate peale waadates, „wõin mina pea oma rohu pudelit ja pulbri kastikesed ära koristada lasta ja kõik looduse hooleks jätta, kellel teaduse abi enam tarwiS ei näi olewat. Aga paar päewa peate ikka weel kannatama, enne kui ma Teid oma walitsuse alt lahti lasen. Ma arwan, Teie olete seda tundi juba ammugi igatsusega oodanud?" „Teil on tõsi küll," õhkas Koslow. „Olge nii head, tohtri isand, wõtke tooli ja pange siit ühe hawanna suitsema. Et nad eht on, selle eest wöin mina wastata." (Järg jäeb tulema.) 28. Sakala. 1884