Õnne-Jumal. Serbia rahwa «memuistene jutt. Kaks wenda elasiwad üheskoos, neist oli töine hoolas ja wirk, töine hooletu ja laisk. Kuna wirk tööd tegi, lamas laisk seliti sängis, ehk ta kõndis tuas edast tagasi ja wiitis sedawiist oma aega. Läks aga wirk sööma, noh siis ei jäänud laisk temast mitte järele. Jumal aga õnnistas neid, et kõik nende ettewõtted heasti korda lälstwad: Härjad ja lambad, sead ja mesilased siginesiwad ja kõik maja kord õitses. Ükskord rääkis tõödtegew wend iseeneses: „Mikspärast pean ma ennast nõnda palju waewama selle laiskleja pärast? Parem on, kui ma ennast temast lahutan ja iseenese eest üksi tööd teen, saagu temast minu pärast mis taht." Warfi ütles ta oma wennale: „Wend, see ei ole mitte heaSti sinust; mina teen ikka tööd aga sina ei pista näppugi töö külge; sinu töö on söömine, joomine ja meie wara ära raiskamine. Meie peame ükstõisest lahkuma." Laiskleja katsus teda selle mõtte pealt ära pöörda ja ütles: „Wend, ära tee seda mitte. Meie warandus on meie mõlemate  omadus; minu ja sinu osa, mõlemad on sinu käes; pea seda. Minu pärast tee sina mis sa tahad, mina olen kõigega rahul." Wirk aga jäi oma otsuse juure, ja nõnda pidi laisk järele andma. „Kui see nõnda peab olema," ütles laisk, „siis jaga, nõnda õigeste kui sa wõid, warandus pooleks." See sündis ja mõlemad hakkasiwad jälle majalikult elama. Mittemidagi tegija wõttis oma nuumelajatele Härjaajaja, oma hobustele tallitaja, sigadele seakarjatse, mesilaste jauks mehe, kes nende järele pidi walwama ja ütles oma rahwale: „Ma annan oma waranduse teie ja Jumala kätte!" ja elas wana wiist edasi. Töine wend tegi aga weel tublimine tööd kui enne, aga aSjata. Tema lootus rikkamaks saada oli tühja läinud; selleasemel läksiwad kõik tema ettewõtted  nurja ja wiimaks oli lugu nõnda paha, et temal kingi ei olnud ja paljaste jalgadega käima pidi. Tal tuli mõtte, oma wenda waatama minna, et näha saaks, kuida tema käsi ka käib; ta läks teele ja nägi juba kaugelt ilusa heinamaa peal suure karja lambaid sööwad. Selle karja juures aga ei olnud kedagi karjast, waid üks ime ilus ja wiisakaS tüdruk, kes kullast kuube kudus, oli lammaste juures. Jumal olgu sinuga! teretas ta tütarlast. Siis küsis ta: Kelle päralt on need lambad? Nemad on, waStas tüdruk, sellesama isanda päralt, kelle päralt minagi olen. Aga kes tema siis on? Mina olen sinu wenna õnn. Nende sõnade läbi üleskihutud, küsis ta kuldse kuue kudujalt: Aga kus on minu õnn? Sinu õnn? Ta on kaugel siit. Kas ma wõin teda leida? Seda sa wõid, otsi teda. Kui ta seda kuulis ja nägi, et lambad heasti siginesiwad, ei küsinud ta tüdruku käest midagi enam, waid läks oma teed edasi otsekohe oma wenna juure. Kui see teda nägi, jooksis stlmawest ojuma ta põskedelt oma wenna waesuse pärast. „Kudas on su käsi selle hulga aja sees käinud, mo wend?" küsis ta; et ta teda aga närudes ja palja jalu nägi, sellepärast andis ta talle kingi ja raha. Kui nad mõned päewad üheskoos õnnelikult elanud ja mõndagi rõõmu üheskoos maitsnud oliwad, Pööris waeseks jäenud wend jälle kodu tagasi, wõttis, alles waewalt kodu jõudnud, suure kotti täie leiba selga, keppi kätte ja läkS teele, oma õnne otsima. Ühel päewal jõudis ta suurde metsa, sügawas metsas nägi ta ühe tamme all jämeda wanu halli naesekogu magawad. Ta tõstis oma keppi ja lõi nõida. Raene tõusis pikkamisi üles, ajas omad unised silmad lahti ja ütles: „Täna Jumalat, et ma magasin; oleks ma ülewel olnud, siis ei oleks neid kingi sull mitte jalas." No, kes sina siis oled, et minul flis enam kingi jalas oleks? Mina olen sinu õnn? Ah, sina oled minu õnn! hüüdis ta enesele wastu rindu lüües. Katk lämmatagu sind? Kes on sind mulle annud? Onne-Jumal, wastas naene, on minud sulle annud. Kus see Õtme-Jumal siis on? Otsi teda! wastas wana naene ja kadus nende sõnade juures isi ära. Mees kõndis jälle oma teed edasi. Tema käis seni kaua, kuni tema jälle suurde metsa tuli, kus ta ühe eremiitiga kokku juhtus, sellelt küsis tema, kas eremiit mitte tema tulewiku üle aru anda ei wõiks? Mine, wastas eremiit, sellest mäest üle, seal pool mäge saad sa ennast oma tulewiku juhataja elumaja eeF leidma. Mine Onne-Jumala juure, aga hoia, et sa mitte enne midagi ei räägi, kui tema sinult ei küsi. Rändaja tänas eremiiti, läks juhatatud teed edasi, kõndis üle mäe ja jõudis Onne-Jumala elukoha  ette. Missugune rikkus oli siin tema silmade ees! Suur nagu mõni kreisri palast teenijate ja teenijanadega, kõik ruttulises tallituses, kuna Onne- Jumal ise kalli roogadega kaetud laua juures õhtu söömaaega pidas. Kui mees seda nägi, istus tema ka laua juure ja chakkas sööma. Parast söömaaega heitis Onne-Jumal magama; seda tegi ka mees, ja jäi magama. Kesk öö ajal hakkas palast kõikuma, kära tõusis, ja üks heal oli kuulda, mis hüüdis: „O, Onne-Jumal, o, Onne-Jumal! täna on nii palju ja nii palju hingi sündinud; jaga neile andeid oma helduse järele!" Onne-Jumal tõusis üles, wõttis ühe raha kasti lahti ja wiskas kuld tukkatisid tuba mööda laiali, oina tegu nende sõnadega juhatades:  Nagu ma täna olen, nõnda wõiwad need hinged ikka olla!" Kui päike üles tõusis, oli uus ime: kuninglik palast oli kadunud ja selle asemel seisis aga weel tubli, suur maja, kus aga ikka weel küllalt saada oli, mis elu tarwituseks tarwis tuli. Kui õhtu söömaaeg  kätte jõudis, istus Onne-Jumal laua juure, kuhu ka külaline nõndasamuti ilma sõna lausumata istus; õhtu söömaaja järele heitstwad nad jälle hingusele. Kesk öö ajal oli niisamasugune maawärisemine tunda, nagu eila ööse ja seesama heal hüüdis needsamad sõnad: „O, Onne-Jumal, o, Onne-Jumal! Täna on nii ja nii palju hingi sündinud; jaga neile andeid oma helduse järele!" . Õnne-Jumal tõusis jälle ülesse, wõttis töist korda oma raha kaSti lahti, ci puistanud aga ometi mitte enam ainult kuld tukkatisid, waid wiskas ka hõbe tükkisid nende sekka ja rääkis needsamad sõnad: „Nagu ma täna olen, nõnda wõiwad need hinged ikka olla!" Hommiku oli maja töist korda kadunud ja selle asemel seisis weike majake ja nõnda läks see edasi. Onne-Jumal elas iga päew sellsamal nimetadud wiistl ja tema elu maja jäi iga öö wähemaks, nõnda et see wiimati weel üks wäike ja wilets urtstk oli. Nüüd wõttis Onne-Jumal labida ja kaewas sellega maad ümber; mees tegi nendasamuti; nemad sõiwad õhtu söögi ja heidsiwad magama. Kui kesk öö kätte jõudis, kõlas tutaw heal nagu ikka ja Onne-Jumal läks raha kasti juure,' wõttis sealt kõige odawamad raha (wask raha) ja rääkis tuppa raha laiali pildumise  juures needsamad sõnad mis ennegi. Hommiku koidu ajal oli ka seegi urtstk kadunud ja tema asemel seisis seesama palast, mis mees esimesel  paewal, oma sinna tulemise ajal oli näinud. Nüüd hakkas Onne-Jumal rääkima ja küsis temalt: „Mikspärast oled sa siia tulnud?" Mees jutlustas kõik oma lugu, oma õnnetuse kõige wähemad juhtumised ja igatses nende põhjust teada saada. Sa oled näinud, wastas Onne-Jumal, kuidas ma esimesel ööl kuld tukkatisid wälja jagasin, sa oled kõige nende asjade tunnismees, mis sest ajast seni saadik on sündinud. Selle olemise järele, kuidas ma kunagi ööse olen, saab ka igal öösel sündinute käe käik ja rikkus olema. Sina oled waesuse ööl sündinud,  sa jääd ka waeseks elu otsani. Selle wastu on sinu wend ühel rikkuse ööl sündinud ja tema saab ikka õnnelik olema. Selle waewa eest aga, et sa siia oled tulnud, tahan ma sulle head nõuu anda, kuida sa õnnelikuks wõid saada. Sinu wennal on üks tütar, kellel nimi Melitha on, temal on niisamasugune  õnn, nagu tema isal. Kui sa koju lähad, siis wõtta Melitha oma juure, ja kõik warandus, mis sul on ja mis sa saad, nimeta tema omaks! Mikspärast ei ole inimese jala tald mitte tasane? Serbia jutt. Kui kuradid Jumalast ära langenud oliwad, ja maa peale põgenefiwad, oliwad nad päikese taewast ära warastanud ja kuradite keiser kandis teda oma õla peal, oda otsas. Kui nüüd maailm Jumalale kaebas, et tema niisuguse palama läbi wiimaks ära põletatud saab, siis saatis Jumal puha peaingli Mikaeli, et see pidi milltaht wiisil päikest kuradi käest ära tooma. Kui püha peaingel maa peale tuli, sõbrustas ta kuradite keisriga, see aga märkas kohe, mis töise püüdmine oli, ja teadis küll, mis tal teha tuli. Ükskord kui nad mõlemad seltsis jalutama läkfiwad,  jõuudsiwad nad mere ääre, seal pidasiwad nad nõuu meresse ujuma minna ja kurat lõi oda, kelle otsas päike oli, mere ääre püsti. Kui nad natuke aega ujunud oliwad, ütles püha peaingel: „Nüüd katsume, kumb meist sügawamal mere Põhjas käia mõistab." „Üks kõik!" wastas kurat. Siis kastis püha peaingel ennast mere põhja ja tõi warbadega liiwa põhjast ülesse. Nüüd oli kuradi kord mere põhja minna, ta kartis aga, et püha peaingel päikese seni ära warastab. Seal tuli tal tark mõtte: tema läks kuiwale maale, kus päike oli, tegi omast ilast araka, ja pani teda (arakast) päikese juure wahiks, seniks, kuni ta ise merepõhjast warbadega liiwa wee pinnale tooma läks. Niipea aga, kui kurat mere Põhja läks, tegi püha peaingel käega risti märgi ja warst kattis üheksa küünra paksune jää mere pinda; selle järele wõttis ta warsi päikese, ja põgenes sellega Jumala juure. Arakas kisendas küll kõigest wäest, päikest aga ei saanud ta kätk püha peaingli käest. Niipea aga, kui kurat araka healt kuulis, aimas ta kohe, kudas lood laulud oliwad; ja pööris nii ruttu kui wõimalik ümber. Kui ta aga wee pinnale jõudis, leidis ta, et meri kinni külmetanud oli, ja temal wõimatu oli, wälja tulla. Õieti pööris ta ruttu ümber, ja ruttaS töist korda mere põhja tagasi, tõi sealt ühe suure kiwi, lõi sellega jää sisse augu, puges sealt wälja ja ruttas püha peainglile järele. Püha peaingel põgenes ees ja kurat teda taga ajades järel. Juba oli püha peaingel töise jalaga taewase astunud, kui kurat teda töist jalga pidi kätte sai ja sealt suure tükki ihu ära kiskus. Kui nüüd püha peaingel nõnda haawatud Jumala ette tuli, nuttis ta ja ütles: „MiS pean ma nüüd tegema, oh Jumal, nii näuta jalaga?!" Siis rääkis Jumal tema wastu: „Ole rahul, ja ära karda mitte, ma saan nõnda ära seadma, et sest ajast kõikil inimestel nõnda nagu sull, jala talla all weike lohk ehk kõwerus, saab olema." Nõnda kuida Jumal seda seadis, sai iga inimese mõlema jala talla sisse weike lohk ja see on nõnda jäenud täna päewani. Mõnest meie maa kihwtisest taimest (kaswust). Kirjutanud: J. Kunder. 111. !l. Wähem kihwtised taimed. Nende taimede seas on mõned enam, mõned wähem kihwtised. Sellepärast jautame nad ka kahte jakku. a) Enam kihwtised taimed. 1. Hullputk, peni-köömen temulum). See taim kaswab põõsastes ja põõsastikus, õitseb Juuli ja Augusti kuus)' wars on I—31 —3 jalga kõrge, punakas ehk plekiline, liikmete kohalt paistetanud. Lehed karwased, kakskord sulgilised. Oitsmed sarikates, walged ehk kollased; taim ja juured on kihwtised. 2. Hobujuur, wesiwenkel (kelanärium nguatieuw). Kaswab kraawides, soos ja jõgede ääres; õttseb Juuni kuust Augusti kuuni ja saab 2—4 jalga kõrgeks. Lehed kaks kuni kolm kord sulglised. Oitsmed walged ja sarikas. Mõlemad taimed on sariktaimede sugukonnast.  3. Jõeputk latikolium). Jõeputkel ehk laialehtedega mürgil on wauline ja 5-kandiline wars, sulglised lehed. Weealuscd lehed on lõhelised, weepealsed aadri raua nägu, saehambulised.  Oitsmed walged. Kaswab seiswas ja aegamööda  jookswas wees. Hanid ja pardid sööwad teda heameelega. „S a k a l a" 15. IIBBS.