Murest murtud. Lngu Eesti rahwa elust. Kirjapannud Koldekiwi. I. 1. Laane ladwal linnukene Luuleb lugusi Loojale, Põõsa peitus piiga peene Palmib pärgasi pciuie. Linnukene hõiske helil Kiidab kewade kenadust. Piiga peene laulu häälil Awab südame saladust. H. Mägi. Öö oli. MagnK, pehme, soe, suwine öö. Ülewelt mäe harjalt, kust uhked mõisa hooned maha waatawad, kõlasiwad weel üksikud  healed alla orgu, kus õitsewa heinamaa käärude wahel weikene oja omi laeneid Läti piiri poole weeretab. Mäekaldal toominga oksades häälitses wahete wahel nagu pool unistades kiriküüt, tasakaeblikult, nagu õhkaks üks üksik hing pehmi! healil oma igatsust sõpruse ja armastuse järele wälja. Hõbedane uduõhk tõusis heinamaalt üles, waikne kohin lehwitas läbi puuladwade. Sitikad  sumisesiwad ja jaaniussikesed läikistwad läbi ööpimeduse. Ojakaldal lompides krooksufiwad  konnad kooris. Muidu oli kõik wagusi. Kuu puistas oma wallendawat walgust üle ilma. Oja laeneilt, kui ka iga kaötetilgalt  paistis tema kuju wastu. Jalaka tiheda okste läbi aga ei tunginud tema walge, seal walitses südaööstne pimedus. Kõik jäi wait. Aga pea, siin liigutas end keegi. Wõsa oksad kahisesiwad, kuiw oksakene raksatas tuleja jalgade all. Põõsa tagant tuli noor neiu nähtawale. Argselt astus ta ligemale. Sellsamal silmapilgul  astus aga ka jalaka warjult keegi wälja, kaks kätt lautasiwad ennast laiale tulejale  wastu ja hõiskades hoidis noor mees neidu omas kaxnlas. -- Suita lapselik meel, anna sina luuletaja kandlile suud, kui ta elu püha saladustest lugu laulab. Külaweli, kas sa wana Koti Otti ka tunned? Oota, las' ma räägin. Koti Ott oli Koti talu omanik ja esimene mees üle walla. Mitte et ta mõne noore kergesaba sarnatselt kihelkonnas oma nime kuulsaks oleks teinud, waid Ott oli auus ja mõistlik mees, kellel kõige wähemat paha järele ei wõinud ütelda. Ta oli oma elu aja kiriku wöörmünder olnud, ja iga pühapäew kirikus koogu-kotiga kõlistades kopikaid korjanud  kõik oma walla eksinud ja eksimata lapsed oliwad tema ristitud. Wana Ott ei olnud oma waimuliku ammeti peale mitte pisut uhke. Eks kirikhärra käinud temaga ümber nagu oma wellega, oli ju ommeti temale omas köökis mitu korda kohwi ja theewet  anda lasknud. Mis seal imeks panna, et Ott aegamööda ennast ka ilmeksimatuks pisukeseks paapstikeseks pidama ja töiste waeste patuste peale wiltu üle õla alla hakkas waatama. Oma wanemast pojast Peetrist pidas ta suurt lugu. Sellest pidi omal ajal tema talu, wara ja ammeti pärija saama. Peeter oli ka tõeste wiks pois. Pitka sirge kaswuga, sinise silmade ja hiilgama kollase juukstega, oli ta töistest külapoistest mitte ükst oma wäljaspidise tegumoodu waid ka kõige oma kombede poolest tükk maad ees. Juba poisikese põlwes oli koolmeister, kes isi ka alles noor mees, terasest, hea peaga poisist suurt lugu pidanud aega mööda oli koolitaja ja koolilapse wahel sõprus siginenud,  nõnda oli see ka Peetri mehe põlwes jäenud. Koolmeistri nõuu läbi oli Peeter mõndagi head raamatut lugenud, mõndagi õppinud, mis muidu igal küla koolipoisil wõimalik  ei ole. Koti talu tagakambris, mis nimelt Peetri enese päralt oli, nägi wälja nagu mõne köstri juures. Seal oli Eüroopa kaart seina peal ja seina ääres laua peal kõiksugu raamatuid, nagu „Maailm ja mõnda mis seal seeS", „Maa ja mere pildid" ja mõnda muud weel. Taga seinas aga seisis, mis sell ajal wist arwa mõnes talupoja tuas wõis leida olla, klawer, sest Peeter oli koolmeistri juures ka natukene muusikat õppinud, wiiulit mängis ta iseäranis elusalt.  Sagedaste, kui mõni külaline majasse tuli, tõi wana Ott selle Peetri tuppa ja seletas  temale, et imelik mänguriist seina ääres „laber" olla, kelle peal ..saksa emäsed" mängida.  Siis Pidi waheft Peeter küll ka mahaistuma  ja külalisele „laberit lööma", nõnda et sellel imekspanemise pärast suu amuli jäi. Ja Koti talu õuueesine? See nägi wälja nagu mõnes mõisas. Kus jalatäis ruumi oli, senna istutas Peeter puid, sireli ja roosi wõsusi. Igal pool õilmitsesiwad lilled ja lautasiwad magusat lõhna laiali. Wana Ott nurises küll ka maa ja aja raiskamise  üle, andis aga ikka järele, eks kiriku mõisa läwe ees kaswanud ju ka lilledpealegi  weel, kui kirikhärra tema talus haige lesk-naesele Jumala armu andmas käinud ja selle juures Peetri hoolast aia tööd waga liitnud,  temale isi lille ja Saksamaa suurt tõugu naari seemet annud oli. No jah, hea küll, aga üht? asja unustasin  ma weel ütelda. Peeter oli ka suur „Postimehe" lugeja, sest „Ristirahwa pühapäewa  lehte" siis weel ei olnud, muidu oleks wana Ott wististe ainult seda kallist lehte pidanud. Ja sest nüid, et Peeter Postimehe lugeja oli ja postitasku ainult mõisas käis, kus lehed wälja wõeti, oli temal sagedaste asja mõisas käia ja sealsamas ta ka Mari'd tundma sai. Lugeja on wistist himuline teada tahtma, kes ta Mari siis õige päris oli, ja seda'p ma temale praegu tahtsin ütelda. Mari oli mõisa mamsel, see on maakeeli, ta oli mõisa pereneitsi. Kui Peeter mõisa köögi uksest sisse astus ja wiisakalt teretas, oli Mari esimene, kes lahke näuga igakord tterwise wasta wõttis ja töiste mõisa tüdrukute  kombel, kes mõne sõna santi saksa keelt purssima hakanud, kohe „tumme paueri" üle nina ei kärsutanud, ja sealt ep see ka tuli, et Peeter mõnigi kord, kui Mari sõbraliku  sõnadega seitungi lehe kätte tõi. armsaste tema otsa waatanud oli, nõnda et töisel südamest  läbi käis. No eks ta olnud wiks, ilus pois, just nagu pilt. Tua Hansust, olgu küll et see kiilajate wikösaabastega ümber käis, oli Peeter ommeti ammugi ees. Tasa, tasa tõusiwad Peetri ja Mari südametes tundmused, õrnad ja ellad nagu kewadised kannikesed lume lagunemise jälgil. Mari oli aga ka tüdruk, keda igaüks, kes teda ligemalt tundis, armastama pidi. Loomnsc poolest kena sirge kaswuga, ilusa õrna jumega ja sinise silmadega ehitatud, wirk ja wiisakas, nagu eht Eesti neiu piab olema. Hommikust õhtuni, kui ta ial mahti sai. laulis ta nagu tõuke, ja omas südames oli Mari auusaks oma rahwa tütreks jäenud. Külas ja kirikus käis ta nõndasamuti oma cma-emade musta wammusega kui tõiscdki. Mis seal siis suurt imeks panna, kui Peeter mõnikord ka oma seitungi järelkäimisekö nimelt õhtust aega walitses, kus Maril rohkem mahti oli paar sõna juttu westa ja et Mari Peetrit waheft läwe peale wälja saatma tuli. Kust stis wõeras pimedas hulga uksteft pidi mõistma läbi minna. Et Peeter niisugustel juhtumistel Jumalaga jätmiseks pilkenime piiga kätt omas peus pigistas, ei wõi paljuks panna, eks nad olnud jo noored inimesed. Enne kui Peeter ja Mari isegi märkastwad, oli armastus nende südamid kindlaste kokku köitnud. Wõi ep mina seal juures olin, kunas Peeter Mari käest küsis, kas ta ükskord Koti talu perenaene tahaks olla ja mis Mari selle peale wastas. Niipalju ma aga tean, et wiimaks asjad mõlemate wahel niikaugel õiged oliwad, et Peeter sagedaste igakord mõisa lööki seitungi järele ei pruukinud minna, waid ct Mari neid temale ilusail suwe õhtudel õuuealuse  oja äärde jalaka alla wasta tõi, kus meie teda ja Peetert ka kõige pealt tundma õppisime. Armastus ei tunne aega ega mõetu, ning Peeter ja Mari armastasiwad ükstõist sügawast südamest. 2. Oh armastus sa annad meile tiiwad Kui linnukestel lennata, Sa paned meie suhu rõõmulaulud Et taewa õnne tunneb hing, l^annien.i mõisa lähedal seisab pitka pihlaka ja wahtra puude all kesket Sitsewat õunapuu  aeda suur walge klaasaknatega talumaja.  Wõeras, kes seal ringis enne ei ole käinud, pidi mõtlema, et koht mõni karjamõis  wõis olla, seft mitte elumaja üksi, waid ka kõik kõrwalised hooned, aidad ja tallid, kui ka maja seestpidine olu oliwad nii peenikest sorti ja wärki, mis ime. Täna oli aga siin kõik iseäranes pidulikus ehtes. See ei wõinud ju ka töistti olla, sest Jumal oli majaperemeest noore suguga õnnistanud ja täna pidi tütrekene  nime ala pantud saama. Sellepärast oliwad ka Andres oma perenaesega nii rõõmsad,  nagu oleks jõulu laupäewa õhtu käes. Andres oli aga ka mees, kelltft igaüks lugu pidas ja keda igamees armastas. See paistis juba ka sellest wälja, et terwe pool walda, pealegi weel mõisahärra ise warule oliwad lulnud. Muidugi teada oli wana Koti Ott ka töiste seas, eks ta olnud ju ammeti kiriku wöölmünder. Walla rahwas nimetas majaperemeest „papaks" ja tema töistpoolt „mammaks", mis seft tuli, et mõlemad  Pärnu poolt stsserändanud oliwad ja wõerast keelemurret rääkisiwad. Pidu oli nagu ta piab olema, uhke ja ilus, igalt poolt paistis wälja, et peremehel raudi taskus ei puudunud. Söögid oliwad wägewad ja joogid rammusad: „Kämle paksult  raswa peal," sest selles tükis ei mõistnud perenaene nalja. Noh mis muud, söödi, joodi ja heideti nalja, kasteti kannust mokka ja westeti magusat juttu. Muidugi teada ei olnud wana Koti Otti lõualuud ka kokkukaswannd,  aga mis tema ütles ja rääkis, tuli kõik targu, nagu seda kirikhärra ka tegi, kes iga kõnelause wahel mitme minuti pitka pauset  armastas pidada. Wana Ott ei rääkinud Mibagi mis ta ei teadnud, sellepärast oli ka tema kõne waimuliku soojaga kinnitud ja mitte sõge naljaheitmine, mis ei sünni. Aga wäljas pleegiaias, kus halja puude all karusmarja põõsaste wahel roheline muru nagu kalew maad kattis oh seda pidu ja põlwe, lusti ja rõõmu, mis seal oli! Seal pidas noor rahwas oma pillarkaari. Muidugi  oli Koti Peeter ka töiste seas ja täna iseäranes lustikaö, sest eks tema kallis Mari olnud ju ka piduliste hulkas, ja kus Mari oli, seal oli Peeter ilmasüita armastuse taewas, õnn ja rõõm. Wiiul wingus tema käes ja luStiline tantsulugu kõlas, et noorde jalad tahtmata tantsu lõiwad. Pealegi weel, kui majapereuaene isi sekka tuli, paar ringi tantsu tiirutas ja kahte kätt kokku lüies kilkas: „Mis siin wiga, kas kodu parem! uht, sah, sah! uht, sah, sah!" siis ei olnud lustil otsa ega peul piiri. Wana Ott, kes aegamööda ka noorte nalja oli pealt waatama tulnud, urises paha meelega, et tema poeg ka tühja naljaheitjate kildas oli, pealegi „saksa emaste" seas, keda Ott silma otsas sallida ei wõinud, iseäranes sest saadik, kui need kirikus igakord tema wöölmündri auutooli peale oliwad istunud. Eks Peeter wõinud parem wanainimeste juttu pealt kuulata, ja et poeg tantsnlugusi mängis, see ei olnud ka sugugi tema meele pärast. See oli jälle jõle nali mis ei sünni. Waimuliku lauluwiisi Muki peal mängida, selle waStu ei olnud Okt'il midagi, aga tantsulugu, kus sa sellega lähed! Aga nüid tuli peremammal kops üle maksa. Enne weel kui Ott aru sai, mis temaga sündis, tundis ta kuida wanamamma teda kätt pidi tua poole wedas. „Mis stna wana inimene weel siia tuled noore rahwa nalja segama," kädistas ta, „kas sull ei ole aga ruumi tuas istuda! Las aga noored lusti lüia, eks me ole isi ka noored olnud; kas sa ei ole poega saksaks wälja kvolinud, küll sa aga näed, et poeg toob sulle wiimaks saksa minija weel majasse. Kas mõisa Mari ei ole aga jälle wiks tüdruk, küll sa aga näed et sinu silm weel wana ea sees lastest rõõmu näha saab! Mis seft siis on, kui Andres minuda kosis, ütlcstwad töised ka, waid kus ta selle saksa naesega läheb? Küll jäeb aga warsi kimpu! Pole meil aga wiga midagit olnud, kas meil ei ole .süia, wõi ei ole meil juua? Mis asjast meil puudu on —" Nõnda oleks peremamma ci tea kui kaua weel edasi kabistanud, kui mitte pidutalitaja teda kööki toidu walmistamise juure ei oleks ära kutsunud, nüid pidi muidugi jutt katki jäema. Wana Ott aga mõtles iseeneses: Wõi mõisa Marist minu minija! Enne piaks küll päike paigale jäema, nagu wanast losua ajal Kiibeoni kohal. Niisugune lika mee! minu maja ja warandust ei päri! Nõnda mõtles küll wana Ott, aga Peeter. Peeter mõtles koguni teisiti. Peetri kõrwa jäi peremamma sõnade peale kirp kõdisemasest  mis töine inimene hea arwab, seda mõtleb  igamees ise ka õige olewat. Sellepärast oliwad ka peremamma sõnad nagn kosutan? kaSte Peetri kuuma südame peale. Mis üle ta enne weel kahe wahel oli olnud, täna langesiwad kõik need waheseinad maha ja Peeter wöttis kindlaöte uõuuks, Mari'd kosida ja oma ettewõtmist isale teatada. Waene Peeter, oota, oota weel, juba närib kuri uss su puhta ilmasüita armastuse elupuu kallal, - oota weel, pia saawad su hiilgawad une näud õnnest ja õnnistusest pihuks ja põrmuks kukkuma! Ohtu eli lätte jõudnud. Kõrgest taewast sätendasiwad kuldsed tähed oma igawese hiilgusega  alla. Warrud oliwad lõpenud ja külalised läksiwad kodu. Mõisa härra oli ammugi ees ära sõitnud, Peeter aga oli Man'd saatma läinud. Sõnalausumata astusiwad  nad edasi, nagu oleksiwad nad ette ära teadnud, et täna need wiimased õnnelikud tunnid oliwad, mill nad ükötõise juures olla, ükstõise silma wõisiwad waadata. Peeter ja Mari armastasiwad ükstõist ilmasüita puhta armastusega, mis ühtegi paha ei teadnud mõtelda, karta ega kahetseda. Nõnda kõudisiwad nad käsi käes edasi. Wiimati palus Peeter, et Mari midagi pidi laulma, sest tema isi oli suur laulik ja armastas  laulu üliwäga. Mari ei lasknud ennast palju paluda, ta hakkas ja laulis üht oma rahwa laulu, mis kurb kõlas, nagu rahwa minewik, kelle kännust ta wälja kaswanud.  Ta ei näitanud ennast enam kuul wat ega nagewat, ta laulis nii südamest, nii pehme liigutama healega, et laul Peetri südamesse  tungis ja teda nii imelikult liigutas, et ta pisaraid walaS. Tema meele tuli nende enese armaStuse kurb lugu, kas isa küll ia! pidi järele andma, et tema poeg „saksa" naese wõtaks, pealegi weri waese tüdruku, kellel kopikutki karmanis ei olnud. Haledusega langes ta Mari kaela ümber ja hüidis: „OH Mari, Mari, minu meel on wäga kurb, kes teab, kas minu palawad soomid, minu taewani tungiwad, kas igatsemised küll kord piaksiwad tälde minema?" „Mari ei mõistnud midagi wastata. Ka tema silmist weeresiwad pisarad. Nõnda jõudsiwad mõlemad künni mõisa. Tuttawa jalaka all aga tõmbaS Peeter piiga wiimast korda oma kaenla ja Hõlwede peale. Ta ei wõinud temast lahkuda. Nad rääkisiwad sõnu nii õnnelikuid ja magusaid, nagu neid noor suita armastus ilmale sünnitab. Nad kudusiwad  kujutusi tulewikule, nii ilusaid ja häid, et taewa inglidki surelikudele paremaid ei suuda soowida. Kõik maailm nende ümber oli uinund. Kuu oli ammugi looja läinud, weel ei wõinud armaötawad südamed ükstõisest lahkuda. Öö oli waikne ja waga, aga tema pimedus peidab ka koledusi, mis waimu warisema ja südant kohkuma panemad metsal on silmad ja seintel on kõrwad, aga seda oliwad Peeter ja Mari koguni ara unustanud. All orus paksu pajuraia otsas kisendas korraga öökull, nagu tahals ta armastajatele marku anda, et nende selja taha kurjus ja kadedus waritses. Nagu udukuju libises wana küirak naese kogu nende ligidalt põõsaste tagant  mööda, aga Peeter ja Mari ei näinud seda. Nende südamed oliwad ükstõisest täis, taewa ja maa õnn ja õnnetus oliwad nende eest lukku pantud asjad. Nad nägiwad aga endid ja tundsiwad ainult silmapilgu tähtsust ja ujusiwad puhtas önnemeres. 56 16. Eakala. 1884