küsid Sa seda, mis ma seekord põhjuseks ettepanin, et ma öösest õhku ei kannatada, aga et ma Pont de Arts'i kerjaja jutule ruttasin, ei wsinud Sa ju mitte aimata. Seekord oli tema mind juba ootamas, ja et temal mulle rätikuid tuua oliwad, oli ta juba hirmul  olnud, et ma ehk rvaheft oleks ära eksinud ning arwata wsinud, et tema mitte sõna ei pea. Peaaegu lapsiku rõõmuga, .ja kuda ma märkasin suurema usaldusega  lobiseS ta täna, kui ta mulle uulitsalatri walgusel  walmistatud rätikuid näitas. " «See nähti temale head meelt tegewat, et ma tema peenikest tööd kiitsin. ««Waadake, ka Teie nime olen ma sisse maali»ud,""  ütleS ta, kuna ta mulle ühe nurga sees olewaid  kenaSte õmmeldud tähta E. v. F. näitas. Siis tahtis ta mulle hulga hõberaha, mis järele olla jäenud  tagasi anda, ja alleS siis, kui ma temale kindlaSte  tõendasin, et ta mind seega pahandada, wõttis ta seda tüöpalgaks WaSta." Mina tellisin jälle uueste tööd, sest ma nägin, et tüdruku õrnal tundmusel sell teel kergem oli minu andeid waSta wõtta. Tema ema haigus ei olnud mitte pahemaks läinud, aga ta ei wõinud weel woodist  wälja tulla. Ma küsisin nüüd ka nende endise elukorra järele." mis ta mulle mõne sõnaga jutustas, on Prantsusemaal ja nimelt Pariisis nõnda igapäine, et ta iga kerjajale sildiks wõib olla. Tema isa oli suures sõawäeS ohwitser olnud, ja Bourbonide uueste troonile saamise ajal poole armuleiwa peale teenistusest wabastatud.  Aga kui sõda pärast uueSte põlema hakas, aStuS ta jälle teenistusse ning langes) tema lesk jäi armuleiwast ilma ning elas sellest saadik waesuses ja wiletsuseS. Kaks wiimast aastat elas ta üksnes sellest, miS ta oma äramüütud majakraami eest sai ning oli nüüd omaS wiletsuseS wiimasele järjele jõudnud, kus waesele muud nõuu üse ei jäe, kui ilmast ära minna." „Ma küsisin tüdrukult, kaS ta oma lugu mitte poleks parandata wõinud, kui ta oma ema mõnel töisel teel oleks katsunud aidata." „ „Teie arwate, kui ma kusagil teenistusesse oleksin aStunud?"" wastaS ta. „ „Waadake, see ei olnud mitte wõimalik. Enne ema haigust olin ma alleS liig noor, waewalt neliteistkümmend aastat wana, ja siis jäi ema korraga nõnda raSkeste haigeks, et enam woodist  wälja ei saanud; seal pidi alati keegi tema juures olema, ja kaS ma mõnda wõerast teda pidin talitada laskma? Jah, kui tema terwe oleks olnud, siis oleksin ma heameelega oma endist seisust ärasalgannd, mõnes poodiS teenistust wõtnud ehk laste koolitajaks auusa wtmeSte juures heitnud, sest ma olen mõndagi õpinud, mu herra! Aga nõnda ei läinud see ju mitte korda!"" „Ka seekord palusin ma teda, et ta näukatte eest ärawõtakS, aga aSjata. Tema tähendused ta wanaduse  kohta, ma ei salga seda mitte, äritafiwad mind weel enam, et ma selle tüdruku nägu näha soowifin; aga tema paluS mind nõnda haledaste, seda mitte nõuda, sest tema ema olla temale tähtjaid põhjust nimetanud, mispärast ta seda iialgi ei tohtida teha." «Sellest saadik saime meie iga kolme päewa pärast kokku. Mina andsin temale ikka mõne weikese töö, ning alati oli ta sellega õigel ajal walmis. Mida enam ma tema waSta wiisakas ja auupaklik olin, seda enam kaSwiS ka tema usaldus minu waSta. Tema tunniStaS mulle koguni, et ta kodu kõigel kolmel päewa  l ikka tulewase õhtu peale mõtelda. Ja kas minuga fiiS lugu nõndasamuti ei olnud? Õöd ja päewad mõlkus  see imeline neiu mu meeles, kes oma haritud. waimu, õrna tundmuse poolest ikka tähtjamaks mu silmas  tõusis." «Nõnda oli kewade täitsa kätte jõudnud, ning aeg, millal meie Faldner'iga Inglise maale pidime . reisima, seisis ukse ees. Mõnigi peab seda rumaluseks, mis ma ütlen, aga tõsi ta on, et ma aina wasta'  meelt selle reisi peale mõtlesin; Pariisis ei olnud küll enam midagi, mis mulle tähtjas oleks olnud, aga see weider tüdruk oli mu meeled nõnda wangistanud, et ma temast lahkumise peale aina haleda meelega mõtlesin. Aga peaSta ei wsinud ma ennast, ilma et töiste naeruks  oleksin langenud, kudagi, sest mull ei olnud muud Mingit põhjust ette panna, mispärast ma oma reisiplaani  peaksin muutma. Jah, ma häbenesin iseennast, ja nimetasin oma tegu halpusekS; ma wõtsin nõuuks ära määratud päewal Faldner'iga kaasa minna, aga wist küll keegi reisija pole ennast wähem Jnglisemaa peale rõõmustanud, kui mina." ss. «Kaheksa päewa enne äraminekut teatasin ma seda oma tüdrukule; tema ehmatas ära ja nuttis. Ma palusin teda, et ta oma emalt küsiks, kas ta mitte ei lubaks, et ma teda waatama wsikfin minna; tema lubas mu palwet täita. Aga lähemal korral tSi ta mulle selle kurwa wastuse, tema ema lasta mind paluda, et ma mitte ei tuleksin, sest et see tema nõrga terwise  kohta wäga kardetaw olla. Seda wõeruse käiku olin ma üksnes sellepärast soowinud, et ma neiu kord päewawalgel ilma näukattcla naha saaksin. Ma nõudsin uneste, et ta oma silmad lahti teeks; aga ta palus mindj õhtu enne ära reisimist weel kord siia tulla; tema tahta ema weel seni paluda, kuni ta temale luba annaks, näuwarju' eest ära wõtta. Jlmunustamataks jäeb mulle igaweste see õhtu. Neiu tuli, ning minu esimene küsimus oli, kas ema talle luba annud; tema ütles jah, ning tõstis ise näuwarju ülesse. Kuu paistis beledaste, ning uudishimulikult wahtisin ma kübara alla. Aga ema näitas üksnes osalt luba annud olewat, sest minu kullakene kandis suuri warjuprilla, mis tema ülemise osa nausi kinni katfiwad. Aga kui ütlemata ilusad oliwad need osad näust, mis katteta mu silma ees seisiwad! Kauniste kujutatud nina, ümmargused õitsewad paled, weike, wärske suukene, lõug nagu wahast wormitud, ja sirge, läikiw walge kael. Silmadest ei saanud ma õiete aru, aga nad näitasiwad mustad ja tulised olewat." „Tema punetas ära, kui ma teda kaua waatlesin. „„Ärge saage minu peale mitte kurjaks,"" ütles ta tasakeste, „„et ma need prillid ette panin; ema ei tahtnud mulle esiteks koguni luba anda; aga wiimaks lubas ta seda selle tingmise all; mina olin isegi selle üle õige pahane, aga ema nimetas mulle Põhjusi, millest ka mina aru sain."" „Ja mis need pkHjused on?" küsisin mina. „„OH, mu herra!"" wastas neiu haledalt. „„Teie saate igaweste meie südames elama, aga Tele ise peate meid täitsa ära unustama; Teie ei pea mind iial, ei iialgi jälle nägema, ehk kui Teie mind ka näete, mitte tundma."" „Ja kaS Teie siis arwate, mina ei saaksin Teie . ilusat jume mitte tõinekord enam tundma, kui ma nüüd ka mitte Teie silmi, Teie otsaesist näha et saa!" „„Ema arwab,"" wastas neiu, „„see ei olla küll mitte wõimalik; sest kui nägu ennegi osalt nähtakse,  olla teda tõinekord raske ära tunda."" „Ja mikspärast ei pea ma Sind siis mitte enam näha saama ja ära tundma?" „Tema nuttis minu küsimuse juures,, rõhus mu kätt ja ütles: „„See ei tohi ju mitte olla! MiS wõikS Teil ka sellest kasu olla, et ühte õnnetumat tüdrukut jälle näete ja ei, emal on õigus; nõnda on parem."" Mina ütlesin temale, .et minu reisi aeg kaua ei wälta; et ma wist kahe kuu pärast jälle Pariisis tagasi saada olema, kus ma teda jälle näha loota. Tema nuttis kibedamiue ning arwas seda wõimatumaks. Ma palusin teda mulle ütelda, miks ta seda uskus, et mina teda mitte jällenägema ei. saaksin." „Mina aiman,"" wastas ta, „„et ma Teid täna wiimast korda näen; ma usun, minu ema ei ela enam kaua, arst ütleS. mulle seda eila, ja siis on ju kõik möödas! Ja kui ta ka weel kauem peaks elama, Londonis saate Teie minu sarnast waest looma peagi ära unustama."" „Tema walu liigutas mind otsata; ma trööstisin teda; ma tõutafin temale, et ma teda iial ei saaksin ära unustama; ma palusin teda, et ta iga kuu esimesel  ja wiietõistkümnemal siia uulitsale tuleks, et ma teha ülesse wõiksin leida; tema lubas seda teha ja naeratas läbi pisarate, nagu oleks temal wähe lootust. „Noh, siis Jumalaga, kuni endid jälle näeme," ütlesin mina; kuna ma teda oma rinna wasta rõhusin, pistsin ma talle ühe weikese, lihtsa sõrmuse sõrme. „Jäe Jumalaga, mõtle minu peale ja ära unusta mitte esimest ja wiietõistkümnemat kuupäewa ära!" „„Kudas wõiksin ma Teid ära unustada!"" hüüdis ta nuttes minu otsa waadates. „ „Aga ma ei saa Teid iial enam näha, Teie jätate mind wiimast  korda Jumalaga."" „Ma ei jõudnud ennast tagasi hoida, waid andsin tema ilusate huultele suud; tema punetas ära, aga ei tõrkunud wasta, waid laskis seda wagust sündida. Ma pistsin temale ühe rahapakikese pihku, tema waatas  weel kord õige terawalt mu otsa, hoidis kswemine mu ümbert kinni. „ Jumalaga, kuni jällenägemiseni!" ütlesin mina, kuna ta ennast tasakeste minu käte wahelt lahti wäänis. Wiimane lahkumise silmapilk näitas temale julgust andwat: tema tõmmaS mind weel kord oma südame ääre, ma tundsin palawat musu oma huulte peal. „ „Wiimast korda! Jäe Jumalaga wiimast  korda!"" hüüdis ta walusalt, kiskus ennast lahti ja ruttas mööda uulitsat edasi." „Ma ei ole teda iial enam näinud! Kolme kuu pärast pöörsin ma Londonist Pariisi tagasi; ma läksin wiietõistkümnemal tuttawasse uulitsasse, mu neiu ei ilmunud mitte. Weel sagedaste kordasin ma neid käi- - kusi esimesel ja wiietvistkümnemal. Küll sammusin ma päewal mitu korda seda uulitsat mõõda edasi tagasi, küsisin ka sagedaste ühe waese Saksa lese ja tema tütre järele, aga ma ei ole neist enam midagi kuulnud, ning mu kaunil neiul oli Sigus, kui ta hüüdis: „Jäe Jumalaga wiiumsi korda!" jäeb tulema.) Wihma ussid. Kui mõni mees selle ilma elu tühjust ;a alatust tähendada tahab, siis wõtab ta wõrdlemiieks enamiste ikka wihma ussikese ja näitab, et inimene sel'cs patu ja häda orus tema sarnane on, niisama armetu ja wäeti, kui wihma uss. Mehe! on muidugi ka oma jagu õigust. Mis wõib weel tühjem ja halwem kõigis  ilma elus olla, kui wilets loomakene, kes maad kaudu ronib ja põrmu sööb? Ja paraku, inimene on selle loomakest sarnane!! Aga on mitmed mehed seda wäetimat loomakest wiimasel ajal tundma õpinud ja teadwad temast mõndagi head ütelda, nimelt, et wihma uss üks nendest olema pidawat, kes kõige jõudsamalt  maakera pealmist korda muutwad, teda paremaks,  ladusamaks ja wiljakaswatawamaks teewad; et wihma ussike seepoolest üks wõimukas hariduse (kultuura)  eeftwöitleja olewat, ja tema see alatu, roomaja loomake selget märku andwot sellest, kuda ka kõige wähematele elukatele loodus küllalt jõudu annud, milleläbi nad peakfiwad oma jagu kasu tooma. Tänu niisuguste meestele, sest nad on ühes wihmaussi eluloo järeluurimisega ka inimese auu ja wäärtust ülendanud. ... 50 aastat tagasi pani keegi Inglane wihma ussikeste  tegewust tähele ja andis sellest Londoni Maakorrade-uurimise  Seltsile lühikeses kirjas teada, et maa pealmine kord, mis kaswatab, see on, must muld ehk huumus, ei olewat muud, kui wihma ussikeste töö. Sellsamal ajal ütles seda ka kuulus loomnscuurija Darwin tõe olewat. Pärast seda hakkasiwad mõned Sakslased Saksamaal, nagu Hofmeier ja Jensen, wihma uSfist kirjutama. Aga et nende kõne üle mitmed kahklefiwad,  wõttiS kuulus Darwin ise seda asja pitkemalt läbi uurida. Ta tegi seda osalt oma pärismaade peal Londoni linna ligidal, osalt oma kirjutuse tuaL, kuS wihma ussid kinniste ja mullaga täidetud pottide sisse oliwad pantud. Wäljas ta nägi, et wihma ussikesi päcwa wäga arwa näha oli, kas üksnes siis, kui wihmane  ilm ja nad ööst uut elu paika otsima läinud, niiske mulla peal ronima jäewad, aga ööseti oli neid küllalt igal pool. Nõnda nägi Darwin neid ka oma tua pottides tegewat. Kust see peaks tulema? Muidugi  waenlaste peale tungimise kartmisest. Päewa ajal neid sööwad ju linnud ja muud töised elukad. Kõiki niisuguseid  häwitajaid waja karta ja seepärast sell ajal wäljas  käia, kus waenlased kõik rahuliste puhkawad -- Siit juba on näha, et neil sell kombel oma harjunud eluwiistd  on, ja tarka ettewaatamist ka küllalt. Aga weel paremine nad awaldawad seda, kui nad oma angukestest  wälja pugewad ja ümberkaudist maad läbi tahtwad katsuda, kas ehk on midagi toidust sealt leida: oma saba nad jätawad siis auku, et kohe, kui kõige wähemat  kõminat kuulda, ennast tagurpidi auku tõmmata. MiS läbi nad seda kõminat siis kunlewad? Muidugi,  neil ei ole niisugust kõrwa kuulmise abiriista (organ), nagu ülematel elajatel, ja seda ei ole neil ka tarwis, sest ega keegi nende kallale karjumisega ehk muu healitsemisega ei tule, waid üksnes kõminaga, nagu linnud käies maa peal ja kohud ja sadajalgsed maa all. Kõminat ja töist sarnast waenlase jala käiku wõib muidu ilma kõrwata tunda, isesuguste närwude läbi. Seepärast ka Darwini tuas mängiti klaweri peal, räägiti waljuste, aga nad ei jätnud oma mulla alust tööd, aga nii pea, kui pott, kuS nad sees oliwad,  klaweri peale panti ja seeläbi kõmm tõusis, oliwad  loomakesed silmapilk oma tööd jätnud ja aukudesse  pugenud. Ka ei ole neil silma, aga nad tundwad siiski wäga heasti päewa, nii ka kunstliku walgust, ja tundwad nimelt mokka otsaga, kus nende suuremad närwude sõlmed koos on ja nende keskel weiksed ajud seiswad. Niipea, kui walgus sinna heidab,  siis liigutawad loomakesed oma efimist otsa ja andwad märku, et nende tähelepanekut on äritatud, ja kord tasa hiljukeste, kord kiirelt, pugewad nad oma aukudesse. On aga esimene ots pimeduses, ehk seisab aukus, siis ta ennast ei peida, tehtagu tema pärast kas kõik wanad imed walguse läbi ära. Siiski on ajad, kus nad walguse eest jooksma ei pane, paistkn see temale ka moka peale. See on enamiste siis, kui ta kibedaste sööb ehk mõnda turdunud lehte oma koopa