12 karistuse tööd tegi. Praegusel ajal ja uüidseS ilmas on aga ka üks imeliku ühendusline, igapidi tugew ja tegew ning kõikidelle kauni eesmärgiline Amatsoonlaste riik olemas, kus küll, mis see kõige kendsakam on, meesterahvast  ka olemaS on, kuS nad aga täitsa ihu ja hingega naisterahwa alamad, kõigist tööst, ametist ja auust ilma on, ja kus neid ka kõige wähemastki toimetusest ja talitusest  osa ei lasta wõtta, waid nad päris puutumas õnnetumat  laiskuse elu piawad elama. Kõih selle riigi rahwas on enamiste naisterahvas; nende käeS on töö, nende käes on amet ja auu, ning nende tegewuS ja usinus on arusaamata ja mõistmata. Nad ei tunne raskust, nad ei kannata laiskust, waid kõik toimetatakse kodus ja wäljas hullu usinusega ja wäsimata meelega. Kõik on jo lapsest saadik kõige osawamad kunstnikud, kelle toimetuste ja ehituste  juurest ka need kõige targemad kunstnikud ja kawalamad  kunsti tundjad põrmugi ei leia. mis laitust teeniks; muud ei jäe nende ehitusi waadates kellegil üle, kuid ainult imestada ja kohkuda. Ei leita siin auuahnust, ega ameti-pindmist, igaüks lepib sellega, mis tal käes on. See, kes täna kõige kunstlikuma ehituse juures kui meister on, on hommen jälle uulitsaid pühkmas ja muud orja tööd tegemas, kord wett kandmas, kord surnuid matmas, ehk ruttab jälle kaugele elu ülespidamist muretsema ja rikkal lõikuse põllul palawal päikese paistel rohkeid andist kokku korjama, et siis jälle ruttu ja ruttu ränga koormaga,  miS ta wiimsed jõuud töösse paneb, kodu tõtata ja oma waewaga korjatud wara kõikide kasuks koduse altari peale panna. Aga weel enam: Waewaga korjatud  warandused piawad ka walwamise ja ülewaatamise all olema. Sellesamma wäsimata waimuga, waba tahtmisega  ja kindla meelega, millega meie Amatsoonlased oma tööd ikka toimetawad, tõttawad nad ka terawa sõariistaga  ehitatud wahi peale, et oma riiki iga wälise waenlase peale wngimise eest warjata; ja iga kord, kui seda juhtub, lähewad nad ilma kartuseta ja imeks panemise  wäärt wahwusega lahingisse, mis sagedaste hirmsa wihaga ja were walamisega peale hakatakse ja waenlase võimetumaks tegemisega ehk ka ise oma surmaga lõpetatakse.  Nii suur nende wiha ka oma riigi vaenlaste wasta on, nii suurt ränkust ja waewa nende päevased tööd ka peale panevad, ikka aga walitseb nende eneste keSkeS täieline rahu, suur ükstõise armastus ja üleüldine kokku leppimine, mis iga ühele eesmärgiks võib olla. Selle kauni ühenduse ja rahuriigi eesotsas on juba enne ilmale tulemist selle ameti peale arvatud kuningana, kes ilma, et tal waja oleks omale heali meelitada, ikka valitseja on ja päris Jumala armust trooni peale on saanud ning igapidi kui laitmata kuningana walitseb, kelle valitsuse juures midagi enam soovida üle ei jäe. Ta on täieste julge oma trooni peal, niikaua kui ta oma valitseja kohusseid täie hoole ja rahva rahul olemisega täidab. Teeb ta seda, siis on ta kui tõsine oma riigi ja rahva ema ja tema alamad avaldavad tema vastu sarnast armastust ja lugu pidamist, millele kuskilt enam võimalik näitust ei ole leida. Aga häda, häda, kui ta oma rahva vastu mitte see ei ole, mis ta olema piab! Ilma armuta mõistetakse tema siis hukka ja koristatakse oma rahva hulgast ära; tema täht on kustumisel ja töise majesteedi õnne-täht hakkab hiilgama. See imeline riik on mesilaste riik ja tema kuningana  on mesilaste ema. Kõige pealt palun aga, et kõiki, mis siin kõnelen, olgu ta ta nii imeline kui tahte, ikka kui täit tõtt kuulda võetakse. Hõlpsamaks arusaamiseks pian aga siin enne weel midagi sõuudma saatma, enne kui kuninganast enesest kõnelen. Sellest imedest rikkas mesilase riigis on kolme tõuugu mesilasi, kes niihästi keha kuju kui ka eluviisi ja talituse poolest täieste ükstõisele võõrad on, need on nimelt: ema, töötegijad ja lesed. Algame viimsetega, see on leskedega või isastega. Nende härrakeste elujärg on päris hale ja wiletS, mis enamiste sellest tuleb, et neid ühes riigis (peres) sadade kaupa on, aga üks ainukene selle õnne osaliseks saab, et ennast kuningana meheks võib pidada ja siis ka kõige oma riigi rahva isaks saab. Et leska sugugi töö ligi ei laSta ja et nad ka sugugi tööle ei kõlba, sellepärast  söövad nad armu leiba, aga ainult nõnda Pikalt, kuni noor kuningana omale ühe ära on valinud, ja kui mee hallikad kasinamaks hakkavad jääma. langevad  nad ilma armuta oma kohtumõistjate kätte, kes nad nälja surma kätte annavad ehk kohe sellesamma korraga piigiga (nõõlaga) läbi pistavad. Nad piawad oma õnnetuma  elu saatusega juba leppima. Ehk nad küll tugeva, müraku kehaga, ei suuda nad siiski mitte vastu panna, sest neile puudub sõariist (nõsl). Töised on töö mesilased, ainult mesilasteks nimetatud;  need on päris selle riigi rahwas. Keha poolest on nad leskedest ja emast weiksemad, aga neil on kihvtine  nöõl, mis neid selle eest jälle tugevamaks teeb. Tagumiste jallgade külles on neil weiksed korwikesed ja esimeste külles harjad, millega nad kõik lilli tolmu, mis mett korjates nende külge jäeb, kokku tagumiste jallgade korwikestesse pühimad ja siis rõõmsalt kodu kannawad. Nemad on täiskaswamatad emad ja sellepärast eluaja üksikus põlwes. Siiski tuleb aga wahel ette, et neile õigusega ema nime wõib anda. Kui puu nimelt emast ilma jäeb ja tal milgil wiisil töist asemele ei ole saada, siis tõstab üks ehk töine mesilane iseenda kuninganaks ja hakkab kõiki kuningana talitusi toimetama; ta muneb ka, aga et ilma isata on, ei tule neist munadest muud kui lesed. See on küll natuke imeline kuulda, sest et ühegi suurema elaja tõuu juures sarnast nähtust ette ei tule, aga ometegi on ta tõsi, päris teaduse teel prohwessor Leuckart'ist Leipzigis ja v. Siebold'ist Münhenis tõeks tunnistatud. Sarnasest munemisest, kus mehest mitte ei teata, kõneleme pärast ema juures meel. Sarnase male emaga mesipuu on ilma peastmata kadunud, kui mitte mesilaste peremees uut ema ei muretse. Töö mesilaste käes on kõik tööd, mis mesipuus ehk mujal ette wõetakfe. Nemad ehitawad elumajafi, müiriwad  kõige kunstlikumalt kärgefi wahafl, mis nad oma keha seest wõrede wahelt nagu raswa wälja higistawad, puhastawad toopisi ja terwet puud, matawad surnuid, koguwad kaugelt ja laialt maitsewat mett, mefileiba (lillitolmu),  kannawad wett kodu, walmiStawad noortele tupes seiswatele poegadele ja emale toitu ja on iseäranis hoolsad ja truud laste kaSwatamises. Oma maja wärawa (puu augu) peal käiwad nad kordamööda wahis, et mitte rööwmesilased  (mõned weiksed, wirgad sõbrad unustawad jo wagaduse tee ka ära) ja muud wälilised waenlased nende magusa tagawara kallale ei peaseks. Kibedad ja wäga wihased wõitlused tulewad sagedaste ette, iseäranis weel siis, kui werstast lähemal weel tõifi mesipuid on; sagedaste  katawad tuhanded surnukehad lahingi wälja. Kuningana, ehk mesilaste ema, on ainukene emane loomakene mesi puus, keS sigitamise tarwis täieste tasunud  on. Tema on terwe rahwa elu ja hing. Juba keha poolest on ta töistest palju toredam ja kenam. Ta on töömesilasest suurem ja tagumine keha on palju fihwakam  kui lesel. Ka temal on kihwtine nõõl, mis ta aga ainult oma sarnaste, see on töiste emade wastu tarwitab.  Kuna lesk kõige enam neli kuni wiis, töömesilane kaheksa kuni üheksa kuud suil aga paljalt kuuS nädalt wanaks wõib elada, ulatab ema wanadus aga kolm kuni koguni wiis aastat. Tema päätöö on munemine, kust kolme tõuugu mesilased kaswawad. Tema! on see koguni weike asi, kui tema rahwas seda temalt piaks nõuudma, ühel ainsamal päewal kaks kuni kolm tuhat muna, iga üks ise toobi sisse, muneda. Kus puus mingisugust  wiga ci ole, muneb ta ainu üksi ja ei kannata ühtegi töist oma kõrwal. Tema rahwas armastab teda wäga õrnalt ja hellalt ning igalt poolt leiab ta ainult alandlikku auukartust. Igal pool, kus ta aga wäha liigub, on tal oma polk ihu-kaitsewäge ligi, mis ees, taga ja kahel pool kõrwal temaga ühes käib. Ka kõige paksemas rahwa tungimises tehakse tema ilmumisel kohe tee lagedaks. Kõrgil kombel, täis auulist rahu oma majesteetlikku olu awaidades, läheb ta pikkamesi edasi, täidab oma walitseja kohusseid ja wõtab oma alamate käest auupakkumifi wastu. Tema käikidel tulewad mõned õige pelglikult ja wiisakalt tema ligi, filuwad teda meelitades oma katsesarwedega ja pakuwad talle alandlikult toitu, sest kõrge majesteet paneb seda paljuks, ise suurtest tagawara aitadest omale toitu wõtta, tema laseb ennast sööta. Aga ka sarnase pool seedinud toidu läbi, mis töised teda söötes oma kõhust wälja oksendawad, on tal ainult wõimalik nii määratut hulka mune päewas muneda. Juhtub emal õnnetus, siis teadwad weikses puus seda mesilased kohe, suuremates puudes läheb aga wähe aega, enne kui kõik sellest teatust saawad. Kes toob aga neile selle sõnume? Ehk wahest on see mõni tänuliku südamega töötegija, keS, kaugelt kodu tulleõ, oma ema igatseb näha saada. (Järg jäeb tulen?».) Mõndasugust. Hiina keisri pulmad. Eesseiswad Hiina keisri pulmad mõjuwad, nagu räägitakse, palju rohkem Hiina aristokratlastesse kui sõda Prantslastega; „päikse poja" abikaasa piab Mandshuria walitsejate sugukonna liige esimesest  põlwest olema. Noort keisert on Eüropa silmad ühe ainukese korra näinud; mõned Inglased, kes juhtumise  korral Peekingis oliwad, makfiwad hulga raha selle eest, et neid sinna uulitsasse lubati minna, kus Hiina keisri perekond jalutas. Keisert, keS siis alles üheksama aastane poisike oli, kanti otsatu toredaste ehitatnd kanderaami  peal. Nende reisijate kirjelduse järele on see 400 milljoni alama üle walitseja natukene põdur ja haleda näoga; põsed on kahwatud ja aukus, silmad tlllu s läbilõikajad ning pää on suhkrupää sarnane, ta nägu mood. Aga tal on peratu ilus, ore, g auuline auunimi: „Wosh-sui-ju", see tähen a » tuhande aastane walitseja." , Hiina keiser elab kõigest ilmast lahus, wa ju - kombete seaduse all. Ainukene lõbustus, ans tohib walmistada, on märgi laskmine luugist, ml ega a kaks ehk kolm tundi päewas aega wiidab; kõik muu aeg jäeb päewas õppimise ja iseäranis püha raamatu „Shuma lugemiseks; selle raamatu seeS on kõik ülewel, aus murele  ja targale Valitsejale tarwiS läheb; muidugi mõlsta, ei ole „Shumas" ega ühes töises pühas raamatus „Uiems mitte wähematki sõnakest, mis Mropasse ja tema elanikkudesse  puuduks. Keiser teab wäga heaste, et tema maa Prantslaste wasta sõdib; sellest aga, kus Prantsuse maa on, ei tea ta mitte põrmugi. Selles seltskonnas, kus Kuang-Sü (nõnda nimetatakse  keisert) on ehk elab, ei ole muud hingegi, kuid ainult  naeSterahwad ja kohitsetud mehed. Wäga armaste ja ainult õige tarwilisel korral näitab ta ennast oma alamatele;  ka kõige kõrgema auu osalised mandariinid (riigiametnikud)  ei ole selles tükis töistest paremaks arwatud. Keiser, kes nüid juba 15 aastat wana on, saab kolme aasta pärast täisialiseks ja wõtab riigi walitsuse ohjad oma kätte. Tema pää waimu omadus on wa liduS. Selle poisikese jõmsika käsu peale on juba mitmel sa'al õnnetuma! pääd otsast maha löödud. Kord küsis noor keiser ohwitseri käest, kes tema juures adjutandi ametis oli, mis asi on selle märgilaua nägu, kuhu tema praegu luugist laskis. Ohwitser jäi kahklema ja ütles: „Päike." „Kuidas?" kisendas keiser wihaga, „päike? Päike olen jo mina!" Kohe käskis ta märgilaua ära wõtta, kus ka tõeste päike peale oli joonetatud, ja töise, kus Prantsuse soldati pää peale oli maalitud, asemele wiia. Järeltegemise tõbi on inimeste juures uuema aja tundemärk. Ehk küll ka kõige wanemal ajal see idu juba inimeste seas leida oli, siiski ilmub see uuemal ajal moodude laiali lagunemises hoopis rutemalt. Iseäranis rikas oli selle asja poolest kesk aeg, kus järeltegemise tõbi õige külge hakkaw oli. Nõnda oli näituseks Gottfried  Tlantagenetil, Anjöö krahwil, keS omal ajal üks neist kõige ilusamatest inimestest ja kõige suuremaist „ilma lastest" oli, suure warwa peal kaunis suur pomm, mis jala hästi näotumaks tegi. Et seda wiga arusaamatakS teha, laskis ta omale ülespidi kõwerate ninadega saapad walmistada. Krahw kandis neid küll häda pärast, aga töised, kes seda nägiwad, arwafiwad seda ilusaks ja uueks mõõduks, ning piagi wahtisiwad kõigil saapa ninad taewa poole. Wiimaks lasksiwad inimesed aga moodust endid nõnda kaugele wedada, et saapa nina pikkus ja mood ka oma peremehe seisust pidi awaldama. Kodanikud kandsiwad  saapaid, mille ninad 6 tolli pikad vliwad; rüitlitel ja paronitel oli saapa nina pikkus täieste terwe jalg, aga krahwide ja würstide saapa ninad ei olnud pikemad sugugi kui 2 jalga (24 tolli). Pia aga tuli Vaimulikust küllest selle mõõdule laitus selga. Kantslitest kuuldi jutluse pidajate poolt alalist wõitlust uute moodude wasta ja neile kuulutati igawest hukatust, kes uute moodude järele weel jooksewad. Wiimaks keelis Karl V. sarnaste saabaste kandmise suutumas ära, ehk küll Vastikutega weel kaua wõitlust oli. Kust tuli aga see inetu ja siiski nii wäga armas pika ninaga saabaste mood? Ei kuskilt muialt kui krahwi Vigasest warwast! Tahtjas leidus. Winewal aastal puuriti Turkestani maakonnas mitu kaewu sisse, millest musta ja walget mulda wälja wõeti, mis siiamaalsetest põldude rammutamiste ollustest kõige parem on. Selle mullaga põldude rammutamise katsetel oliwad peratu kenad järeldused.  Peale selle hirmutab see muld, kuS põllu peal teda tarwitatakse, kõik hiired sealt minema ja surmab Ntlkad ja rohufirtsud ära, mis Wenemaal siiamaale põllumeestele  kõlge kurjemaks waenlasteks oliwad. sest et nad sagedaste Lõune-Wenemaal kõik wilja wäljalt ära rikku fiwad Sel aastal 25. W-ebr. °n seda mulda ka juba Peeterburgi Keiserliku Prii ökonomi seltsi kätte wiitud. °n retroleumi hais. Keemika ja wüsika katsete arwis on ta Peeterburi ülikooli minerali kogusse antud. Sinu mõtte salm on mõru, On kui unistuse wõru. Põle algust lõpetust. Kokku saed küll hiilgwaid sõnu. Aga mõttel põle mõnu; Pakud eba-õpetust. ie. Sakala. 1885 Vastutaja: J. Kõrw