Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XV. Metsawahi majaS oli kõik kihinal ja kahinal, sest seal oodati pärisherrat tulewat. Tema tulemise Põhjust ei olnud mitte kaugelt otsida. Metsawahi elumaja oli wäga wana ja mööda läinud talwe suurte tormide ja lume tuisudega oli temale suurt kahju teinud, nõnda et ilma parandamata  seal keegi enam elada ei wõinud. Metsawaht oli pärisherralt kirjalikult abi palunud, mida see ka hea meelega lubas; üks puumeister pidi linnast tulema ja maja läbi waatama ja seda herrale teada andma. Aga korraga andis Werdenfels metsawahile teada, et ta ise tahta maja üle waadata ja nimetas selle tarwis üht päewa, millal ta seda ette wõtta tahab. Sell päewal, millal pärisherrat sinna oodati, oli ka Emma Hofer Anna von Hertenstein'! saadetusel sinna sõitnud. Metsawaht ja tema naene oliwad selle aruldase külalise üle wäga rõõmsad, sest Anna von Hertenstein ei olnud weel ilmaski nende majas olnud. Pärisherrat oodati lõunaajaks sinna, et ta esite Felseneck'i sõitis ja sealt metsawahi juure tuli. Metsawaht  oli oma teenritega pühapäewa riides, igaüks tahtis seda meest näha, kellest nii palju kurja räägiti. Enne oli ta sagedaste metsawahi majas käinud, aga see oli aastate eest olnud ja Felseneckis oli ta neile nõndasama nägemata, kui töistele. Töise korra peal wõeraste tuas oli Anna von Hertenstein üsna üksi ja waatas akna juures seistes sügawas mõttes metsa poole. Ta rahutus awaldas selgeste, et ta tänane siinolek mitte juhuse töö ei olnud. Rahutumalt käis ta tuas edasi ja tagasi ja waatas wahest jälle wälja tee peale, mis Felseneck'i poolt üles tuli. Wiimaks igawa ootuse järele kõlasiwad ommeti kellad metsa wahel ja pea sõitis pärisherra maja ukse ette. Oli külm talwepäew, tuul oli wäga külm ja kõle, siiski oli Raimund von Werdenfels lahtise saaniga  ja ilma kasukata tulnud. Paul, kes tema kõrwal  istus, kargas esite saanist wälja ja tahtis onut wäljaastumise juures aidata, aga see ei pannud seda tähelegi ja kargas kui mõni noormees saanist walja. Ka tema haiguselik kartus inimeste ees oli wahenenud,  sest ta ei kortsutanud kulmugi, kui ta inimeste hulka metsawahi maja ees nägi. Rahulikult, ilma uhkuseta, wastaS ta nende teretust ja kui ta metsawahiga  kõneles, oli wäfinud ja nõrk olek tema kehast kadunud; ta näis weel tugewam ja kõwem olewat, kui Paul, kes tema taga seisis. Anna peitis ennast akna kardinate taha ära, ka tema tundis, et Naimund ennast wäga palju muutnud  oli. Mis see oli? Oli Raimund selles wõitluses, milles Anna teda kartis hukka minewat, oma ennist tugewust ja jõuudu jälle leidnud? Nõnda näis olewat! Metsawaht juhatas mõleMid herrast tuppa, kus järele-waatamine kohe peale hakkas. Kõige esite wõeti alumised ruumid käsile ja siis ülemised ja nüüd kõlas pärisherra heal üsna wõeraste tua ukse ligidal: „Ei mitte, Hofer, parandamisest ei wõi siin juttugi  olla, sest maja on wäga lagunud. Teie jäete niikauaks siia, kui uus maja walmis saab, mis ülesse metsa ääre ehitame, siis saab wana maja maha kistud. Puumeister peab mulle juba ligimasel nädalal  plaanid walmis tegema ja ettenäitama, et ehitusega  kohe hakatust wõib teha." Metsawaht tänas pärisherrat südamelikult, kuna wiimane sellest hoolimata edasi läks ja uksi, mis wõeraste  tuppa wiisiwad, ligemalt silmitses, kui üks neist lahti läks ja Anna von Hertenstein seal ilmus. Paul hirmus nõnda ära, et ta paar sammu tagasi astus; ta ei olnud seda sugugi arwata wõinud, et proua von Hertenstein siin pidi olema. Raimund ei imestanud selle aruldase kokkujuhtumise üle sugugi. Ta kummardas ja ütles külma auupakkumisega: „Pa!un andeks, kui meie Teid eksitame, armuline  proua." „Ma olen ennegi külalisena siin," ütles Anna sellesama tooniga. „Aga ma kuulen, et Teie maja läbiwaatamist ettewõtnud olete, herra von Werdenfels, ja tahtsin Teid paluda, minu pärast seda tuba mitte waatamata jätta." Ta astus pisut kõrwale, et sisseastujale ruumi teha. Paulil näitas see pakkumine wäga imelik olewat,  sa weel imelikum oli see, et Werdenfels seda wastu wõttis. Kui uue maja ehitus juba nõuuks wõetud oli, mis oli temal seal weel waadata? Raimund  astus aga sisse, ja pööris läwe peal ümber ning ütles: „Töised ruumid ei saa wist mitte paremas olekus  olema. Tahad Sa nende läbiwaatamist oma hoolde wõtta, Paul? Hofer saab Sulle kõik näitama ja ma jätan kõik Sinu hoolde." Paul ei teadnud, mis ta sellest pidi arwama, ta waatas kord pärisherra ja siis Anna otsa, aga mõlemad jäiwad tummaks. „Nõnda kuis Sa tahad," wastas ta. „Sina tahad nii kauaks siia jäeda?" ~Ja," ütles Werdenfels lühidalt ja kindlalt, kuna ta ise tuppa astus. Paul waatas aruldase pilguga tagasi, kuna metsawaht  ukse kinni pani, aga ta oli wait. Kui ta Hofer'iga  trepi mööda alla läks, jäi ta häkitselt seisma ja küsis ruttu, aga tumeda healega: „Mis ajast saadik on proua von Hertenstein siin?" „Eilseft õhtust saadik," oli metsawahi wastus. „Meie olime tema tulemise üle wäga rõõmsad." „Soo? Ja kui kauaks ajaks tahab ta siia jäeda?" „Ta tahab juba täna peale lõunat ära sõita." „See on tõeste üks wäga lühike külakäik; temal ei oleks maksnud ju siis sell külmal talwe päewal nii pitka sõitu ette wõtta. Proua von Hertenstein ei teadnud ommeti, et mu onu täna siia tuli?" „Ei teadnud! Ma. sain seda alles eila õhtu teada ja proua von Hertenstein kuulis seda minu käest siis, kui ta minu majasse astus. Ta oleks ehk mõnel muul päewal tulnud." „Wõib olla!" ütles Paul lühidalt. „Lähme nüüd!" Anna ja Raimund oliwad üksi. Raimund seisis noore proua wastu, aga ta näus oli wali tõsidus ja külmus lugeda, kui ta küsis: „Sa oled mind kutsunud, Anna?" „Ja," wastas küsitud tasa. „Ma tahtsin Sinuga kokku saada. Sa oled mu pileti kätte saanud?" .Ja." „Ma ei wõinud seda tõisite. Sa saad ju isegi aru, miks ma Sind Rosenbergi ei kutsunud." „Mikspärast mitte? Et Oregor Vilmut Sulle seda keelnud oleks?" „Keetnud? Arwad Sa, et ma alles tema wõimuse  all olen?" „Ma usun, et ta kõigis, mis minusse puudub, Sinu üle walitseb. Mull on sellest näitusi." Anna oli wait, ta tundis selle ettewiskamise õige olewat, aga ta silmad wiiwiflwad küsides ja imestades pärisherra peal. Estte nüüd nägi ta, kui suurel mõedul Raimund ennast muutnud oli. „Ma olen nitüd tulnud, mis tahad Sa mulle ütelda?" „Mull on uks palwe!" ütles Anna ruttu ja tungiwalt. „Ma arwafln, et Sa mu palwet kirjalikul  teel mitte poleks kuulnud, sellepärast tulin ma siia mine Werdenfels'i lossist ära!" Ilma wiiwitamata wastas ta kindlalt: „Ei mitte." „Aga Sinu elu ei ole seal mitte julge," maanitses  Anna tungiwalt. „Künni siiamaale on nende nõuu ikka nurja läinud, aga ükskord wõib aeg tulla, kus nad oma kurja nõuu korda saadawad. Mine Felseneck'i tagasi, mine reisima, mine kuhu Sa iganes tahad, aga ära jäe mitte Werdenfels'i!" „Et Sa siis mind jälle kartlikuks inimeseks wõid nimetada? Ei mitte, seekord jäen ma siia ja tahan wõidelda künni otsani. Kartus ei ajanud mind mitte wõitluse platsilt ära, seda oleksid Sa teadma pidanud. Nüüd ei ole mull midagi enam wõita, aga ka midagi kautada, kui üksi elu, mis mull midagi enam wäärt ei ole." „Aga kui ma Sind palun, Naimund! Kas Sa ei taha mu palwet mitte kuulda wõtta? Ma olen Sind kutsunud, aga ma ei wõinud mitte aimata, et nad Sinu elu kallale kipuma saawad. Ma lootsin, et nad Sinuga ära lepiwad. Nüüd palun ma Sind, niisuguste mõrtsukate eest ennast kõrwale hoida. Sest nad ei jäta enne mitte järele, künni Sa nende käe all langed." „Ja kui ma langen!" küsis Raimund. „Kellel on sellest kahju? Vilmut ja tema truu kari saawad rõõmustama, et ma ärateenitud palka olen saanud. Paul saab minu surma läbi Werdenfels'i omanikuks. Ma usun, et ta mind tõeste armastab, aga mu rikas pärandus trööstib teda pea ja Sina, Sa hingad wahest kergem, kui minuga Sinu mälestus minewikust kustub, mis wahest Sinu elu kibedaks teeb." „ Raimund!" See oli üks pool Viha, pool ettewiskamist awaldaw  wäljandus. Raimund pidas kinni ja tasasemalt ütles ta siis: „Wõi saad Sa minu pärast nutma? Walad Sa siis tõeste weel minu pärast pisaraid?" Noor naesterahwas Vaatas tema poole üles ja palawad pisarad nendes andsiwad päriöherrale Vastust. „Sinul ei ole elust ühtegi kasu enam? Noh, siis mõtle minu ja mu suure kurwastuse peale! Kaitse ennast minu pärast!" Kerge puna lendas üle pärisherra näu, nooruse õnne jällepaiste leekis tema silmis, ta astus ruttu naesterahwa juurde ja ütles: „Sinu pärast, Anna? Kas Sa oma Võimust nõnda heaste tunned? Ja Sa ei tea weel ometi mitte, mis Sina mulle ükskord olid. Ainukene päikese  kiir ühes elus, mis täis pimedust ja meele äraheitmist  oli, ainukene õnn, mis mu Vaimu kosutas, et stis jälle unenäuna kaduda, kui ma käed tema järele Välja sirutasin. Ma mõtlesin, et meie lahutus  kõik ära kustutama saab, aga ometi olen seda omas südames kannud, ja üksi see mälestus on mind künni siiamaale elus hoidnud. Sa ei ole teda ka mitte ära Võita jõuudnud, Sa ei ole minewikku ka mitte ära Võinud. Anna peab see unenägu juba otsas olema? Kas ta ei Võiks ennast meie õnneks muuta?" Naimund oli Anna lõrwa astunud, nüüd kummardas  ta ennast pisut ja Võttis tema käe oma kätte, aga Anna kohkus seal juures nii ära, kui oleks uss teda nõelanud; hirmuga lükkas ta Raimundi käe tagasi. Werdenfels kahwatas ära, kui surnu, -ennine läige tema silmis, kustus ära ja tema sugule omane kangus ja külmus awaldas ennast jälle tema jumes, kui ta ütles: „Sull on õigus! Ma unustasin ära mis meid lahutas!" „Anna andeks! Ma ei tahtnud Sind mitte pahandada, see sündis ilma teadmata —" „Et Sa mind tagasi lükkasid! Tõeste! See sündis ilma teadmata ja sellepärast awaldas tä tõtt. Ma tean juba küllalt jätame minewikku minewikuks." „Räägi õigust, Naimund!" ütles Anna tõsiselt ja paludes. „Mis seisis selle kirja sees, mis Sa minule Viimati saatsid? Wahest tegin ma Sulle ülekohut,  Vahest olen ma Sind ilma põhjata hukka mõistnud. Ütle mulle õigust, ma ei taha seda kuuldes  mitte enam Väriseda." „See on hilja!" ütles Werdenfels külmalt. „Sinu tundmus on küllalt selgeste rääkinud, ma ei taha mitte enam eksida. Sa ei tahtnud mu palwet sellkorral kuulda, kui see just mu südame soow oli, Sa ei liigutanud mitte kätgi, kui Vilmut mu kirja tulle Viskas hea küll, siis ei taha ma sellest enam rääkida!" Need sõnad trehwasiwad, Anna pea Vajus rinna peale, aga ta ei katsunud enam õnne, seda saladust teada saada, mis Raimund'i kirjas seisis, kui ta ennast minekule seadis, küsis ta kartlikult: „Ia Sa tahad Werdenfels'i jäeda?" „Ja! Sa oled mind sinna kutsunud, sealt ma nüüd ei tagane. Vilmut Võib kogu maailma minu Vastu ässitada, ma ei tagane mitte, usu mind!" Ta läks. See ei olnud mitte enam ennine unistaja, kes nõnda rääkis ja kelle peale Gregor põlgdusega Vaatas. Ma ei tagane mitte, need sõnad andsiwad tunnistust, et see mees Võidelda mõistis. Anna seisis tükk aega liikumata ühe koha peal ja Vaatas enese ette maha. Siis oli see samm, mida ta suure Võitluse järele iseenesega oli teinud, üsna ilma asja ja. Raimund jäi ja temaga hädaoht, mis teda ära neelda ähwardas. Ta oli pärisherrat üksildusest inimeste sekka kutsunud,  aga ta ei olnud aimata Võinud, et need inimesed tema elule kardetawaks peakflwad saama! Seal sai uks lahti kistud ja Paul Werdenfels ilmus läwe peal, Võerastusega kummardades ütles ta: „Minu onu tahab praegu ära sõita. Ma soowisin  Teid Jumalaga jätta, armuline proua." Anna Vaatas kohkudes tema otsa, äkitselt tuli temale üks hea nõuu meelde ja ta palus teda ligemale  astuda. „Herra von Werdenfels, palun Teid mõni minut ootada!" Paul tegi, kuida kästi, aga ta Vaatas uurima pilguga ja suure rahutusega noore proua peale, kelle jume wäga kahwatanud oli. „Ma olin Teie kõnelemise juures Vilmutiga, ilma tahtmata pealkuulja. Teil oli sellkorral nõuu niisugusel kardetawal ajal Naimundi von Wcrdenfels i jõuudu mööda kaitsta. Teie tahate ometi sõna pidada?" „S a k a l a" SB. IBBS.