Bob Ellerhein. Kirlutanud M. Põdder. XIV. See lugu oli von Dornheim'ile täieste arusaamata. Teda ei wõetud mitte wasta, ei tahetud wasta wõtta, ehk tema küll just lubatud tunnil oli tulnud! Mis see pidi tähendama? Aga tema ei hakkanud mitte pikemalt järele pärima, waid pööras ennast järsku kanna pealt ümber ja sammuS ukse poole, mis ikka auupaklikult kummardaja  Shang temale nobedaSte awaS. Wäljas kargas tema trepi eeS ootawa hobuse selga ja kihutas kapakut sõites edasi, üks kõik kuhu poole, seda ei pannud tema tähelegi. Ta märgas aga, et ta weri keema hakkas ja otsaesisel wihasooni paisutas. Mis see ommeti oli? Kas see pidi wastus olema tema kirja peale, wõi mis? Ei, see oli sontumaks wõimatu.  Seks ei olnud ju mitte mingisugust põhjust, ja see oleks ju liig häbemata temp olnud. Ei, seal pidi üks töine põhjus olema. Wast oliwad mõlemad wanemad  isekeskes sõna wahelduses olnud ehk Mea ei olnud weel mitte järele andnud ja oli neid palunud, et nad otsust andma sõna töiseks korraks jätaksimad. „lah, nõnda'p see lugu saab olema," trööstis ennast von Dornbeim.  „Küllap nad mulle pea kutse ehk seletuse kirja saadumad." Aga see arupidamine ei jaksanud sugugi tema rahutumat südant waigistada. Temal oli säherdune tume tundmus, nagu koguks ennast üks must pikse pilw tema pea kohta kokku. Tema läks kasinasse wõi ohwitseride klubbe peale, kuS tema lõunat sõi ja künni widewikuni aega wiitis. Waewalt oli tema koju jõuudnud ja ennast sohwa peale firukile lasknud, kui tema denshtshik sisse astus ja teada andis, et wäljaS ootawat wana juut Benjamin ja paluwat ennast leitnandi jutule. Tema olewat juba lõune aegu ükskord seal käinud ja mõnda aega oodanud. Leitnand nais juudi tulekut wist isegi juba oodanud olewat, sest ta käskis teda warsti ette lasta. Wist oli neil jälle mõnda raha aSja sobitada. Mõne silmapilgu pärast astuS ka wana Benjamin tuppa, tõmbas selja küira, sirutas kaela wälja ja hüidis kirewa healega: „Soowin heed õhtust!" „Noh, mis sina muidu weel lausud, wana Benjamin?  KaS oled minu kirja kätte saanud ja tood minule nüid häid sõnumid?" „Minu olep kill kirja kätte saanud. Oi, oi, olep waga ilus kiri. Wega palju auu wana Benjaminile, oi, oi! olep liig palju auu! Minu ei ootap ka mitte sugugi, et leitnandi isand wõtap waewaks, et ise tulep wastuft otsima. Ei, ei, seda ei weip mitte olema, wana Benjamin tulep parem ise leitnandi isandi juures, on temal ometi weel jalad, mis käivad. Oi! „Noh, siis on asi selge. Seda ma lootsin ka, et sina mitte wasta panema ei hakka. Oled ju ikka kaunis mõistlik mees olnud nii palju kui teie sarnaste seast üleüldse mõistust leida on ja oskad ka oma kasu tähele panna. See on siis hea, et sa minu seletusest aru oled saanud." „Oi, suur auu, wega suur auu, waesele juudile, aga minu ei weip see kord mitte auuliku leitnandi isandi tahtmist teita. Ei weip sugugi mitte, Jumala eest ei weip mitte!" „Ära ilmaegu lorise! Seal ei wõi mingisugust takistust enam ees olla. Sellepärast ära tee tühje wigurid,  ma tunnen find juba!" „Aga minu ei weip mitte. Kes olep ka neinnd, et kotka pojast ja kebliku tütrest on saanud pesa ehitajat? Kotkas olep suur, oi, wega suur ja kuri lind!" hüidiS juut ühte puhku kast lautades. „Tema teep pesa kõrge kalju wõi suure, suure puu otsa, keblik aga maa peale kadaka peesa alla." „See on tühi töö, et sina minule oma looduse tarkust hakkad ette lugema," hüidis leitnand, kes sugugi juudi piltlikust kõnest aru saada ei jaksanud, pahasel toonil, „ütle selge sõnaga, kas tahad anda, wõi mitte? Räägi lühedelt ja asjalikult." „Suur auu, wega suür auu," waStas Benjamin pea paremat, pea jälle pahemat jalga kergitades. „Seda minu ilmaski ei weip lubada. Ennemalt laseksin mina ise ennast ehk teda era tappa. Oi wei! Minu Rebekka peeb jeema uskuma Abraami, Jsaaku ja Jakopi Jumala fiSse, tema peeb teitma seedused, mis Moses meile olep andanud." „Aga juut," käratas leitnant, „mis finu Rebekka, sinu tütar puutub. Minule wõib see ommeti üks kõik olla, kas tema Mosese ehk Hottentotlaste usku on. TõeSte minu kannatus hakkab lõpma. Kui sinul targemat  minule rääkida ei ole, siis sea aga oma koiwad sõuudma ja katsu, et sa terwe nahaga uksest wälja saad." „Minu ei teap mitte, miks leitnandi isand olep nii kuri, kui minu itlep, et weima anda temale oma Rebekka? Olep ju töine asi raha, töine asi titar! Weime ikka jeeda sebrad, kui mina ka mitte ei weima temale anda Rebekka, kellel juba olep isegi peidmees." „Pagana päralt, Benjamin," hüidis von Dornheim  suure healega naerdes, „miS sina ommeti jampsid? sina oled ju päris puru hulluks läinud. Hohohoho! Kes siis sinu tütart on tahtnud? Tema on küll kaunis iluS tüdruk, ta wõiks wast ka hahaha haa!" „Miks Teie pilkab siis mind, miks Teie naerab minu titart?" Hüidis juut ennast sirgemaks ajades, kuna leitnand naern hoop ikka weel edasi kestis. „Miks Teie siis kirjutab minule niisugune kiri: „Kergeste auustatud, isalik seber!" Minu näitab warsti Teile see kiri, oi!" Juut hakkas oma wammuse põue kobima ja wõttis ühest raSwasest taskuraamatuft kirja wälja. Leitnandi naer oli järsku waikinud ja selle asemele tarretav? ehmatus astunud, sest üks hirmus mõte käis kui wälk tema peast läbi. „Siin olep selge adress: Benjamin Goldman ja siin," ütles juut kirja ümber pöördes, „olep leitnandi wapiga pitser ka. Ega mina ommeti ei waletap, Jumal  hoidku!" Leitnandi olekus oli hirmus muutus sündinud. Ta nägu oli kahwatanud, silmad tikkusiwad koobastest wälja paisuma, keha üle käisiwad wärinad. Aga tema oli ehmatusest nõnda kütkendatud, et tema keeltki liigutada ei saanud. (Järg jäeb tulema.) Külgehakkawaist haigustest. Wiljandi Eesti Põllumeeste Seltsis peetud kõne N. Sõrd stull. meä. IV. Enamiste ei olnud joogi wefi enne tõbe hakkamist ka sugugi läbikatsutud, ja seega ka mitte näidatud, kas mitte juba ammust ajast saadik elanikud wett nendesama loomade ja taimede ollustega ja sellesama salpetri hapnikuga  sellsamal hulgal ilma terwise kahjuta joonud ei olnud, kunas tõbe hakkamisel äkitselt West just nende loomade  ja taimede olluste ja salpetri hapniku parast süidlane  tõbe hakkamises olema pidi. Ka ei pantud seda tähele, et ka need inimesed haigeks jäiwad, kes sugugi seda wett joonud ei olnud. Sellepärast ei wõi niisugused puudulikud tähelepanemisel» selget tõsist otsust anda, ja igal pool, kus täieste tõbe hakkamist wälja uuriti, on leitud,  et weel kõhutõbe ja koolera wäljalautamisega tegemist  ei ole, waid et see õhu läbi sünnib. Kõhutõbe ja koolera kihwtid hakkawad kõige rohkem 15—30 aastad wana inimeste peale; kõhu tõbi läheb enamiste tugewa inimeste kallale, kunas koolera ohwriks nõrgad inimesed langewad. Puudulik liha söök ja ihu rikkus weest sandi toitmise pärast, suurendawad koolera wõimu inimese peale halkata. Abid, mida koolera ja kõhutõbe hakkamise wastu tarwitada wõib, põhjendawad ennast nende loomu ja wäljalautamise wiisi peale. Õnnetuseks on siiamaale koolera wastu tarwitud abid seda nõuudmist wähe täitnud,  ja põhjendasiwad ennast rohkem hirmu peale kardetawa  waenlase eest, kui teaduse peale. Abid koolera ja kõhutõbe wäljalautamist ja nende kihwtide edasi kandmist ära keelda, põhjendawad ennast haigete ärawiimise peale majadest, kus töised weel terwed on, terwete wäljarändamise  peale kohast wõi majast, kus tõbi walitseb ja kihwti eemalhoidmise peale, inimeste läbikäimise ärakeelamise läbi. Kõhutõbe ja koolera loomu järele ei kaitse haige ärawiimine  majast terweid mitte seeläbi, et ehk siis haigus temast töiste külge hakata ei wõi, sest seda ei ole jo mitte karta, waid see on üksi seepärast soowitaw, et kui majal kihwti siginemisele sündsad tingimised on, tema siis tõbe hallikaks muudetud saada wõikS. Haige majades piawad iseäralikud  toad koolera tõbiliste tarwis olema, sest et nad üleüldistes  haigete tuades tõisa kange kartusega täidaksiwad. Wäljarändamine majast, uulitsast wõi kohast, kus koolera wõi kõhutõbi tekkinud on, on kui kasulik abi haiguse  hakkamise wastu soowitaw. Tema saab ka rikkaist inimestest tarwitatud, aga üleüldise terwise hoidmise abi ei wõi ta mitte olla, seepärast et teda üksi jõuukamad inimesed  tarwitada wõiwad, kunas waesemad, olgu nad haiged  wõi terwed, oma linna ja oma majasse jäema piawad. Häda ajal aga piaksiwad wallawalitsused siiski selle eest muretsema, et majadest, kus tõbed iseäranis kangeste möllawad, terwed ärawiitud saawad ja watta awalikutes majades peawarjn leiawad. Täieline läbikäimise ärakeelmine maade wahel, kelleS koolera wõi katk möllas ja ka nende wahel, keS ennast kihwti sissekandmise eest kaitseda tahtstwad, on kaua wäga tähtsaks peetud. Selle tarwis seati kindla maa peale soldatist üles, kes läbikäimist naabri linnaga ärakeelma pidiwad, mere rannadelle ehitati sadamates suuri majast, kelles nende laewade inimesed ja kaup, kes kardetawaist kohadest tuliwad, mitu nädalid kinni hoiti, enne kui neid lahti lasti, ja ka nüid wee! on Musta- ja Wahe mere sadamates niisugused ehitused. Aga ka kõige suurema hoole juures ei wõi siiski selle peale kindel olla, et tõbe Lwad tõeste ära kautatud on. Mitmelt poolt saab taadade ja rahwa pidude ärakeelmine  koolera tõbe ajal tarwilikuks ja kasulikuks abiks haiguse wäljalautamise wastu peetud ja soowitud. Suurema  hulga rahwa kokkutulemise juures wõib küll karta, et koolera kihwt ka sinna wiitud saab, ta aga mitte ei tohi äraunustatud saada, et, kui ka walmis tõbe kihwt sinna kantud saab, üksi mõningad inimesed haigeks jäeksiwad,  aga tõbi iialgi möllama ei hakka, kui mitte kohalikud  tingimised seks sündsad ei ole; leiab kihwt aga seal siginemise jauks tarwilikuid tingimist, siis saaks kihwt ka ilma laadata ja ilma rahwa piduta sinna kantud ja tõbi hakkaks selgeste mässama. Näituseks saab Nishni-NowgorodiS iga sui kõige suurem  aastalaat peetud. Laada algusel 1871 surid mõned inimesed ses linna jaus, kes Wolga ja Oka jõede kokkuwoolamise  koha parema kalda peal seisab, koolerasse ära, ja suure kartusega oodati laata, kus sada tuhanded inimesed  kokkutulewad. Aga koolera ei hakkanud mitte möllama, ehk küll ka majad, kelles laat peetud saab, peaaegu üsna pehme ja seega ka koolera kihwti siginemisele  sündsa maa peal seisawad, ja ehk küll koolera kihwt sinna kantud oli, kuidas seda üksikutest inimestest, keS koolerasse ärasuriwad, teada saada wõis. Kõige mõjuwam abi aga kõhutõbe ja koolera wastu on see, et maapind niisugusse olekusse muudetud saab, milles ta tõbede kihwti idanemisele enam sündsaid tingimisi  ei anna, siis ei wõi nad ka peale kihwti sissewiimist möllama hakata. Selletarwis piab maapind kraawide tõmmamise läbi kuiwaks tehtud ja taimede ja loomade mädanewaist ollustest puhtaks hoitud saama, sest kui maa sees loomadest ja taimedest jareljäenud ollust ei ole, ei ole ka tingimised tõbede iwade sündimise ja siginemise jauks enam sündsad. Et seeläbi koolerat ja kõhutõbe eemale hoida wõib, on juba mitmed linnad Inglismaal ja muus Euroopas näitanud. Ka koolera kodumaal, Lõuna-Jndias on nimetatud abid palju awitanud, kõige wähem ei mässa ta Kalkutta linnas enam nii hirmsaste sest ajast saadik, kui kanaalisi temaS tõmmama hakati ja seega Põhja wee wankumist wähendati. Kõigest sellest näeme meie, et meie mitte ilma abita nende koledate tõbede wastu ei ole, needsamad abid, keS ülepea ühe koha terwist parandawad, kaitsewad meid ka kõhutõbe ja koolera eest, ja kui ükskord rahwade käsi nii heaste käima saab, et nad ennast paremine toita wõiwad, ja seega tõbed enam kergeste nende peale hakkata ei wõi, siis saawad nemad nii õnnelikud olema, et nad mitmeid oma terwise kõige ägedamaid waenlasi omast täitsa eemal hoida wõiwad. Katk sai juba 405 aaStast saadik nende haiguste sekka arwatud, kelle kihwt eemale kantud saada wõib ja keS mitte puutumise läbi haigest inimesest terwe külge ei hakka. Põhjused, kes meid sunniwad katku tõbe sellesama seltsi haiguste sekka arwama, kuS kõhutõbe ja koolerat arwatakse, on mamiste needsamased kui seal, ja põhjendawad ennast enamiste katku wäljalautamise wiisi peale. Juba 14. aastasajal, kui katk musta surma näul Eüroopamaal möllas, panti, nagu selleaegsed ajaloo  kirjutajad kõnelewad, tähele, et katk niisama hüppamise  moodi ennast wäljalautas, nagu koolera seda teeb. Katk ei läinud mitte järgemööda ühest kohast töise, waid tema walitses omale kohtasi wälja, tema hüppas üle mõningate kohtade, et nende peale kas üsna wõi mõni aeg armu heita, ehk küll ilmkahtluseta tema kihwt ka nende kohtadesse kantud sai. Linnades, kuS tema walitses, jäiwad üksikud linna jaud ja uulitsad täitsa ilmpuututumata,  kunas töistel uulitsatel wäga palju kannatada oli. Peale selle sai ka siis juba tähelepantud, et katk niiskeid madalaid kohtasi armastas, ja et mitmeS kohtades inimesed, kellel haigetega palju tegemist oli, nagu tohtrid ja tallitajad, mitte sagedamalt katku tõbesse haigeks ei jacnud kui töised inimesed, kes ennast hoolsaste katku tõbilistest  ja surnutest eemale hoidsiwad. Uuema katku tõbede lugu tõendab ka seda, et nemad oma wäljalautamise tarwis  määratuid tingimisi maapinna käest nõuawad. Uuemad  katku tõbed on üksi üksikutes kohtades mässanud, millest wäljapaistab, et nad kohtades, kes seal kõrwas oliwad,  mitte tarwilikuid tingimisi oma siginemise jauks ei leidnud,  sest ilmkahtluseta sai tõbe kihwt ka sinna kantud. Pärsiamaal, kus wiimastel aastakümnetel sagedaste katk tülkati walitsennd on, kaitsewad ennast elanikud seeläbi, z>k 21. Sakala. 1884