mu laps, pole mitte sarnaste õhtukaikude tarwis loodud.  Kas lubate täna kaheksa päewa pärast jälle siin uulitsa nurgal olla, et ma Teie ema järele wõin kuulata?" Tema nähti kahklewat, wiimakS ütleS ta: »»Jah!"" »Ja pange seesama kübar rohilise näukattega  jälle pähä, et ma Teid ära tunnen," lisasin ma juure) ta lubaS seda teha, tänas meel kord, ja oli ruttu ööpimeduses kadunud." ss. „Kui ma tsisel hommikul ülesse tõusin, näitas kõik see. lugu paljas unenägu olewat. Aga Faldner, keS warsi tuppa astus ning eilsat lugu omal õrnal wiifil järele pärima hakas, tuletas mulle meele, et ma mitte und polnud näinud. Asi näitas, hommiku walgel waadatud, ometegi liig imeline olewat, kui et ma seda oma sõbrale oleksin wõinud jutustada." „Aga weel enam kui Faldner'i järelepärimised, piinas mind mu südames weider rahutu olek, millest ma isegi õieti aru ei saanud. Ma sõitlesin iseennast, et ma mitte tema nägugi polnud näinud. ~Mis tarwiS," ütlesin ma iseeneses, „see edewuS? Kui ma paarkümmend pranka kingin, siis wõiksin ma selle eest wähemalt ühe inimese nägu näha saada?" Ja ometi, kui ma tüdruku wiisi üleüldse, mis, nii lihtlane, kui ta ka oli, midagi kõlwatumat olekut ei awaldanud, omale filme ette seadsin, kui ma mõtlesin, kui wäga mu meelepärast tema alandus ja lõbus heal oli, siis pidin teda oma enese pahanduseks igaS tükis wabandama.  Inimese heale sees on imeline wõim, mis weel enne, kui meie ta jume ja silma, enne kui meie rääkija  seisust tunneme, meile selgeste ette määrab, mill wiifil meie temaga peame rääkima. Kui suur wahe on, mitte üksnes kõnewiifi, waid ka heale kola poolest haritud ja harimata inimese wahel, ja selle tüdruku heal oli nii pehme ja õrn, tema wastused, ehk küll lühikesed, tuliwad otse südamest. Kõigel päewal ei saanud ma sellest mõttest lahti, ja kui ma õhtu ilusate, suurtsugu naisterahwa keskeS wiibisin, seisis waene musta kübarakesega tüdruk oma rohilise näukattega lahkumata mu silma ees." päewade sees wihaStafin ma oma rumaluse üle, mille süüd see oli, et ma tüdrukut alleS kaheksa päewa pärast pidin jälle näha saama. Ma lugesin kõik tunnid künni lähema reedeni ära, ning mu meelest oli, nagu poleks terwel suurel Pariifil kõige oma sadatuhandete elanikudega, minu kohta mingit  muud tähtjat asja ega rõõmu, kui Pont de Arts'i kerjaja. Kõigesuguse kawalusega läks mull korda, selleks õhtuks Faldner'i ja töiste sõbrade seltsist lahti saada, ning nõnda pea kui widewik kätte jõudis, läksin ma teele. Minul oli mitu wersta käia, ning aega küllalt järele mõtelda. „Täna," mõtlesin ma, „täna saad Sa selge aru kätte, mis sellest weidräst tüdrukust arwata  tuleb) Sina kutsud teda enesega jalutama, teeb ta seda, siis oled Sa ennast juba esimesel korral petnud.  Ka oma nägu peab ta täna näitama." „Ma olin nõnda ruttu käinud, et kell weel kümme ei olnud, kui ma äraräägitud paigale jõudsin, ja alles kella üheteistkümneks olin ma teda siia tellinud. Ma läksin ühte kohwimajasse sisse, waatafin mõtteta hulga ajalehta läbi —) wiimaks lõi kell üksteistkümmend." „Uulitsal oliwad mõned inimesed, aga niikaugele, kui minu silm ulatas, kusagil rohilist näukattet näha. Ma hoidsin ennast ikka töine poole uulitsa serwa, sest et seal mitmed lampid põlesiwad. Niisugune ootamine on piinlik. Kui temal Sinu kullast küllalt oleks, ja ta sugugi ei tuleks? Kui ta Sinu helduse üle naeraks? Mõtlesin mina edasi tagasi käies. Kell lõi pool kakstõistkümmend,  juba hakastn ma oma rumaluse üle nurisema, seal, umbes kolmkümmend sammu minust, wälkus latri tule walgel rohiline näukatte) mu süda peksis rinnus, ma ruttasin sinna tema ta oligi. „Tere õhtut," ütlesin ma temale kätt paludes, „hea, et Teie tulete) ma uskusin juba, et Teie sõna ei pea?" Tema kummardas, ilma et minu kätt oleks wasta wõtnud ning kõndis minu kõrwal) ta nähti wäga liigutatud  olewat. „ „Mu herra, mu auustatud suguwend,""  ütles ta liigutatud healel, „„ma pidin ju sõna pidama, et Teid tänama. Ma ei tule täna tõeste mitte, et Teie heldusest uuesti andi paluda. Oh, kui lahkeste ja palju olete Teie meile kinkinud! Kas wõib Teile seda ühe tütre tänu, wõiwad seda ühe ema palwed ja Snnesoowitused ära tasuda?"" „Ärge sellest räägime," wastasin mina. „Kudas Teie ema käsi käib?" „„Ma arwan, et jälle loota wõin,"" wastaS ta, „„arst ei anna küll mingit kindlat  otsust, aga ta tunneb enese jälle tngewama olewat. Oh, wdaS tänan ma Teid! Teie kingitusest wõifin ma jälle tugewat toitu walmistada, ja uskuge mind, see mõte, et weel nii häid inimesi leida, on teda peaaegu nõndasama palju kosutanud." Mis Teie ema ütleS, kui Teie koju tulite?" „ „Tema oli minu pärast väga mures, sest et aeg juba nõnda hilja oli,"" vastas tema, „„oh, ta pidi ju üSna wastatahtmift mulle selle käigu luba andma, ning arvas tõeste, et mull keS teab, mis õnnAlS pidi . olema juhtunud. Ma jutustasin temale kõik, aga kui ma oma rätiku lahti võtsin, ja annid, mis ma korjanud,  wäija puistasin ja kulda seal seas, kulda weikese  wask ja hõberaha seas oli, seal kohkuS ta imestusest  aina ära, ja —ta kogeldas, ja ei saanud enam edasi räägitud; mina mõtlesin, ema olla temale paha asju süüks annud ja uurisin küsides edasi, aga liigutama salgduseta tunnistas ta: Ema olla ütelnud, suuremeeleline suguwend pidada kas ingel ehk mõni Prints olema olnud." „Pole ei üks ega töine," ütlesin mina. „Aga kui kaua olete läbi saanud? Kas Teil meel raha on?" „„OH, meil on meel,"" waötaS ta julgelt, kudas tahtis näidata,' aga mina märkasin siiski, kuda ta seal juures tahtmata ohkas. „Ja palju Teil siis meel on?" küsisin ma tungiwalt. „ „Meie oleme sellest ühe aaptegi rehknungi ära maksnud ja ühe kuu maja üüri, ja emale olen ma sellest keetnud, aga sealt on siiski ikka meel üle jäenud."" „Kui wiletsal wiisil pidiwad nad elama, kui nad sellest weiksest summast ühe aaptegi rehknungi, kuu maja üüri ära makfiwad, ja kaheksa päewa keeta wõifimad!  Aga mina tahan karma pealt teada," ütlesin ma edasi, „mis ja kui palju Teil meel järele on." „„Mu herra!"" ütles ta, ja taganes pahaselt paar sammu eemale. „Hea laps, sellest ei saa Teie aru," wastasin mina temale lähemale astudeS; „ehk Teie ei taha liiale aetud häbi pärast seda mitte tunnistada; mina küsin tõepärast, on Teil kusagilt abi loota, kui ka need ülejäenud paar pranka otsas on?" „ „Ei"", ütles ta arglikult ja pehmelt; ole!"" .Mõtelge oma ema peale ja ärge põlake minu abi mitte ära!" Reid sõnu üteldes pakusin ma temale kätt, millest ta kärsitumalt kinni hakkas, ning teda oma südame wasta rõhudes kiitis ta minu heldust." „Noh, hea siis küll, tulge," kõnelesin ma' edasi, kuna ma ta käekõrvale võtsin; „ma ei tulnud õnnetuseks  mitte just kottu, kui ma siia tulin, ning ei võtnud  midagi kaasa; sellepärast saate Teie küll nõnda hea olema ning minuga üheS kuni mu korteri tulema, et ma Teile ema tarvis midagi kaasa võin anda." Tema laskis ennast waitolles edasi viia, ja nõnda armas kui mulle see mõte ka oli, et ma teda ka edespidi  võisin aidata, siiski tegi see mu tundmusele peaaegu  haiget, et ta nõnda tõrkumata kaasa tuli; öösel ühe võera mehe korterisse; aga hoopis tõisite oli lugu, kui ma arvasin. Meie võisime umbes kaks- ehk kolmsada  sammu edasi olla jõudnud, kui ta korraga seisatas ja käe lahti tõmmas. „„Ei, see ei või, see ei tohi mitte olla,"" hüüdis ta ärdaste nuttes. „Mis Teid korraga kurvastab?" küsisin mina, „mis ei tohi mitte olla?" „ „Ei, ma ei tule mitte kaasa, ma ci tohi mitte Teiega kaasa tulla."" „Aga mu Jumal," vastasin mina, kuna ma tegin, nagu oleksin ma pahane. „Teil on tõeSte minu wasta liig vähe usaldust; kui mitte Teie ema ei oleks, tõeste ma läheksin praegu Teie juurest ära, sest Teie teete mulle oma umbusaldusega haiget." „Ta võttis minu käe ja rõhus seda liigutavalt. . „ „Olen ma Teid pahandanud?"" hüüdis ta. „ „OH, Jumal teab, seda ei tahtnud ma mitte teha; andke ühele vaesele tüdrukule andeks, kes eluveel ei tunne; Teie olete nõnda suuremeeleline, ja mina peaksin Teid pahandama?"" „Noh, siis tule," ütlesin mina teda edasi tõmmates,  „nüüd ei ole enam aega viita; on juba hilja ja tee pitk." „Aga tema jäi seisma, nuttis ja ütles tasakeste: „„Ei, millegi hinna eest ei tule ma enam edasi!"" „Aga keda Teie siis kardate? Teid ei tunne ju keegi inimene, Teid ei näe ju keegi hing; Teie võite julgeste kaasa tulla." „„Ma palun Teid Jumala pärast, jätke mind rahule! Ei, ei, mä, ei tohi mitte tulla, ärge mind enam vaewake."" Tema värises; ma tundsin ära, kui ma temale veel korra ta ema viletsust oleksin meele tuletanud, siis oleks ta wa'est kaasa tulnud, aga vaese tüdruku hirm liigutas mind wäga." „Hea, siis jäege siia," ütlesin mina. „Aga ütelge mulle, kas Teie vahest tööd mõistate teha?" „„Küllalt, mu herra,"" wastaS ta oma filmapisaraid  kuivatades. „KaS võiksite vahest minu peenemat pesu oma hoole alla võtta?" waStaS ta wäga kindlalt. „„SellekS ei ole meil ruumi."" „Siin on üks walge rätik," kõnelesin mina edasi. . „KaS Teie wõiksite mulle niisugusid rätikuid poole tosinat  muretseda ja malmis teha?" „Tema maataS rätikut ja ütleS: „„Wäga hea meelega ja õiete peenelt tahan ma nad õmmelda!"" „Oma enese häbiks pidin ma nüüd ometi raha wälja wõtma, ehk ma seda estte küll ära salgasin." „Ostke kuus niisugust rätikut," kõnelesin ma edasi, „ja kaS Te wõite ehk kolm neist pühapäewa õhtuks malmis teha?" Tema lubas seda; mina andsin talle meel midagi ema jauks ning ütlesin, et ma nüüd selle waSta mitte walmistatud pole, maid pühapäew enam wõida nende heaks toimetada. Tema tänas südamlikult;  see nähti teda rõõmuStawat, et ma talle tööd andsin, sest kord naljatas ta sellest, kui ilusaste ta rätikud tahta teha, nõnda küsis ta mind koguni, kui ma mitte ei eksi, kas ta mitte Inglise palistust ei tohiks õmmelda? Mina lubasin talle kõik, aga kui ta nüüd tahtis Jumalaga jätta, hyjdfin ma teda meel tagasi. „Ähte asja peate Teie nüüd ometi meel.mulle meeleheaks  tegema," ütlesin mina, „see on Teil hõlbus ja wõite seda julgeste teha." „„Ja mis siis?"" küsis ta. „„Hea meelega tahaksin ma kõik Teie eest teha."" „Laske mind seda kadedat näukatet üleSse tõsta ja Teie nägu waadata, et ma tänase õhtu kohta wähemalt  ühe mälestuse wõikfin kaasa wõtta, sest ma pole Teid ju weel näinudki." „Tema hoidis kõrwale ning tõmmaS katte seda kõwemine näu ette. „,,Ma palun, ärge nõudke seda mitte,"" wastaS ta ja nähti pisut aega iseenesega wõitlewat; „„Teile on ju Teie heateud ilusaks mälestuseks; ema keelis mulle kõwaSte ära näukatet lahti wõtta, ja ma tõendan  Teile,"" lisas ta juure, „„mina olen inetu kui ' õõ, Teie saaksite ennegi ehmatama!"" „Aga see wastatõrkumine äritas mind weel seda enam; tõeste inetu tüdruk," mõtlesin ma, „ei räägi oma inetusest mitte nõnda, ma tahtsin näukattest kinni hakata, aga nagu angerjas puikles ta kõrwale ja ruttas edasi. Imestades waatasin ma takka järele, umbes wiiskümmend sammu eemal jäi ta seisma, lehwitaS minu walge rätikuga, ja hüüdis oma hõbeheleda healega: „,,Head ööd!"" (Järg jäeb tulema.) Õhulaewast. Kõne Eesti Kirjam. Seltsi koosolekul 26. Weebruaril 1882 pidanud swä. A. Sörd. 111. Mitmesugused imelikud mõtted tungiwad sõitja südamesse, kui ta maa asemel pilwede salkafi enda all näeb ja laewake koledast pilwewaikusest ümberpiiratud on, sõitja ennast ühe koha peal arwab seiswat ja ta wiimati palju kõrgemas kohas pilwedest jälle wäljasõidab,  oma all näeb ta pilwekünkafi, orgufi ja mägesi, oma pea kohtas aga ilmäramääramata taewa wõlwi, kelle ruumi sees tihti linnukesed lennawad. Selle juures  lennab õhu-laewake 4 —7 penikoormad tunnis. Üks õhusõitja tegi kaks ööreifi, kus ta kõik öö läbi pimedate pilwede sees sõitis, ükskord Pariisist kuni tagapool Orleanõ'i, teinekord kuni tagapool Köln'i linna, öö ja pilwede pilkne pimedus kattis laewa. Et mitte tuld põlema panna, mis wäga kardetaw on, sest et wefiniku omadus on wäga kergeSte wäikse walguse  heledusega põlema hakata, ja pomm mitte ei lõhkeks,  wõttiS ta wäikse kristalli kuuli ja pani läikiwaid insektist sinna sisse, et nende kumal numrid wiisika instrumentide peal oma ees näha wsiks. Taewa wõlwi mägedes oli kuulda konnade karjumist, metsade lohisemist  ja jõgede woolamist, kaugel oli pitkne nähtaw. Uks teine kord sõitfiwad reisijad õhtu CalaiS ligidalt wälja, saiwad õhust põhja mere peale aetud, kaua ootsiwad nad waStatuult, keS neid oleks jälle tagasi wiinud, aga asjata, suure waewaga läks neil wiimati  korda randa jõuda. Kui pomm üle küla sõidab, siis teretawad teda kanad, pardid ja anid suure kisaga, koerad huluwad, pääsukesed ja kured poewad täis hirmu oma pesasse, liblikad aga lennawad laewa ümber ja saatwad jat 3 —7OOO l kõrguseni. Tihti wõetakse tuist suure kõrgusesse ligi, seal jäewad nad uimaseks ja kangeks; wisatakse neid laewast wälja, siis kukuwad nad kui tinatükid maha. Mõned katsuwad lennata, aga asjata. Üks oli nii kawal, et ta omale pommi ülemal  pool rõnga otsaS aset wõttiS; ta jõudis nõnda eluga jälle maa peale. Inimesed on tihti wckga ebausklikud tzhulaewa pommide juureS olnud. Kui 1783. aaStal OoneSse linna juures professor Charles i shulaew randa läks,