Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L-n. VI. „Sina oled rumal, tänamata laps!" ütles Anna. „Oled Sa juba ära unustanud, mis ta meile tegi, kui meid ükski ei aitanud peale wanemate surma? Sell korral ei olnud tema sissetulek mitte nii suur, ja ehk ta küll ka oma ema eest muretsema pidi, siiski ei wiiwitanud ta mitte ühte silmapilku, meile oma abi pakkudes. Sa olid siis alles kuue aastane, ja sellepärast ei tunnud Sa meie elujärge." „ Sellepärast oli mull ka wõimalik, tema juures wälja kannatada," seletas Lilli. „Tema piinamisele olin ma liig weike ja rumal ja sellepärast jättis ta mind tädi hooleks; aga kui see suri, said Sina mehele ja wiisid mind kooli. Aga Sinu kallal on ta oma kaswatuskunsti iseäranis näitanud. Kuis Sull wõimalik oli, seda wäljakannatada, ei mõista ma mitte minul oleks see küll wõimata olnud." „See on tõsi, Sind oleks see raudne käsi murdnud,"  ütleS Anna tõsiselt. „Ma olen kugewama loomuga ja wahest on see waljus minule heaks olnud, sest ta karastas mind elule." „la, mõnikord oled Sina ka wali; seda oled Sa wist temast õppinud, ja kõige waljum oled Sa iseenese wastu." „Sinu wastu ka?" „Ei mitte, Anna! Nõnda ei mõtelnud ma mitte!" hüüdis noor neiu oma õe kaela ümbert kinni hakates. Mõlemad õed oliwad wäga töine töise sarnased, aga seal juures töine töisest ka isesugused. Noore neiu pikkus ulatas waewalt Anna õladeni; tema pikad pruunid juuksed oliwad sedasama wärwi, kui tema Selgi, aga see läikiw, imeline hiilgus puudus neil. Lilli pruunid silmad waatasiwad kelmlikult ja rõõmulikult ilma sisse ja tema roosikarwa nägu ei awaldanud mitte kindlat tahtmist. Wanema õe ilusus wõitis iga ühte, kes teda nägi; noorem õde oli nõndasama  ilus, aga tema loomuses puudus see wõitja olek. „Mis rääkis Gregor Rosenbergi müümisest!" küsis Lilli uudishimuliselt. „Tahad Sa. selle mõisa ära müüa? Ma mõtlesin, et meie siia elama jäeme." „See oleks ka minu soow olnud, aga see on wõimata. Rosenberg pärib suurt wiisi maja pidamist ja meie peame lihtsamalt elama hakkama." „Kas Sa ei ole siis mitte rikas?" küsis laps imestamisega. „Teie elasite ju nii suureste pealinnas." „Ma olen lesk," ütles Anna. „Hertenstein'i rikkus lõppes tema surmaga otsa, ja kui meil ka waesust karta ei ole, siiski peab mõnigi asi meie tulewases  elus ennast töiseks muutma." „Minul on üks puhas, kuhu meie läheme, aga mitte Gregori juurde. Aga millal paned Sa omad leina riided ära, Anna? Sa ei ole weel kakskümmendneli  aastat wana ja ei wõi sellepärast, et Sa lesk oled, eluaeg musti riidid kanda. Suwel saab just aasta mööda, kui Sinu mees suri; Sa ei wõi tema pärast igaweste leinata, pealegi oli ta seitsekümmendkolm  aastat waua!" „Arwad Sa, et ma Hertenstein'i ei armastanud?" „Miks mitte," ütles laps. „Wanaisat peab ka armastama ja ma arwan, nõnda wõis Sinu armastus  ka tema wasta olla. Mina pidasin teda ikka wanaks isaks ja Sinule näitas ta wist seesama olewat, muidu ei oleks Sa pulma päewal mitte nii kibedaste nutnud." „Minu pulmapäewal?" küsis Anna kohkudes, „Sina ekfid, Lilli." „Ma ei arwa mitte altari ees; seal olid Sa nõnda rahuline ja külm, kui mõni marmori pilt, aga enne seda, kui Sa arwafld, et Sa üksi oled. President  saatis mind hommiku wara ühe lillekimbuga, mida ta pealinnast oli tuua lasknud Sinu tuppa. Ma astusin tasa sisse ja tahtsin Sulle riidesse panemise  juures rõõmu teha, aga kui ma ukse lahti tegin, oli Sinu walge atlaskleit istme peal, selle peal walge loor ja Sina olid põlwili sohwa ees ja nutsid nõnda kibedaste, kui tahaks Su süda lõhki minna. Kui ma Sind hüütsin, tõuusid Sa üles, kuiwatasid omad silmad ära ja keelasid mind, seda ' rääkimast, mis ma näinud olin. Ma olin sell korral alles weike jcr rumal, aga nii palju teadsin ma juba, et siis mitte nii kibedaste ei nuteta, kui ühele mehele minnakse, keda armastatakse. Ma tean wäga heaste, Gregor on Sind seda tegema sundinud ja temal enesel oli hiljem selle üle kahju; ta oli kahwatanud, kui surnu, kui ta teid laulatas ja ma nägin jelgeste, et ta kast wärises, kui ta seda õnnistamiseks Sinu Pea peale Pani." Noor neiu jutustas kõik wahet pidamata, mis ta sell korral näinud ja meeles pidanud oli; ta oleks weel edasi rääkinud, aga Anna keelis seda ära. „Ole wait Lilli! Sa räägid asjust, mis Sa ei tunne! Sina olid siis alles kümne aastane laps ja oled omas lapsikus meeles kõik kokku riiminud, mis sugugi tõsi ei ole. Gregor ei ole mind mitte sundinud  ja ma ei oleks ennast mitte sundida lasknud; ta andis mulle paljalt nõuu. Priitahtlikult olen ma Hertenstem'ile kätt annud ja mitte ühte silmapilku seda kahetsenud. Niisugust juttusi ei tohi Sa enam ilmaski ajada." Need sõnad kõlasiwad LiH kõrwus wäga waljult ja sellepärast pidi ta juba nutma hakkama, kui uks lahti läks ja üks naestcrahwas sisse astus. Sisseastuja  näitas wanem olewat, kui Anna; ta wõis umbes kolmkümmend aastat wana olla. Ta juuksed oliwad pruunid ja silmad elawad; sõbraliku teretusega astus ta ligemale. „Meie oleme wäga kauaks wälja jäenud, armuline  proua, aga Lilli on Teile wist pihtinud, et tema üksi hiljaks jäemise juures süüdlane oli." „Ma ei tea weel midagi," ütles Anna, kuna ta noorem õde pahaselt kõrwale pööris. „Meie sõitsime õigel ajal ära, aga Lilli ei jätnud  enne järele, künni meie wankrist wälja astusime ja jala Felseneck'i kaudu edasi tulime. See kõrwaline  tee on terwe tund aega kõweram." „Ma tahtsin üks ainus kord äranõiutud lossi näha," ütles Lilli oma pahandust unustades. „Nende nelja nädala sees, kui ma siin olen, olen ma temast palju kuulnud, kuhu ükski inimene sisse minna ei wõi, aga näha pidin ma teda saama! See on üks tõsine nõialoss, nii suur ja uhke, nagu ennemuistise juttude sees see ette tuleb, aga ümberringi oli igal pool surnu aia waikus, kui oleks iga inimene seal ära surnud. Isegi mõista! Lossi sees istub see metsaline, kes iga ühte ära surmab, kes sinna sisse juhtub minema." „Ei mitte, Lilli, see ei ole tõsi," ütles neiu Hofer pühalikult. „Herra von Werdenfels ei ole weel ühtegi inimesi ara surmanud." „Mitte?" küsis Lilli. „Ma ootasin igal silmapilgul,  et üks hirmutav) kujutus lossi wärarvast pidi wälja tulema, aga selle asemel tuli üks ilus noormees  püssiga ja jahitaskuga lossist wälja ja teretas meid wäga auupaklikult. Kudas on tema sinna sisse juhtunud? Ma arwafin, et kogu Felseneck'is muud ei ole, kui hirmutawad kujutused. „Lilli, ärge naljatage mitte nõnda jumala kartmatalt!"  hüüdis neiu Hofer enese ette risti heites. „Teie ei tea, missugused hirmsad saladused Felseneck'is warjul on!" Ta tegi oma näu seal jumes tõsiseks ja Lilli kuulatas suure himuga seda, mis nüüd pidi tulema, aga tema suureks pahanduseks tegi Anna niisuguste seletustele otsa peale. Noor naene ei näkanud selle juttu kohta ühtegi osamõtmist; ta oli balkoni ukse peale astunud ja ütles: „Ärge täitke Lilli maimu mitte niisuguste juttudega;  kes usub neid muinas juttusi!" „MuinaS jutud!" kordas töine pahaselt. „Ma tean, et need mitte muinas jutud ei ole. Minu isa oli kaua aega Werdenfels'is metsawaht, enne kui ta Felseneck'i metsaülema ametit enese peale wõttis ja tema oli see, kes poolsurnud lossi omaniku maimude mäelt alla tõi. Teie tunnete ommeti maimude mäge, Lilli?" „la, ja seal ülemal istub jääneiu!" naeris Lilli. „Seda kuulsin ma juba lapsena, kui ma alles papi Gregori juures olin. Ma oleksin teda hea meelega näha tahtnud, aga tall ei näkanud lusti olewat, ülemalt alla tulla." Jumal hoidku meid selle eest!" ütles neiu Hofer ehmatusega sinna wahele. „Kas Teie seda wanasõna ei tunne: „Kui jääneiu alla orgu tuleb, siis toob ta hukatust?" „See wanasõna ei waleta mitte," ütles Anna külmalt. „Waimude mägedelt puhuwad sügisel ja talwel tormid, nõndasama tnlewad sealt ka lawined. Ja selles mõttes on Teie jääneiu juba mitu korda orgus elanikudele õnnetust saatnud. Rahwas, kes alles rumal on, annab muinas juttus looduse wäeke ühe keha, aga haritud inimesed peaksiwad endid niisugusest  ebausust kaugel hoidma." Nende sõnadega tegi ta balkoni ukse lahti ja astuS wälja, kuna neiu Hofer kihutatud näul tema järele waatas. „Armuline proua on priimaimuline," ütles ta. „Pealinnas on kõik juba nii haritud, et sarnaste juttude üle naerawad ja Teie, Lilli, teete sedasama. „Ma kuulen müinas juttusi wäga hea meelega pealt; jutustage aga edasi, neiu Hofer! Kuis on Werdenfels'i ja maimude mäega lugu; ma olen nende üle igal pool mõistatusi kuulnud, aga kohegilt ei ole ma meel selgust saanud!" Neiu Emma ei lasknud ennast mitte kaua paluda, waid hakkas marssi peale. Esiotsa jutustas ta tasase, sosistama healega, aga aega mööda tuliwad sõnad ikka waljumalt suust mälja. „Kaua, kaua aja eest —" alustas ta. „See lugu läheb maga kenaks!" ütles Lilli sinna wahele. „Nõnda alustamad kõige ilusamad jutustused. Ah, kaua aja eest wahest saja aasta eest?" „Seda küll mitte!" ütles neiu. „Tulewal aastal saab nelitõistkümmend aastat tais, kui Werdenfels  ära põles ja kohe peale seda kadus noor herra. Teda ei olnud kogu lossis näha. Pika kuulatamise järele tuli mälja, et ta mägedesse olla sõitnud, aga kui päew ja öö mööda läksiwad ja ta weel mitte tagasi ei tulnud, armati, et tall õnnetus on juhtunud. Wana herra, kes enne omast pojast suurt ei hoolinud, oli selle juhtumise üle wäga kurw ja saatis igale poole käskjalad mälja, teda otsima, aga kui kõik niisama targalt tagasi tulnud, kui nad läinud oliwad, wõttis minu isa tema otsimist enese peale. Pea leidsimad nad tema hobuse maimude mäe jalal ühe heinamaa peal peremeheta norutawat. Baron Raimund oli, nagu pärast mälja tuli, mööda mäge üles läinud ja ära eksinud; pool surnult leiti teda lumega täidetud lõhestiku kaldalt. Tema juures ei nähtud kõige mähemat elumärki ja igaüks armas teda täieste surnud olewat. Aga kõikide imestamiseks ärkas ta arsti abil jälle elule, aga üsna terweks ei saanud ta mitte. Ja sest ajast saadik on ta ära neetud." „AH, ära neetud?" ütles Lilli, kes sest sõnast ja tema tähendusest mitte aru ei saanud. „Kas see hirmus on?" „See on wäga hirmus'" kinnitas neiu Hofer. „Jääneiu on teda seal musutanud ja kes ükskord tema jääsete käte wähele on juhtunud, see on kõigide inimeselikude tundmustele surnud ja ei ärka enam iial elule. Ma olen noort herrat enne wäga heaste tunnud, aga sellest juhtumisest saadik on ta ennast tundmataks muutnud. Enne oli ta wäga sõbralik ja lahke kõikide wastu, aga tema haigusest saadik on lugu hoopis töine; ühegi inimesega ei rääkinud ta ühte sõna, kedagit ei lasknud ta §nese juurde tulla." Lilli kuulatas suurte silmadega ja pärani suuga pealt; see ennemuistine jutt oli wäga tema meele järele. „ Sellepärast on ta ka Felseneck'i omaks eluasemeks  walinud, sest seal wõib ta alati maimude mäe ligiduses olla. Talupojad arwamad, et ta seal kõiksugu  nõiduse tukka teeb. On see tõsi, et ta Werdenfelsi põlema süütanud on?" „ Jumala pärast, ärge rääkige sellest midagi, Lilli," hüüdis neiu hirmuga. „Sellest ei wõi mitte awalikult rääkida." „Aga salaja kõneleb sellest terwe ilm ja minule jutustas seda meie kärner, wana Jgnats. Ta tõendab, et see tõsi olla. Kas teate Teie selle asja üle rohkem?" „Ei ma ei tea sellest sugugi rohkem, töised. Aga see on tõsi, et ta peale põlemi Werdenfels'i ei tulnud. Tema isa ei teinu midagi mälja, mis tema üle räägiti ja sõitis suguse uhkusega läbi küla, kui enne. Pea herra surma katsus Raimund rahroast enes lepitada, aga see ei läinud mitte korda ja s> elab ta kõigist inimlikust ümberkäimisest ära l omas Felseneck'i lossis!" „Aga seal elab ka inimesi," tõendas Lilli, kes enne selle üle oli kahklenud. „Kes oli see noor kütt, kes meile wastu tnli?" „Waheft Paul von Werdenfels, wana herra wenna poeg; ta olla sinna külaliseks tulnud." „Aga mis elu wõib temal selle hirmsa onu juures olla! Ta oli nii sõbraliku näuga ja teretas mind nõnda auupaklikult, nagu oleksin mina mõni würsti tütar. Kohtunõuunik teretab mind nagu last ja Gregor tahaks mind igapäew kord karistada? Kas Anna weel ikka wäljas balkoni peal on?" Nende sõnadega kargas noor tütarlaps tooli pealt üles ja ruttas ka wälja/ Anna oli, ehk ilm täna küll wäga külm oli, ikka weel wäljas. Ta waatas üles mägede poole, „S a k a l a" IBBS.