puhkada. Konsuli nime oli ta see läbi saanud, et ta kord ühe wäikese riigi konsuli ametit toimetanud oli. Breemenis oli ta üsna unustatud, sõpru ei olnud temal ja waenlasi ka mitte; ta oli aega mööda kõigist ära unustatud. Kuida näha, olikonsuli nõu niisama sugust testamenti teha, nagu Miller seda ükskord teinud oli. KaS ta selle juures ilusa Meeta pääle mõtle? ? Wõi oli ta tõesti Bronnerile tõutanud tema tütre eest hoolt kanda? Paneme seda imelist meest natuke lähemalt tähele. Päew pärast Aleksander Windheimi  sennatulemist mässis ta ennast suure kasuka sisse ja sammus metsa ülema maja poole. See oli ühel ilusal, selgel, aga wilul sügisesel päewal. Ergul päikse paistel oliwad wana, lagunenud maa wigadused selgesti näha. Konsul Dewald ei olnud ise kaual ajal siin käinud ja kohkus nüüd maja lagunenud  katusse, rippuwate akna ruutude ja ilma warbita seinde üle. „Ja siin tahab üks mõisnik elada?" pomises tema. »Tõe poleft, see wacne mees peab tõeSte maailmast tüdinenud olema, aga on ehk ometi õnnelikum kui mina!" Tema tahtis ust lahti teha, aga see oli lukkus. Tema kopputamise pääle tehti uks lahti, millest üks habenega mehe nägu wälja waatas. ~KaS on herra Windheim kodus?" .Jah, aulik herra!" „Kas wõiksin ma temaga kokku saada?" ~Tema on meel woodis. Keda pean ma temake teatama?" „Konsul Dewaldi." „Minu herra on mulle käsku anuud teid igal ajal enese juure laska. Palun silma pilk oota." „Mina näitan selle herrale niisama meele järlele olewat kui tema minule!" mõtles konsul. Maja sceS pool oliwad sammusid kuulda, mis treppi mööda alla tuliwad. Warsi selle pääle sai uks lahti tehtud, mis igal silma pilgul ähwardas kokku langeda. Sumbunud  õhk, mis kaua aega kinni hoitud majas aset oli, tungis sisseastujal wastu. Pead wangutades aStus ta poriga kaetud treppi mööda üles. „Kuidas on su nimi, mu sõber?" küsis ta teenrilt. „Tobias," konsuli herra„Üks  muistine Juudi nimi, mis mulle wäga meele järele on." „Minu meele järele ei ole ta aga mitte, herra konsul!" nurises wana teener. „MikS mitte?" „ Selle pärast mitte, et mu wana aegne nime kaim pime oli, ja mina omale need samad päewad kätte kardan tulewat. Mida wanemaks ma lähen, seda waesemakS jääb mu silma seletus," „Hcida ennast aga Jumala tahtmise alla." „Seda pean ma juba, herra konsul." „Ja saa targaks kui Tobias." »Saabnäha kui targaks siin saada wõib." Tobias tegi ukse lahti, ja konsul Dewald  astus ühte tuppa, mis kaunis heaS korras oli. Mõned Dewaldi mõisast toodud  maja asjad oliwad sääl sees. Aleksander  Windheim oli woodist wälja tulnud ja wõttis oma wõerast uhkes öökuues  wastu. Mõlemad teretasiwad teine teist kui ammust tutwat, ehk nad küll ainult ühe päewa eest teine teist esimist korda näinud oliwad. „Kas tahate siis tõesti siia elama jääda?" „ Nõnda kaua kui ma wõin ja kui midagi  wahele ei tule, siis kõige oma elu aja," wastaS Aleksander sigarit põlema süüdates, mida ta omast reisi paunast ivälja wõttiS. „Mina olen teiste inimeste seas elamisest nõnda tüdinenud, et mul see üksik elu siin otse kosutaw on. Herra konsul, lubage et üht tähtsat asja teilt küsin." „MiS asja teie siis teada tahate?" „KaS siin ümber kaudu ka naisterahwaid on?" „Pääle minu wana perenaise mitte ühtegi." „KaS wõib siin siis kõik metsad läbi käia ilma, et sarnast hirmutawat elukat, kes meile meestel ristiks loodud on, näha oleks?" „ Selle pääle wõite kindel olla. „See on hea; see hirm waewai mind juba kõik see öö." .Kardate teie siis naiSterahwaid?" „Just kui waimusi ja tontisi. Sagedasti  näen mina neist und ja ärkan kohkudes  ulesse. Pea sirutab üks oina käe minu järele wälja, teine ähwardab mind sõrmega, kui oleks mina teda pahandanud, kolmas naerab' mulle hirwitades waStu; neljaS tahab mu ümbert kinni hakata, wiieS naeratab mulle lauldes wastu -- herra konsul, ma wõiksin teile wähemast wiiskümmend sarnast nähtust ette tuua, mis kõik püüawad wõrgutada. Kas see ei ole imelik? Aga mida enam ma neist unes waewatud saan, seda enam wihkan ja põlgan ma neid. Teises reas seisawad praeguse aja noored mehed. Oh taewakene, kui tühised ott ka nemad! Nendel ei ole wiisakaid kombeid ega wiisisi; ei teadusliku ega seltsliku haridust ja sääl juures on nad truuseta ja kõikuwad nagu naisterühmad!" (Järg tuleb). Eesti Püha Kirja ISV-aastane juubel. Selle kiituse lauluga ja südamliku rõõmuga  terwitagu iga Eesti wend ja õde uut aastat, seda aastat, millal maailma ja siis ka Eesti tähtsam, kallim raamat, meie Piibel,  oma 150 aaõtalist sündimist pühitseb. Nagu lapsed ja lapselapsed armsa wanaisa  mälestuse päewast sooja tundmustega ja palawama õnnesoowidega ja palwetega osa wõtawad ja rõõmsad on rõõmsaga, nõnda täidab ka EeSti Püha Kirja aaStapäew  meid kõiki rõõmuga ja auupakkudcS ja auukartust täis waatame täuawu oma «vaimuliku  ja waimu-wara wanaisa ja põhjendaja  pääle. Sest see waim, mis selles raamatus  elab ja walitseb, see waim on Eesti nurmel surnukuudest läbi kohisenud ja elu ning äratust neile sisse õhutanud. Ja missugust rõõmuStawat elu! Waimulik põld, mis seni kui põlenud kõrbe, kui kõmaks sõtkutud sööt, surnud ja eluta oli, see lõi haljendama, lõi roheliseks niiduks, wõrsuwaks  oraseks. „RahwaS, kes pimeduses käis, oli suurt walgust näinud,' nende üle, kes elasiwad surmawarju maal, oli walgus paistnud;" pimeduse wõim nõrkes, walguse sära koitis ja kuulutas uut päewa. Pagana-meel,  mis aastasadade jooksul Välimisest  kristlikust koorest hoolimata tugemaks ja murdmataks oli jäänud, mille wastu muidu teraw aja-hammaS rammetult tagasi pörkanud, kõwa pagana-meel sunniti «vankuma,  järele andma, alla heitma, ta ei tõrkunud  enam nõnda tõetundmisele wasta, ei suutnud seda ka. Walguse kuulutajal ei olnud tõntS nüri inimeste seadlus sõjariistaks  ja kodune paawsti köwer kepp toeks, waid teraw Jumala sõna möök ja arusaadaw  waimusalwitud jutlus, mis nüüd wälja wõis hoomata Pühast Kirjast, kirjutatud puhtas, selges, kõlamas rahwakceles. Piibli ümberpanemisega aga ei saanud mitte üksnes ristiusu maigus parema toe ja sätendama soojendaja taewa-päikese keskkohaks,  waid ka kirjandus leidis kindla põhja  jalgade alla. Eesti Piibel kui esimene suurem raamat kindlas kirjawiisis, ühise grammatika seaduste waral walmiStatud, oli kui müür, mille najal kõik pärastpoolsed  waimu-wõsud ülespoole püüdfiwad, oli kui ju htnöör, mis keele-asjuS teed näitas kaua aega, oli kuimara - ai t, kuhu Eesti keele õppijale ja uurijale lõpmate materjal  tallele oli pandud. Maksab Or. Martin  Lutheri tõlkest, et nagu Piibel maailma uueks lõi ja maailrna üle walitsejaks sai, nõnda Lutheri ümberpanek Saksa keele ümber muutnud ja tema walitsejaks tõusnud, siis tohime ka oma kirjanduse põhjendajast tunnistada  : „ EeSti Piibel oli ja on suurem, tähtsam ja mõjuwam töö meie kirjawäljal ja rahwa maimu põllul." Kui wanaisa oma sündimist pühitseb, fääl seisawad lapsed hulgana tema ümber ja kuulatawad tähele pannes tema juttu ja elujuhtumisi. Löögem ka meie ajaloo lehed  lahti ja laseme enestele rääkida kaugel olewatcst aegadest ja manal ajal sündinud asjadest! Sääl jutuStawad ajaloo lehed meile wiletsusest, ajalistest sõdadest, katkust  ja näljahädast. Aga selle tumeda põhja pääle kujutaksiwad ajaloo lehed teise, hoopis teise näolise, koguni kauni ja kalli pildi: EeSti kirjanduse waimuStawast noorest east ja esimesest kõkdu-ajast ja ilukewadcst. Nad jutustaksiwad Ewangeliumi kuulutajate imewüärilisest  hoolekandmisest ja ohwrimeclelisest waewanägcmistst, rahwale seda raamatut kätte anda, kus tema Looja ja Lunastaja temaga kõneleb; nad räägiksiwad malitsejate  isalikust ineclest ja heldest käest EeSti rahwa waSta ja teistest kallimeelelistest häätegijatest: nad köneleksiwad ikka uuesti üles wõetud südist tööst, tüdinemata maimust ja imestamast? töö-osawusest ja wäikeste abinõnude targu tarwitamisest, kuni peaaegu  sajaaastäüe püüdmine ja töötamine asrs psrsnniüs *) sihile jõudis. 1739 aaStal sai kõrgemeelelise külmi wili malmis ja anti rahwä" kätte kui kallim eluleib: Piibli raamat, see on kõik see Jumala Sõna, mis pühad Jumala mehed, kes Püha maimu läbi juhatatud, Wana Seaduse raamatusse Ebrea keeli ja Uue Seaduse raamatusse Kreeka keeli esiti on üles kirjutanud, nüüd aga hoopis  Jumala armu läbi meie Eestimaa keeli esimest korda üles pandud ja mitme  sündsa salmiga ära seletatud. Esimeses otsas on üks õpetus ja maenitsus nende heaks, kes Jumala sõna oma hinge kasuks püüawad lugeda. Tallinnas trükkis seda Jakob Jaan Köler 1739. aastal.**) Ja kui SeSti waimu-elu põhjendaja ja wanaisa waderid, see on need auuwäärilised mehed, keS ümberpanemise hiiglase tööd toimetasiwad,  täna hauast wõiksiwad tõusta, rõõmustama saaksiwad nad ja õnnistades nr. 8 1887 ja Saarlane nr. 42 Lisa m. ö 1883.