lendas Bergamo ligidalt arutu suur lõukeste parw mööda; sellest parwest püüdis üksainus mees 3 tunniga 543 lõukeft. Ime, et niisugusele häwitamisele walitsuse  poolt piire ei panta! Sillaotsa Kerjaja. Wilhelm Haufs'i järele J. Lill. XIV S 7. Töisel hommikul mõtles Fröben parajalt selle üle järele, kas mitte kõige õigem ei oleks, kui ta sedamaid siit majast ära läheks, kus temale kauem wiibides weel sagedaste eilne lugu wõiks kätte tulla, kui uks lahti läks ja baron häbelikult sisse astus. „Sina ei ole eila õhtu söögi lauale tulnud, ega ennast ka täna weel näitanud," ütles ta lähemale astudes, „Sina oled minu peale pahane; aga ole mõistlik ja anna mulle andeks; waata, minu lugu oli üsna imelik; ma olin kõige päewa liiga palju weini joonud, olin äritatud, ja Sa tunned ju mu wana wiga, siis ei wõi ma pilkamist maha jätta. Mina olen juba sellega nuheldud  küllalt, et eilne ilus päew nõnda wiletsal wiifil lõppis, ja mu maja nüüd neli nädalat kõikide naabritele  jutuks on. Ära mu elu weel omalt poolt täitsa mõrudakS tee, waid ole mu wasta jälle lahke nagu ennegi!" „Jäta parem kõik need lood unustuse hõlma," wastaS Fröben tõsiselt, kuna ta Faldner'ile kätt pakus, „mina ei armaSta niisuguste asjade üle weel pitkalt rääkida; aga homme tahan ma edasi reisida; siia ei jäe ma mitte kauemaks." „Ära nüüd narr ole!" hüüdis Faldner, kes seda mitte polnud ootanud 'ning tõeste ära ehmatas. „NLisuguse  wiletsa juhtumise pärast tahad Sa kohe minema hakata! Ma ütlesin ju ikka, et Sa säärane kärsitu loom oled. Ei, sellest ei saa midagi; ja kas Sa mulle ise ei lubanud seni kaua oodata, kui wana Hispaanlane W. linnast on kirjutanud? Ei, nii ruttu ei lase ma Sind mitte minna; ja eilse wõeraste ees pole Sull waja häbeneda, nad kõik, iseäranis naisterahwas  taplesiwad minuga tubliste, andfiwad Sulle täitsa õigust, ning ütlesiwad, mina ükfipäine olla kõige juureS süüdlane." „Kuda käib Su proua käsi?" küsis Fröben, et juttu töise külgi juhtida. jälle täitsa terwe; see oli paljalt weikene ehmatus, sest et ta kartis, meie mõlemad wõida wa'est tõepoolest riidu minna; ta ootab pruukostiga Sind all; tule nüüd alla, ole mõistlik ja ära enam noruta. Mina pean pisut wäljasõitma, ära pane pahaks, weske saab täna käima pantud. Eks ole tõsi, Sina oled jälle minu wana sõber?" „Jah, muidugi!" ütles Fröben pahaselt. „Jäta nüüd ükskord niisugused wanad asjad rahule." Tema läks imeliku tundmisega, millest ta isegi õieti aru ei saanud, baroni järele, kes hõlpsa lepituse üle rõõmus, ees alla ruttas, oma prouale ruttu jutustas, et nad juba ära olla lepinud, ning siis hobuse selga astus ja oma uue weSke poole ratsutas. Oli siis täna kõik korraga täitsa töiseks läinud, ehk oli tema ise ennast töiseks muutnud? Joosefe jume, kõik tema olek näitaS koguni töine olewat, kui enne. Tema näu peal wiibiS waikne, hale kurbdus, ja ometi oli ta naeratus nii lõbus ja usaldaw, kui ta Fröben'i teretas. Tema ütles oma eilse minestuse Mast wäsimusest tulnud olewat ning ei näitanud sellest juhtumisest mitte heameelega rääkiwad. Aga Fröben, kellele see palju wäärt oli, mis Joosefe temast arwas, ei jõudnud seda mitte ära kannatada, et meelega tema jutustusest midagi ei lausunud. „Ei," hüüdis ta, „nõnda ei jäe ma mitte rahule, armuline proua! MiS töised minust arwafiwad, on mulle üks kõik; mis ma sellest pean hoolima, kui need igapäised inimesed mind oma küünarpuuga mõedawad! Aga tõeste, see saaks mulle küll otsata haiget tegema, kui ka Teie mõtetele ruumi annate, mis mind Teie silmas wäga peakfiwad alandama, kui ka Teie selle jutustuse tõsiduse  üle peaksite kahklema, mis ma küll iial niisuguste kõrwadele ei oleksin pidanud jutustama. Oh, ma palun Teid, ütelge mulle otse suu sisse ja salgamata, mis Teie minust ja tähendatud loost arwate?" Joosefe waatas tükk aega tema otsa; tema ilusaid  filmi täitstwad pisarad, ta rõhus tema kätt: „OH, Fröben, mis mina sellest mõtlen?"' ütles ta. „Ja kui kõik maailm seda ei usuks, mis Teie ütlesite, mina teaksin siiski, et Teie tõtt rääkisite! Teie ei tea ju mitte, kui heaste ma Teid tunnen!" Fröben punetas rõõmu pärast ära ja andis tema käele suud. „Kui armuline Teie olete, et Teie mulle mitte ülekohut ei tee. Ja tõeste, ma olen täitsa tõtt jutustanud." „Ja see tüdruk," kõneles Joosefe edasi, „on küll wist seesama, kellest Teie mulle kord rääkisite, kui Teie mulle tunnistasite, et Teie lootuseta armastate? Kas ta on seesama?" „On küll," wastas Fröben kurwalt; „ei, Teie ei saa mind selle rumaluse pärast mitte naerma; Teie ei saa seda mitte naeruwäärt halpuseks nimetama. Mina tean kõik, mis selle waSta ütelda oleks, ma nimetasin iseennast sagedasti narriks ja unenägijaks, kes ühte paljast warju taga ajab; ma ei tea ju mitte sedagi, kas ia mind armastab —" „Ta armastab Teid!" hüüdis Joosefe pool tahtmata;  aga oma enese sõnade üle ära punetades lisas ta kohe juure. „Tema peab Teid armastama; kas Teie siis usute, et nii suured heateud ühe seitsmetõistkümne  aastase tütarlapse südamesse sugugi ei mõju? Ja kõigest tema sõnadest, mis Teie meile jutustasite, paistab, kui ma mitte ei eksi, elaw armastus wälja." Noormees nähti suure heameelega tema sõnu kuulwat.  „Kui sagedaste ei ütelnud mina seda isegi enesele,"  ütles ta, „kui ma nõnda ilma kõige troostita olin ja kurwalt tulewikku waatafin; aga mis tarwis tegin ma seda? Üksnes oma õnnetuse suurenduseks. Ma olen sagedaste iseenesega wõidelnud, olen töös ja ilma käras lahutust otsinud, mis mull aga iial õiete ei tahtnud korda minna. Ikka seifis see lõbus, õnnetu tütarlaps mu meeles ja silma ees; minu ainus soow oli, teda weel ükskordki näha saada. See on weel praegugi mu soow, ma tohin seda Teile tunnistada, sest et Teie mu tundmusest oskate lugupidada. Ka selle reisi wõtsin ma aina sellepärast ette, et igatsus mind wälja ajas teda otsima, et teda weel ükskord näha wõiksin. Ja kui ma selle soowi üle õiete kaua järele mõtlen, tuleb mulle sagedaste see mõte, kui peaksin ma tema ometi kord ülesse leidma ning ta igaweste minu oma olema! Teie waatate kõrwale, Joosefe? Oh, ma mõistan küll; Teie mõtlete, ühte neiut, mis nõnda sees oli, kelle minewik  Nõnda tundmata ja kahtlaste, ei tohtida ma mitte omale wõtta; Teie mõtlete selle peale, mis inimesed sellest saaksiwad ütlema; kõige selle peale olen mina ka õige sagedaste mõtelnud, aga nii tõeste, kui ma elan, kui ma tema nõnda jälleleiakstn, kuda ma temast lahkusin, mina ei saaksin kellegilt muult, kui üksnes oma südamelt nõuu küsima. Kas Teie mind sellepärast  hukka saaksite mõistma. Joosefe?" Tema ei wastanud midagi; ikka weel kõrwale pöörtud, pead käe peale tuetades, pakus ta ühe raamatu  tema kätte- ning palus teda ettelugeda. Tema wõttis raamatu wasta ja waataS küsides tema otsa; esimest korda ei saanud tema Joosefest õieti aru; aga ta tähendas temale, et ta lueks, ning tema tegi seda, ehk ta küll heameelega weel kauem oma südant oleks lasknud rääkida. Tema luges efite mõteta; aga aegamööda läks raamatu sisu talle tähtjaks ja wiis ta mõtted enam ja enam endisest asjast kõrwale, nõnda et ta edasi lugedes mitte ei näinud, kuda kena naisterahwas oma näu täis otsata haledust tema poole pööris, ta ei märkanud,  et ta ühtelugu tema otsa waatas ning ta filmi sagedaste pisarad paisufiwad, mis ta waewalt jälle tagasi jõudis sulguda. Oli juba hulk aega mööda läinud, kui ta lugemist  lõpetas. Joosefe oli nõnda kaugele toibunud, et ta wagusi luetud tüki üle wõis rääkida, aga siiski näitas nooremehe meelest, nagu wäriseks ta heal siin ja seal, ning kui oleks endine usaldus, miS ta siiamaani  oma mehe sõbra wasta ülesse näitanud, kadunud. (Järg jäeb tulema.) Wõitlus elu eest. Kõne, mis 8. Augustil 1882 aastal. Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. 11. Kui meie nüüd taimede ja alama loomade juurest inimeste juure läheme, stis näeme, et fiin seesama wõitlus  ühe ja nendesamade awaldustega alati edasi kestab. Räägitakse: inimene ei ole täieline, ja see on tõsi, sest see wõib täieline olla, kes rajamata, otsata, igawene  nimelt loodus. Kõik wead ja eksitused omaduses ja omanduses, olgu head wõi halwad, jookSwad  kahest hallikast wälja need on: wsitlusest loodusega  ja Võitlusest töistega ehk ühe sõnaga üleüldfi wsitlusest. Rikkas ehk waene, rammetu wõi jõuukaS on Võideldes niisugusteks saanud, olgu et see Võitlus ennast wahel rööwimisena ja pettusena, wahel õigusena ja auususena awaldab. Ma olen nüüd waene põllumees,  teen iga päew oma tööd senni kui jõuud jatkab, aga fiiski ei saa õieti süüa. Üks töine aga ei tee midagi, on fiiski küllalt rikas ja elab mureta. Aga mina, niisama ka tema, Võitleme ometi ühte tasa: mina selle eest, mis mulle otse täna ja hommen tarwis läheb, tema selle eest, mis ta ise ehk ta Vanemad kaõ juhtumise ehk ka VaeVanägemise teel saanud on, et see tema Varandus ei kauks. Kes oma eest hea ei ole, jäeb kängu, sureb, olgu ta Vaesemast ehk rikkamast  seisusest. Muidugi sünnib, et ole nii hea oma eest, kui iganes tahad, siiski pead kaduma. See on fiis, kui auusa Võitlemise tee ennast rööwimise ja meelega surmamise teeks muudab. Niisugune wõitluS on põlgduse Väärt ja aValdab alama kiskuja looma seisust. Kus aga Võitlus auusaste, tasa kestab, seal awaldawad ka tema järgmed nähtawused ennast mõnusaste,  tasa hiljukeste, aegamööda. Tuleb üsna sagedaste  elus ette: ühesuguse numbri maade peal elawad naabruses kaks talupoega, kes ühe ja sellesama moodi järele oma maid hariwad. Esiotsa on mõlemad mehed: maksVad rendi täieste Välja, jätwad tulewaks tunniks ka mõnegi kopika; aga ometi aastate jooksul läheb üks ikka koomale ja koomale, ja töine jõuukamaks ja jõuukamaks,  nõnda et Viimati üks koguni ära kaub, ja töine tema maad oma kätte Võtab. Kuidas see wõib olla? Ei muidu, kui Võitlemise läbi. Üks oli hoolsam  oma ette Vaatama, töine aga pitkeldas. Üks tegi kartohwlid rohkeste maha, Vahetas wiljaseemet, ajas mahajäetud maa tükkid üles, töine aga nägi üksnes seda, ja kui ka nõnda tegema pidi ja hakkas, oli töisel mõni rubla juba käes, see on hea natukse juba töist Võitnud. Läheb Veel aeg, hakkatakse  maid ostma —, seal on üks Valmis mõlemate maid ära Võtma, ja teebgi nõnda, kuna töine otsi kohta, kust saad. Ühe ja sellesama uulitsa peale ehitawad kaks rahameest poed üles ja hakkawad kauplema.  Hakawses niisama läheb neil mõlematel kaunis heaste, aga mõne aja pärast töise pood kinni ja lubatakse  ära müüa. Kas pole tükk? Mis teha, kui töine igatpidi nobedam oli: rääkis magusaid sõnu oma ostjatele,  andis hea kaaluga mõnusa kauba ja nõuudiS mõne tükki eest wähem raha, kui ta naaber. Sell kombel ahwatles töise ostjad kõik enesele, sest igaüks armastab ikka odaVamat ja paremat. Aga lähemad aastad, w'a mokkamees jäeb ise Viimaks kitsikusesse, kui töine wõeras ta kõrwa asunud on, sest Viimne mõistab Veel paremine oma ostjatega ümber käia, kui tema. Seltside ja rahVaste Vahel on seesama nähtawus alal. Meie Selts on Pärnumaa Eesti põllumeeste päralt. Laskem, et mõned muulased ka siia põllumeeste seltsi asutaksiwad, kellel oma iseäralised  püüdmised on, olgu otse meie püüdmiste Vastased. Mõlemad teemad tööd ja lautamad oma õpetust wälja, ehk tõifiti, tükkiwad oma etteseatud märgile  oma iseloomu kaudu. Missugune peaks Viimaks Võitma ja töise surmama, kui asjad meil nii olekfiwad? Muidugi see, kelle iseloomus laiem, täiem, kes loomulist  teed käib ja rahwasoowist, kelle rahwa jauks ta asutawd on, täita püüab; sest sell kombel on temal rohkem liikmeid ja ühes sellega ka jõuudu töist oma sarnast kängu jätta. Aga ka iseenesest,  üksikult  Võideldes, wõib selts langeda. See on siis, kui tema püüdmised, kas omaduste ehk hulga poolt, ei ole nende püüdmiste sarnased, kelle jauks seltS ehitatud saab. Nõnda oli lugu Riias Eestlaste laulu seltsiga, kus mitu korda asutajad ennast kokku lõiwad, aga seltsi iialgi sünnitanud ometi ühti. Kõik tuli sellest, et asutajate  soowid ei olnud hulga liigete soowid. Pea sarnane lugu oli ka meie Kirjameeste Seltsiga. Ta oleks langenud, kui mitte inimlikumad ja üleüldised soowid ja püüdmised ei oleksiwad ennast Valjul healel awaldanud ja ühe hoobiga kärwanuid, kortsus, inetumaid  surmanud. Waat, mikspärast meie kallim, auusam  Vend Jakobson, kes nüüd mullapõues rahuliste  hingab, igakord ühendust taga püüdis, ja lahkunuid  kokku Heitma kutsus, ja igal pool ise abis oli, kus Võimalik, et armastust, wennust sisse tuua: ta oli mõjuw ja wägew. Waat, mikspärast ka meie hinge Vaenlased alati wõeriti meie seltside peale Vaadates, nendesse tungida katsuwad ja seal lahutust teha tahawad.  Aga isamaa poegade teraw film näeb, kust kära tõuseb ja tõukab enesest Võera olluse, kui kõlwatuma, ära, ja on sellega jällegi tükki Võitnud ja Võitnud „ S a k a l a " 56 28. S«. IBBS.