kust poolt kõle tuul puhus ja seal juures hoidis ta ilma enese teadmata parema käega lehtete roosi põesast kinni, mis raud wõre ümber kaswas. „Selle tuule käes ei wõi keegi seista!" hüüdis Lilli, kes asjata tuule wassa ennast kaitsta püüdis „Kas Sinul mitte külm ei ole, Anna? Sa oled ju üSna kerges riides." Anna waatas tagasi ja ütles, külma pärast Värisedes: „Ja, on külm. Lähme sisse!" Ta laskis roosi oksad pikalt lahti ja ta walge, õrna käe peal oliwad mõned were pisarad näha. „Minu Jumal, Sa oled oma käe ära lõhkunud!" hüüdis Lilli. „Sinu käsi on üsna werine! Kas ta walutab!" Noor naene waatas oma käe peale, mille pealt üksikud mustjad were tilgad maha tilkusiwad. „Ma ei tea ma ei tunnud midagi." „Ei tunnud?" kordas Lilli, kes sest mitte aru ei wõinud saada, et Anna ilma teadmata ja tundmata  oma kätt wigastanud oli. „Ei mitte! Aga mis neiu Hofer Sinule Felseneck'i  üle jutustas, ei ole mitte tõsi; kui ta seda weel edespidi teeb, siis ei tohi Sa enam tema seltsis olla. Ja weel üks aft! Sa ei tohi mitte Felseneck'i ligidusse minna! Kas Sa kuuled, ei ilmaski." „Mikspärast mitte?" küsis Lilli imestades. „Ma ei taha seda mitte! Sellest on Sull küll!" Nende sõnadega astus ta tuppa tagasi. Lillil oli õigus, noor proua wöis mõni lord waga wali olla ja nüüd oli ta ka oma weikese õe wastu wali. Gregori kaswatus kandis wilja, sest Anna oli niisama wali ja ilma halastuseta, kui tema ise. Paul Werdenfels oli juba kaheksa päewa Felseneck'i  lossis ja ei tunnud weel ühtegi igawust. Temal oli täis priius ckäes; ta wõis sõita, ratsutada paewad otsa ja keegi ei küsinud temalt, kuhu ta läks, ehk mis ta tegi. Peale selle oli ta suur jahimees ja lossi ümbruses oliwad kõige paremad jahi kohad. Nõndawiifi elades ei tunnud Paul ühtegi igawust,  ehk ta wana herraga küll arwa kokku sai ja igakord kui ta tema juures käis, wõttis teda Raimund ikka ühe ja sellesama külmusega wastu. Kõik, mis Paul iial soowis, sai täidetud, aga muidu ei näit - nud onu ühtegi osawõtmist ega armastust tema wastu. Siiski oli Paul sellega rahul ja päewad otsa oli ta omas tuas ja waatas aegajalt omast tuast pikasilmaga ühe koha peale Arnoldi pahanduseks, kes mitte aru ei saanud, mis noor herra sealt otsis. Pauli paha meel, mida kohtunõuuniku jutustus oli sünnitanud oli ammugi kadunud. Ta leidis mittu wabandust proua von Hertenstein'i abielusse astumise kohta. Wõis olla, et wana neiu oma wenna eest tema peale käis, wõib ka olla, et tema waimulit wend teda just sundis ja kui ta nende ja sarnaste põhjuste peale mõtles, siis näitas see kõik loomulik olewat, et waene, ärapõlgtud neiu töiste nõuule järele andis. Paul tundis nüüd suurt haledust selle naesterahwa  pärast, keda ta enne armuta hukka mõistnud oli ja mõtles nüüd suurema osawõtmisega tema peale. Ennised sarnased tundmused oliwad ühe silmapilgu kestnud, mis niisama ruttu kadufiwad, kui nad tõuusnud  oliwad. Nüüd tundis ta esimest korda sügawat, ära rääkimata armastust, ehk ta proua von Herten- " küll alles kolm korda näinud oli ja ehk see küll iga wiisi teda enesest eemale katsus kohutada. Et tema ligistus kütt igal wiisil raskendatud s-i, siiski wõttis Paul nõuuks, kõigist hoolimata maksku, mis maksab prouat von Hertenstein'i enesele wõita. Muidugi pidi ta enne selle tarwis onu käest luba saama, ja ta lootis kindlaste selle et onul Raimundil midagi selle wastu ei saa olema. Pea asi oli kihlamine, ja kannatamalt luges noormees päewi, mida ta enne mööda minna pidi laskma, enne kui ta Rosenbergi lossi wõis sõita. Wiimaks oli ometi nädal mööda läinud ja juba järeltulewal päewal sõitis ta Rosenbergi, mis Felseneck'ist  mitte kaugel ei olnud. Aga juhus näis nooremehe  igatsusega nalja heitwat: proua von Hertenstein oli wälja sõitnud ja tuli alles õhtu hilja tagasi. Wana kärner, kes Paulile warawa oli lahti teinud ja temale ütelnud, et lossi omanik mitte kodus ei ole, arwas, et noorel mehel wäga tähtis asi ees on. kui ta nägi, et Paul hapu näu tegi, kui ta kuulis, et proua mitte kodus ei ole. Trööstides lisas ta juurde, et armuline proua Werdenfels'ts preestri juures olla. Paul tänas ja sõitis nimetatud koha poole. Ta teadis küll, et see mitte ei passt, et ta naesterahwa  wõeras majas üles otsib, aga ta tahtis seda juhuse tööks nimetada. Estte tahtis ta Werdenfels'i losst näha saada ja sellepärast sõitis ta sinna. Poole tunnilise sõidu järele oli ta soowitud kohas, ja lossi kastellan, kellele ta ennast tunda andis, näitas temale kõik ruumid lossis ja töistes majades, nõndasama ka parkid ja aiad. Paul leidis ka siin kõik nagu Felseneck'is tühja kõrbeliku olewat, aga muidu oli aiade ja parkide ilustamise ja alalhoidmise  eest suurt hoolt kantud-. Werdenfels oli peaaegu ühe würsti elukoha sarnane, mis iga ühe omaniku uhkus oleks olnud, aga nüüd ei näitanud ennast tema omanik mitte ühte korda seal. Paul oleks seda kohta, millest tema ja tema sugukond oma nime oli saanud, natuke ligemalt tundma õpinud, aga täna ei olnud temal seks aega ja tahtmist. Loss oli ühe kaunis suure kõrgustiku peal; ühel pool oli suur sõbraliku loomusega küla ja töise külje peal lautaflwad endid suured ja ilusad aiad laiali, mis weel nüüd, hilisel sügise ajal eneste suwist ehet alal hoidnud oliwad. Äiadest ja külast jooksis weike jõgi suure kohinaga mööda. Siin ei möllanud ta küll mitte nõnda wihaselt, kui ülewal Felsenecki kõrwal olewas kitsas orus, aga siiski näitas ta mõnikord  wihaseks ja kahjulikuks saawat, sest aiade ja parkide ette oli Werdenfels suured tammid ja wallid üles ehitada lasknud. „See on wäga ilus!" ütles Paul. „Niisugusi ehitusi on waewalt mõnel würöti lossil." „Ja, Werdenfels'! aiad on igal pool kuulsad," wastas wana kastellan uhkusega. „Meie praeguse herra wanaisa on neid suure waewaga ja kuluga ehitanud. Tema poeg hoidis neid ennises ilus ja uhkuses, ehk ta muidu neist küll suurt lugu ei pidanud.  Ka nüüdne herra kulutab nende peale igal aastal suured summad, aga —" Ta pidas kinni ja lisas kaebliku healega juurde: „See on esimene kord, et keegi meie walitseja sugukonnast ennast siin näitab, herra baron see ei ole aastate sees mitte enam ette tulnud." Paul kehitas õlastd. „Minu onu ei armasta Werdenfels'is elada ja sellepärast on ta Felseneck'i omaks eluasemeks walinud. „Aga nende alalhoidmine maksab wist tuhanded!" „Nõnda on lugu," kinnitas kastellan. „Niisugnsi  on wäga wahe leida, kes seda teha jõuuawad, aga meie herral on see kerge. Waatke, herra baron" siin näitas ta käega ühe poole ringi „see seal ümberringi on kõik Werdenfels'i päralt ja seal metsa taga on tema töised mõisad ja lossid, ja need suured metsad Felseneck'i ümbruses on ka tema omad." Noormees waatas tähendatud kohtade poole. Tõe poolest oli Werdenfels'! omadus suur ja see kõik oli ühe mehe kaes, kes omast määramata rikkusest  ühtegi rõõmu ei tunnud ja aastaastalt ennast ikka rohkem töistest ära lahutas. Pauli südamest tungis selle mõtte juures üks ohkamine. „Aga mis rohilised müürid seal pargi taga ' paistwad? Näitab nagu oleks sinna üks kindel wall ehitatud olewat." „See on jõe parast ehitatud," seletas kastellan. „ Mõnikord on wefi wäga suur ja fiis teeb ta puudele suurt kahju. Peaks wesi mõnikord walli ära lõhkuma, siis sünnitaks see wäga suurt kahja, sest Werdenfels'i maad on kõik madalikus ja nad oleksiwad rikutud saanud. Kadunud pärisherra laskis need kaitsewallid ehitada, ja nüüd ei ole ühtegi õnnetust karta, kui wesi ka suur peaks olema." „Aga küla on ju sellesama külje peal madalikus ja seal ei ole ühtegi kaitse walli ees." „Neil ei olnud jõuudu, seda üles ehitada," arwas kastellan õlasid kergitades. „See kogudus ei ole mitte rikas; neil on juba oma elu ülespidamisega küllalt tegemist ja üks niisugune ehitus oleks tuhandid tulnud maksma. Igaüks loodab oma õnne ja Jumala peale, ja hulga aja sees ei ole enam ühtegi õnnetusi ettetulnud. Ei soowi Teie mitte ühte käiku läbi pargi ette wõtta, herra baron?" „Ei mitte, ma tänan," ütles Paul lühidalt. „Minu aeg on wäga lühike ja ma tahan ka weel külasse minna. Kust läheb tee sinna?" Kastellan näis seda wäga imekspanema, et noor baron külasse tahtis sõita; siiski tähendas ta küsitud teed. Paul astus hobuse selga ja läks küla poole, aga näidatud teerada näitas temale wäga kõwer olewat, sellepärast sõitis, ta otse küla kohal lossi mäe jalal olewa lõhustiku kaldale. Ta läks lõhustiku  kallast mööda alla, kus mõned põesad kaswasiwad ja kaunis järsk oli. Seal kõlas korraga üks rahwa laul, mis seal ümbruses igaft ühest lauldud sai. Laulja heal kõlas nii ime ilus ja wangistaw, et Paul seisma jäi ja kuulatas. Ta kummardas pisut ette poole ja waatas lõhustiku põhja, kas lauljat kohegil näha oleks. Ka tõeste nägi ta läbi põesaste üht weikcst walget kätt, kes praegu walmis oli pähklepuid omast koormast wabastada. Wiimaks tuliwad ka paar pruuni patsi nähtawale, mis neiu liigutamise juures wahest oksade külge kinni jäiwad. Paul, kes wäga uudishimuline oli, astus üsna lõhustiku järsu kalda peale ja lükas mõned oksad eest ära, mis teda keelasiwad alla waatamast:  seal wajus tema kõige põesastega üle serwa alla sügawusse. Kartlik kisendamine wõttis teda all wastu. Noor laulja oli paar sammu eest kõrwale karganud ja waatas ehmatusega õnnetuma kukkuja peale, kus juures ta ninarätik kõige pähklitega käest maha kukkus. „Minu Jumal, mis see on?" hüüdis ta imestades. „Teie laulu imestaja, mu neiu!" hüüdis Paul, kes just pähklepuude sekka oli juhtunud, kust ta nii hõlpsalt wälja ei saanud. „Ma ei jõuudnud selle soowi wastu mitte panna ära neetud puud! Wabandage mind, et ma niisuguse aruldase tee peal Teie jalgade ette see ära neetund lõhustik!" Temal oli Põhja küll lõhustikku ära needa, sest see saatis ülewalt suuri mulla tükka alla nooremehe kaela, mis teda noore tütarlapse silme eest pea aegu üsna kinni katstwad. See nähtawus oli nõnda naljakas, et neiu walju healega. naerma hakkas. See alandaw olek ei olnud sugugi Pauli meele järele; ta wehkles mõlemate kätega, kuni ta wiimaks põesastikust wälja sai ja paha meelega ennast mullast puhtaks raputas. „Andge andeks, neiu, et ma oma imestamist just niisugusel wiisil teada andsin!" ütles ta, ennast temale lagistades, „aga see on Teie süü. Teie laul meelitas mind nii wäga ja seal wajus maa minu alt ära." Kuna ta rääkis, tunnistas ta neiut pealaest jala tallani; see tütarlaps näitas temale tuttaro vlewat,  aga ta ei saanud aega järele mõtelda, kus ta teda enne näinud oli, sest neiu waatas haleda näuga oma laiali pillatud pähklite peale, kui kahtleks ta selle üle, kas ta neid weel üles peab wõtma. „See ei ole mitte esimene kord, et mulle see auu osaks saab," ütles Paul pähklid kokku korjates. „Mvne paewa eest —" ' „la, Teie tulite lossist, kui meie mööda läksime —" ütles tütarlaps sinna wahele, kuna ta pähklid hakkas korjama. „Ma tulin sinna külaliseks," seletas Paul. Minu nimi on Paul von Werdenfels." „Ja minu nimi on Lilli Vilmut," wastas neiu ühe kniksuga, ja siis hakkasiwad jälle mõlemad hoolega pähklid korjama, kuni kõik käes oliwad. „Soo, nüüd oleme meie walmis!" ütles Lilli rahulikult. „Ma tänan Teid, herra von Werdenfels." „Wõtke heaks," wastas see. „See oli minu süü, et Teie lõikus nurja läks. Ma kohutasin Teid wist wäga?" „Ja, esimesel silmapilgul olin ma wäga kohkunud,  sest ma mõtlesin, et see Teie herra onu on, kes pikse müristusega mäest alla tuleb mind karistama, et ma tema pähklid wõtsin.". „Minu onu ei ole sugugi nii hirmus. Ma tean selgeste, ta annaks kõik pähklepuud Werdenfelsas Teie walitsuse alla, ja pealegi on ta nüüd Felseneck'is." „Ma usun, ta wõib igal pool olla!" ütles Lilli. „Ütelge, herra von Werdenfels kas Teil tõeste midagi kurja seal ülewal lossis ei sünni?" „Mis peab mulle siis sündima?" küsis Paul imestades. Lilli hakkas nüüd oma ebausu üle häbenema. Ta oli rõõmus, et ilusal noorel mehel Felseneckis ühtegi kurja ei sünni; sellepärast sidus ta ninarätiku nurgad hoolega kokku, et pähkled mitte ära ei kauks ja seletas, et ta külasse tagasi tahab minna. „Ma lähen ka sinna," ütles Paul. „Mull oli nõuu herra papi juurde minna." „Minu sugulase Gregori juurde?" „Teie olete siis selle waimuliku mehe sugulane? Elate Teie ka kirikumõisas?" „Ei mitte, ma elan Rosenbergis ja tulin täna oma Sega Werdenfels'i külasse." (Järg jäeb tulema.) Wastutaja: J. Kõrw