Tallinna Sõber As 28. Teine aastakäik. Tallinnas, !Z— Heinakuu Mwal IM. Ulenldne nenleht Eestirnhmale maal ja linnades. Tuleb ükskord nädalis wälja. Maksab Tallinnas Lindfors'i päriate trükimajas: aastas » rubla, pool-aastas 60 kop. Koju ehk postiga saadetud: aastas 1 rubla 40 kop., pool-aastas 30 kop Kuulutused mak samad iga rea ehk selle aseme pealt 5 kop. Tellimised woetakse wasta: Tallinnas - LindforsU päriale trükimajas. Mtervurgis : J. H. Seelandl, 54. Tartus: W. Zust. peruus: K. Kudewiila. Aakweres: L. Wattly. Mides- K. SeidelSerg. Kapsalus : H. A. Kollõerg. Mresaares- M- Aange. Amblas: A. lir. AaudKepp.— Waal: kuida iseäranis kuulutud saab. Wastaja redaktor: W. F. Eichhorn. Elab Nõmme mõisas, kirjad käiwad Kilst jaama kaudu. (Ass Xcer..) MeaiSteu ' Nabwas Eestirahwas ja talurahwas. - Omalt maalt: Tallinnast: Õnnetused. Raha-Minister Kindral-Adjutavt Greigh. - Tulekahju. Keeldus. - Balti raudtee sissetulemine. " . Polisiei käsk Narmast: Lootus. Peterburgist: Auujärjepärija reisimine. Turtestaui sõeast. Jaapan: Saadik. Rahwa ülelugemine. Maskwast: Tulekahju. Maarahwa waesus. Jsjnmist: Wilja-ikaldused. Kurskist: Õnnetus. Weidrad margad. Poltawast: Lojuksetõbi. Wõidu loosid. Wõeralt maalt: Saksamaalt.— Austria-Uugru maalt. Prantsusmaalt. Inglismaalt. Itaaliast. Türgimaalt. Kiriku teadused. Rahwas, Eestirahwas ja talurahwas. 111. Sellest ei ole küll weel palju aega möödaläinud,  kui meie maal need kaks sõna pahmas" ja , Eestirahwas" omas igapääwases tähenduses  ühte langefiwad, uenda et üht teise asemel tarwitada mõis ja kuulja ikka teadis, mida ja keda kõneleja mõtles. ja ,Eestirahwas"  oli euamist ka koguui tundmata sõna, selle asemel üteldi ja se tähendas alamad ehk miimist seisust meie maal. Kes rahwa ehk maarahwa seast kõrgema õpetusejärje  peale tõusta suutis, se astus kui iseenesest ~maarahwa" ehk Eestirahwa hulgast wälja, unustas küll ka aegamööda oma suguwõsa ja suguwõsa unustas teda, ilma et selleks kummagi!  poolel otsekohest tahtmist ehk koguni paha tahtmist tarwiõ oli. Kuida ka teiselt poolelt nähtud on, et ühest teisest rahwasugust ja teisest  seisusest inimene talurahwa sekka astus, „maamehekS" sai ja nüüd omast suguwösast unustud ja Eestlane on. Mis üht inimest tugewama  mäega teise poole kisub ja tugemania sidemega teise külge köidab, se ei tõuse mitte rahwuse merest, maid se tõuseb ühe wäärilisest maimust. Iseenesest ei tunne aga maim rähmu  st ega tunne suguweuda ega ka lihast menda, maid tunneb üksi aga maimu, tunneb maimumenda.  Wailuuwend wõib meile ikka Hga üksi se olla, kelle mõttest meie aru saame ja kes meie mõttest aru saab, kellega meie üht maimuelu  elada wõime. Seda wöimad aga jälle üksi need maimud, kes umbes ühe õpetusejärje peal seifawad. Salata ei möi selle juures küll mitte, et parema inimese süda, mis kõrkusest ja kõrklusest  solgitud ei ole, ikka ka oma lapsepõlwe sõbra poole tungib Leiab nüüd inimene oma suguwõsa, oma lapsepõlwe sõbrade seas teist ehk teist, kellega ka waimuelus kõrwuti käia mõimalik  on, siis sigib sellest kergemast sõbrus elu-aea peale; seal langemad südame tungimine ja maimu tungimine ühte ja köidamad pidamad sidet. Puudub aga ühele tungimisele kindel pöhjustuS, siis näeme meie küll euamist ikka, et maim seal südamest üle kaswab ja seda lämmatab, kus mõlemad ühewägilist ja kestawad kosutust ei leia. Selle juure tuleb weel, et sel aeal millest meie räägime, need Eestipojad kes kõrgemad õpetust leidstwad, oma elukorra ja ameti läbi teise rahwasugu sekka sattufiwad, ja sel eluaeal senna sattusimad, kus inimene kõige kergemini sõbrust eluks aeaks köidab. Sellest seltsist, kelle kestis elas, sellest otsis ja leidis siis ka kõrgemast  õpetud Eestipoeg omal aeal oma abikaasa, sai sedawiifi uut suguwõsa, ehk kuida ka üteldakse:  uut wertsöbruft ja wöerus rohkem ja rohkem omast endisest werisõbrusest, 'lma et se sugugi tema teatud tahtmine oli. Omas lihases  suguwõsas ei leidnud tema sarnalist waimu ja omas emakeeles ei leidnud tema seda kirjandust,  mida edenduseks ja ühesolemiseks laia maa-ilma edendusega tarwitas, oli se siis ime, kui tema ennast selle sugu ja selle kirjanduse poole heitis ja hoidis, kus m õle mid kõige ligedamalt  ja kõige rohkemalt leidis. Se oli aga meie maal Sakslaste sugu ja oli Sakslaste kirjandus, kuida igaüks teab, kes meie maa elamise  ja olemise peale õpetud silmaga kõrgemast seisupaigast waatab, ja kuida igaüks tunnistab, kes õiglase südamega tunnistust anda tahab. Sel aeal langestwad siis ka kõrgemast õpetud Eestlased iseenesest Sakslaste sekka, ilma et ükski neid teatud tahtmisega ehk koguni kawalusega  ehk wägiwallaga Sakslaste sekka wedanud, ehk kuida nüüd mõnelt poolelt weidra halwakspidamifega  üteldakse: „Saksastanud oleks. Eestirahwa!  ei olnud kirjandust, ei olnud üleüldist scltsilikku elu, mis kusagil üle walla, ehk ka wahest üle külakõnna piire ulatanud oleks. Eestirahwa! ei olnud ka koguni mitte teatud rahwust millest wäljaastuda wõis, ja wäljaastumisest  ei wõinud fiis ka täiel tähendusel juttu olla. Ikka aga lahkustwad selle aeased kõrgemast õpetud rahwapojad omast suguwösast, kellega nendel enam ühewäärilift Vaimuelu ei olnud, ja se lahkumine sigitas ikka üht sügamast  tuntud tühjust nende südames, mida kõik uued weri-sõbcused, ametid ja anud taieste täita ei suutnud. Uue elu, sugu ja seisuse külge oliwad nemad aga nii mitme waimu-tarwituse, armastuse ja kohuse sidemetega köidetud, et tagasipööramiue nende tarwituse ja nende kohuse  wasta oli, ja wiimaks oleksiwad nemad wana suguseltsi seas ometigi jälle wõeraid leidnud.  Wõib olla, et mõned alamad maimud ennast edaspidi sellest rahwasugust koguni lahtilõiwad,  kelle omaksed nemad mere poolest oliwad, et oma suguwõsa koguni uuustasiwad ja omast suguwösast koguui unustud saiwad. Kõrgemad maimud ja soojemad südamed püüdfiwad oma uue seisukoha pealt oma tahajäänud sugule head teha ja kosutust saata; püüdfiwad tahajäänud suguwendade waimuelu äratada ja täitstwad uenda seda tühjust, mida lahkumine nende südames  sigitanud oli. Ühed tegiwad seda suuremal  jäul nägemata ja kuulmata, kitsamates ehk laiemates ringkondades, teuga ja sõnaga käest kätte ja suust suhu. Nemad tasaudastwad tulema aegade teed, pea üksi, pea meie maa teisest rahwasugust siginend kodanikkudega ühel nöuul ja ühel jõuul, ja nende töö ei olnud asjata  ja nende jäljed ei kadunud maa-ilma tor- mides, kui nende nimed ka unustud ja tundmata  on, kui ka unustuse rüppe jääwad, ehk siin ja seal mast tulema põlmede uurimise läbi tolmund nurkadest wäljatoodud saamad. Teised astustmad rohkemalt nägema! kombel wälja ja nende nimed on igaühe suus, kui: Masing, Fählmann, Kreutzwald ja teised. Kõik need malmistasimad parajad pinda Eestirahwa uuele elule, mis selle aasta-saea esimese weerandi  sees tulema hakkas, kus aeakäigud ennast teiseks muutfiwad. Talurahwa seisus oli läbi Euroopa, kuuni möödaläinud aasta-saea lõpuni ja käesolewa aasta saea hakatuseni alam seisus, ehk ei saanud  koguni mitte seisuste sekka arwatud, ja selle wabadus oli igal poolel wähemal ehk rohkemal  mõedul piiratud, kas oma rahwasugust ülestõusnud mägewamate meeste läbi, kui fiin meie kitsamal isamaal ja mõnes teises paikas. Alaliste sõdade ja segaduste aegel oliwad üksi liuna-kodsuikud linnades, kindla mallide ja müüride  taga oma mabadust kaitseda suutnud; maakodanikud  maal, se on talurahwas oli rittreseisuse  suudmuse alla langeud ja sagedast küll rõõmus olnud, kui aga paljast elu peasta suutis.  Kui uus aeg talurahwale mabadust tagasi tõi, siis tõusis talurahwas üheks tähtsaks seisuseks.  Meie maal oli aga talurahwas teisest suguwösast km rittreb ja liuna-kodauikud. Oli siis talurahwas segasel aeal oma tähtsust kui seisus kautaud, siis pidi se fiiu ühekorraga ka oma tähtsust kui üks ise-rahwas, kui Eestlase  d kantama, ilma et ükski seda rahwust ehk selle nime kautada ehk lämmatada tahtis. Need saiwad looduslikul kombel ühe ja sellesama suudmuse läbi unustud, mille all sel aeal talurahwas  üleültse seisis, sest kõik Eestirahwas oli talurahwas ja talu- ahmas ei tunnud oma seisust ega oma rahwust; nemad oliwad kõik maamehed" ja muud midagi. Selsamal looduslikul  kombel aga, kui seisuse ja rahwuse mälestus Eestirahwa seas pärispõlwe läbi kadunud  oliwad, selsamal looduslikul kombel tõusis meie maa talurahwa wabadusega ka Eestlaste rahwus iseenesest uuele tähtsusele, ilma et seda rahwuse-tundmist iseäranis äratada, ehk koguni selle käreda karaga äratada tarwis oli, millega nüüd mõned hiljaks jäänud mehed seda ,rahwust"  meie maa teiste rahwasugude wasta kihutama!».  Et se tähtsus Eestlastele omale kohe wabaduse seaduse kuulutamisega selgel kujul silma ette tõusma pidi, seda ei wõinud ükski pärida ja seda ei wõinud ükski oodata, ja se oli hea, et se järsku rahwale selgeks ei saanud, muidu olekfiwad õpetamata kihipäised kangelased seal oma wägiwallase käega palju segadust, õnnetust