Parem lugu on Pran See maa on imelikult ruttu omalAana õltsewa oleku stsse tagasi Prantsusemaa sõawägi on jälle kõige paremas  korras, ja ehk küll see maa Saksamaale miljardid  sõakulu pidi maksma, siiski on ka tema rahaolek kõige parem, mis wõib olla, ja rahwast ei koorma mitte liiad maksud, nagu Saksamaal. Üksi kuninglaste ja komunardlaste parteid teewad Prantsusemaa edendama  elule palju takistust. Esimesed tahaksiwad hea meelega wabariigi walitsusi ümber lükata, kus juures neil kirik abiks on. Aga neid on liig mitu parteid, nii et nende töö ühtegi ei mõju. Kommunardlased tahaksiwad jälle walitsusi linna töömeeste ja turunaiste kätte anda, mis liig pöörane püüdmine on, kui et ta ilmaski suuremat tähendaks. Aga kära teewad nad palju ja takistawad seeläbi küll mõnes tükis riigivalitsuse  ja tõsise wabameeleliste isamaa meeste tööd. aljAMaal on praegu õige rasked päewad. lirimaa" tuliasM ei ole sugugi waiknemas, waid nad wõiwad ennema pea weel õige suureks kasuda. Inglismaa  poliitika siht käis ikka nii suurelt wäljasmaale, et omi koduseid asju täitsa, hooletuse sisse jättis. lirimaa  rentnikute waene lugu ja sealse mõisnikute wäewallaline  wõimus oleksiwad juba ammugi parandamist nõudnud ja seadusliku määramist tarwitanud. Nüüd on rahwas ise ennast hakanud aitama, mis nüüd seda asja ütlemata raskeks ja kirjuks teeb. Nüüd räägiwad  lirilased juba sellest, et ennast Inglase walitsuse alt täitsa lahti tahawad lüüa ja iseriigiks heita. Ka tuleb Aafrikast Inglasele paha sõnumeid, kus Buursid ennast Inglase walitsuse alt lahti püüawad teha. Niisama  on ka Zndiamaa olek kardetaw, sest seal ei olda Inglaste walitsusega ka mitte rahul, ning mässamist on ka seal karta. Inglismaa astub sellepärast tänawu õige raske murekoormaga uue aasta sisse. ,55 t nii wabameeleline walitsus, kui arwa lMa^aga siiski on ka seal neid rohkeste, kes ikka weel ka selle walitsusega rahul ei ole. See langeb jätte sette süüks, et üksikud parteid oma partei kasu ja auu ülemaks peawad, kui terwe isamaa kasu. Nimelt on paapst oma kiriklaste leeriga Itaalia kuninga ja praeguse Itaalia riigi wastaline, kuhu nende „ Kiriku - riik" sisse ärasulas. Selle ametis on aga kiriklased kõige osawamad, wett sogaseks teha, et neil hea kalu oleks püüda. Kreeka ja Türgimaa wahel on asjad õige Sõda on seal tulemas, aga see sõda paneb palju kaalu peale. Kui Kreeklane wõidab, siis on ta mees küll, ja Türklasel on siis wist Eüroopas ots käes. Wõidab Türklane, siis ei saa Kreekamaa suurendamisest esiotsa küll enam juttu olema, aga ka Türklasel ei saa sellest sõast kasu tulema, sest et ta raha poolest juba nüüd pankrott on ja seda siis weel enam saab olema. Kreekamaa käest ei saa ta aga midagi kahjutasumist saama, sest Kreeklane ei ole jo muud pärinud, kui seda, mis temale suuredriigid lubasiwad.  Õiguse pärimise eest ei wõi aga keegi trahwi alla langeda. Kreeklasele saab sellepärast sõast ennema kasu wälja siginema, kui Türkasele. Omalt maalt. l °n °mwana  mttawat aMtannse rM; Sestirahwa wasta jälle pitka aja järele awaldanud. Et tema kiri ka sell korral  täis „walet ja tigedust" on, nagu ta ise ütleb, on iseenesest mõista. Wõib olla, et ta omale seesuguse  ässitama töö läbi mõne sapilise Saksamaamehe uueks lugejaks saab, aga auus ei ole seesugune töö küll mitte. Seekord räägib «Revalsche Leituna" ka jahi-õigusest talumgade peal. Tema püüab Sakala nrja, mis mullu 49 sees awaldasime, maleks ajada ja tahab näidata, kuidas mõisade jahi eestõigust meel enam peaks suurendatama ja see õigus talupoegade käest täitsa ärawõetama. Siin juures ei awalda ta aga mingisugust mõistliku põhjust, maid laimab paljalt  terwet Eesti talupoja seisust ja Eesti rahwast kõige jõledamal kombel. Kõige pealt näitab meile see kiri „Revalsche Zeitungis", et tema kirjutaja wist ka mõni Saksamaalt tulnud metsaülem on, sest kohe eesotsas nimetab ta, et Saksamaa mehed metsaülemad meie mõisnikute suguwennad olla ja kui Sakala esimeste  wasta kirjutada, siis ühtlasi seeläbi ka töiste wasta rahwast üles püüda kihutada. See ütelus on küll wäga kawalaste wälja mõeldud, aga suurt tarkust ei awalda ta mitte. Töiselt ei tunne ta Eestirahwast mitte sugugi, maid mis ta mõne metsawargaga kokku puutudes tähele on pannud, seda arwab ta terme rahwa peale. See oleks jo niisama hea, kui meie ütelda tahaksime:  Meie majades käib igal päewal Saksamaa mehi kerjamas, sellepärast on terwe Saksamaa rahwas üks hnlgulaste rahwas, kes kerjamisest elawad. See oleks üks jõle arutamine, aga nõnda arutab „Revalsche  Zeitung" oma „saubere" kaastöölisega, kes oma nime mitte ei ole julgenud nimetada. Kõige pealt näitab eesnimetatud Saksa ajalehe kaastööline, kuidas kirikherrad ja koolmeistrid küll inimesi loomast armas- . tama õpetada, aga nemad siiski igal kewadel omale seeläbi Nelipühade rõõmu otsida, et mööda metsi ümber  luusiwad ja kõik linnu pesad ja pojad ära häwitäwad  ja tapawad. Seda meie talupoegadest lugedes tuleb õige hirm peale, mis hirmus loom ta on, sest kirjutaja ütleb: „Seda teeb ta selgest häwitamise wihast."  Kui meie aga waatame, kuidas tõeste lugu on, siis tuleb oopis töine pilt wälja. Esmalt ei õpeta meie kirikherrad ja koolid mitte nõnda looduse õpetust, nagu seda peaksiwad tegema. Suurema jau Tallinnamaa koolides -ei saa lapsed muud looduse õpetust,  kui seda, kuidas Jsraeli rahwas kõrbes nii palju wuttisi maha lõiwad> A nende suud haisema hakkasiwad  ja kuidas rebaste sappa pani. Wõib olla, et Saksa ajalehe kaastööline ka weel selle koolimaja  lähedal elab, kus koolmeister koera ja kassi tagumised  jalad laste nähes maha raius, siis on see „looduse  õpetus" täieline. Saksamaa mees seesuguse õpetuse järele mõne poisi metsast kätte sai, kes linnu pesi lõhkus, siis ei ole seda imeks panna. Aga Saksa ajalehe kirjasaatja kirjutab palju weel jõledamaid laimdusi  Eestirahwast. Tema näitab, kuidas karjapoisid hauduwad linnu-emad pesade pealt maha lööwad ja kuidas neid hauutud mune siis kodu terwe perekond seltsis ärasüia; kuidas siis suwel nende karjapoisside isad püssidega, mis 1 rubla 50 kop. maksawad ja mida nad warastatud püssirohu ja pajatükkidega laadinud olewat, lindude emad poegade pealt maha lasewad; kuidas  Eestirahwas terwe Eestirahwas ütleb ta üksi seesugust metsa armastada, kust ta „öö ja udu ajal wõera piiri sees omale koorem puid peale wõib laduda,"  n. n. e. Kui Eestirahwas tõeste nii hirmus oleks, nagu teda „Revalsche Zeitungi" kaastööline teeb, siis oleks see küll kõige suuremaks häbiks meie maa Sakslastele, et nad seda rahwast 700 aasta sees paremine  ei ole mõistnud kaswatada. Et lugu aga nii ei ole, paistab meile juba siis silma, kui oma rahwa laulikute laulusi natukene tähele paneme. Seal meie ei leia mitte üht laulikut, kes metsa ehk metsa-elu omas laulus ei Mjstanud., Ka meie rahwa lauludes on ütlemata palju neid, kus metsast nii suure ivaimustusega lauldakse, et kohe ära wõib tunda, kui armas mets ja tema lindude ja muu loomade elu terwe Eestirahwale on. Keegi meie maa Sakslane  ei oleks wist seesugust sopast kirja kirjutada wõinud,  nagu seda „Revalsche Zeitungis" leiame. Nimetatud  kirja kirjutaja oleks oma wale laimduse eest küll ära teeninud, et teda tahtes ehk ilmtahtmata üle piiri sinna tagasi aidatakse, kus mitte keelatud ei ole, talumaade peal kassijahti pidada. Seda enam oleks fee mees seda sellepärast ära teeninud, et ta üksi oma metsawahi  ametit mõistab, aga sellest ühtegi ei tea, mis põllutöö ametisse lähäb ja seeläbi põllumehele, mis jo iga metsaomanik ka on, suurt kahju teeb. Tema ei tea sedagi, et kass põldudele tulus loom on ja et põldpüüd nimelt sügise ja siis, kui lumi maha tuleb ja alles madal on, kõik umbrohud põldude peal läbi otsiwad ja wiimse seemnetera sealt seest ära nokiwad. Ka ei tea see mees, et põldpüüde pojad suwel enamiste  insektidest elawad ja neid loomi sell kombel miljonite kaupa ära häwitawad. Kui meie „Revalsche  Zeitungi" kaastöölise kirja kaalu peale paneme, siis on ta selge õlg, muud kui laimaja suur lobasuu jääb järele, mis mõni hea Saksa nael raske on. prohwMd. Neist oleme suba mümÄ koAÄ juttu teNud ja seeläbi on ka juba petiste töö mitmel kohal Võimatumaks saanud, nii et rahwas, kui ennast uutes waldades näitasiwad, neid pilgates minema kihutas. Aga seal kohtades, kus inimesed  juba üle pää ja kaela waleõpetuste ehk parem ebausu õpetuste laenete all seisawad, ei ole enam kerge abi saata. Meile tuleb jälle Pärnumaalt kiri, kus sellest jampsusest räägitakse ja kust elawalt wälja paistab, missugust õnnetust mõned Rootsimaa jampsijad  meie maale on kannud. Saadetud kiri on nõnda: „See isekogudus, keda need prohwetid on kogunud, on juba kaunis laialdane. Mihkli kihelkonda toodi seesugune  prohwet Augustikuu sees mullu aasta Tallinnamaalt,  et siin omale jüngrist koguks. Mitmed ütlesiwad  seda kuuldes: „Ega siit rahwas ennast küll segada ei lase!" Aga oh sa paritsus! põlastamisega pidiwad kõik mõistlikumad inimesed nägema, kuidas juba esimesel jutlusel nagu katk rahwa sekka tuli, nii et kohe mitmed hagana puru ja mulla sees pöörlesiwad. Need uued prohwetid on ka tõeste osawad teatre man- gijad. Nagu osaw teatre mängija meid nutma ja naerma paneb, et näitemängu tõsise juhtumise arwame olewat, nii mõistawad need uued prohwetid oma koleda heale ja hirmsa põrgu piltide abil ebausklikuid ammest kartma ja wärisema panna. Nüüd on Mihkli kihelkonnas  lugu nii, et igast urtsikust prohwetifi ülestõuseb, kes sagedaste kõige hullemaid õpetusi kuulutamas. Kõige imelikum on see lugu, et ka weiksed lapsed, kellele seie ajani töised nina pühkisiwad, prohwetiteks heidawad ja tulewaid asju ette kuulutawad. Igaüks, kes selle usu jampsi sisse on sattunud, näeb nägemisi, mis ta töistele kuulutab ja äraseletab. Kuratit nähakse sagedaste, kus ta ennast kord walguse ingli näul, kord Saksa riides, kord kui soldat, kellel punased rihmad riiete kulles, ja kord jälle õige mustalt puu ladwas ehk õene puu seest wälja wahtides ja rääkides awaldab. Neil prohwetitel olla üleüldse palju kuradiga  wõitlemist, kes sagedaste nende kurku pigistamas käia ja neid ka jalgadega tallata. Wahel olla kurat ka nende ahjud ilma nende teadmata kütma pannud ja nende küünlad põlema pistnud. Ka põrgu wedada ta neid wahel tuttipidi, kus inimesed kõik ühte kimpu olla seutud ja karma poolest süsimustad wälja näidata. Kuradil olla nüüd enne wiimastpäewa suur wõimus kätte antud, aga pühadele, milleks kõiki prohwetite jüngrist arwatakse, ei wõida ta ühtegi teha. Weel sagedamine kui kuradit, näewad need jampsijad Jeesust ja kuulewad inglite laulust. Korraga kargab naine ehk tüdruk, kes maas omas patuhädas püherdas, silmad  ja juuksed täis muda ja pahma, ja kisendab rõõmsa healega: „Waata, kus Jeesus seisab!" ning hakkab edasi jookstes käega tuult kinni püüdma. Terme kogudus jookseb nüüd „Jeesukene, Jeesukene!" hüüdes tema järele, ja kõik katsuwad käpuga tuult, nagu püüaksiwad nad midagi kinni. Kes seesugust lugu täie aruga pealt waatab, see peab arwama, et kari hullusi tema ees seisab, mis nad ka tõeste on. Jumalast antud mõistus on neist inimestest täitsa lahkunud. Iga juttu, laimdusi ehk palwet, mis nende inimeste prohwetid awaldawad, ütlewad nad omale pühast maimust antud olewat. Omas kõnes hüüawad nad ikka: Maim ütleb," „waim käsib", „waim räägib mo suu läbi" n. n. e. Peaaegu  iga lause juures tarwitawad nad seda sõna, nii et teda mõnes õhtuses kõnes ehk sada korda ette tuleb. Kui nad omas kõnes siis põrgut kui musta tule-auku oma hammaste kiristamtste ja hirmsa kuraditega, kellel raud wästrad käes, rahwa silma ette on maalinud  ja näidanud, kuidas kõik „ilma-lapsed" nende kuratite küünte alla langemad, siis halkamad kuuljad esite pääd noogutama ja malju healega ohkama, siis wärisema ja hüppama, kus juures nad ka käsi laksutawad,  ning wiimati lukkub üks töise järele kuhu aga juhtub maha, kus nad siplewad ja karjuwad, et hirmus näha. See maas siplemise aeg on just seesinane, kus nad kõiksugu nägemisi näewad, mis siis pärast ettekuulutawad ja ära seletawad. Nad laulawad  ka lauluraamatust ja loewad piiblist ette, aga üksi sealt kohast, kus raamat ise lahti lahäb, sest seda olla siis püha maim ette näidanud. Nõnda lauldi ükskord: „Nüüd surnukeha matame", aga puusärki surnukehaga ei olnud kusagil, ning töisel korral luges tüdruk „ Saalomoni" ülemat laulu piiblist ette, mille peale maas siplemises naisterahwa pühade juures õige palju „ hirme tallekesi" ja „nisuhunikuid" näha olnud. Seesugust ja palju muid teatre mängusi mängitakse  nüüd Koongas ja ümberkaudseks töistes waldades enamiste igal õhtul ilma rahata, mis küll wahel õige naljakad on, aga siiski iga mõistliku inimese südamesse  lõikawad ja teda kurwastusega täidawad. Need juhtumised nüitawad, kui halwas käes meie koolid praegu seisawad, sest just meie noorem sugu, kes oma külakooli läbi on teinud, on kõige kangemalt pimeda eba-usu paelades kinni." I^. Riiast. Õiendus. Riiast tuleb meile kiri, kus teada antakse, et sealse uue Eesti seltsi nimi mitte „ Emanda" ei ole, waid „Jmanta". Mõlemad nimed on sündsad ja ilusad, aga hea on, et meile õiget nime aegsaste teada anti. Tallinnast. Nigrutite kiri. Kaks noort soldatit,  kes sügise Kroonu teenistusse läksiwad, kirjutasiwad  meile mullu aasta lõpetusel Tallinnast järelseiswa  kirja: „Tänawu kutsus Kõrgem käsk nagu igal aastal palju isamaa poegi Kroonu teenistusse. Kui keegi neid noori mehi Tartus tähele pani, see pidi tunnistama, et nad kõige rõõmuga kodust lahkufiwad. Paneme aga seda wäljasaadetud hulka kasarmutes tähele, siis peame küll hüüdma: Kodumaalised, kergitage  oma wendade elu, kes Kroonu teenistuses olles ka teie eest wälja on astunud! Kroonu teenistus on kerge teenistus, kui teda mitte Wenekeele puudus meile Eestlastele ütlemata raskeks ei teeks. Meie tulime