ja leinamistel lasksiwad Roomlased küll habet mõne aasta kauaselt kaSwada. Greeklased selle wastu lõikasiwad sarnastel  juhtumistel habeme ära. Philosophid lasksiwad oma habeme kaswada, et enestele auuwäärilisemat nagu anda. Habeme lõikamise kombe oli mitmetauline. Augustus laSkis teda wahest nuaga ära kaapida, wahest kääridega lõigata. Mõned kiskufiwad kõik karwaktsed näu ja jalge pealt weikese tangikeste (V0I86II3) abil juurtega wälja, ehk põletasiwad neid tulipalawa pähkle koorega ära, nagu tyrann Dionystus, ehk tarwitadi selle juures iseäralitku salwi, ka palawat pigi wõi waiku. Seda tööd toimetafiwad  neiud, keda Mrieulue nimetati. Karwade wäljakiskumist  peeti pehmuse märgiks, nagu ka peegli eeshoidmist  habeme lõikamise juures, kui üks ori seda tööd toimetas.  Suurtes sugukondades peeti ühte orja juukse korrale seadmise ja habeme-ajamise tarwis, ja teda nimetad!  tonsor. Waesemate Roomlaste jauks oliwad habemeajamise  majad (t<MBtriuae), mis kangeste tarwitatud saiwad. Germanlased kandsiwad esialgselt enamiste pitka habet. Kui Gallialased Roomlaste alla saiwad heidetud, saiwad  nad nende läbi habeme äralõikamisele sunnitud. Ristiusu tulemisel sai pitka habeme kandmine waimulikkudele,  kes sündinud Gallialased oliwad ja wiimaks ka rahwa suuremat sugu meestele iseäralise eesõigusena lubatud.  Kuna aga' waimulikud ühel maal habet kanda tohtisiwad,  sai see neile töisel maal ära keelatud. Rooma piiskopid Anaeletus ja AnicetuS keelasiwad oma vaimulikkudele  pitka habeme kandmise koguni ära. Oli wana harjunud kombe, tähtsa awaliku kirjade kinnituseks mõnda habeme karwa pitseri külge kinnitada, nagu wanaaegsift teadustest leitakse. Loetakse ühest kirjast, mis aastal 1121 kirjutatud, järgmiselt: „Et asi rohkem selgust ja kindlust saaks, olen ma temale oma pitseri ühes oma habeme kolme karwaga kinnituseks  alla pannud." Niisama loetakse ühest kingituse kirjast, mis 1181 püha Florent de Sauneur'i läbi tehtug  sai: „Ja et see kingitus munkadele jäeks, olen ma seda, nagu näha wõib, oma pitseri ja oma habeme kolme karwa läbi kinnitada lasknud." Edasi loetakse ühes wanas Prantsuse riigi sündmuste kirjas, et kontraktis, mis Gothi kuninga Alarich'i ja Prantsuse kuninga Chlodwich'i wahel tehtud saanud, üeldud olla, et Alarich Chlvdwich'i habeme omaks wõtma pidanud, et seeläbi sugulaseks saada. Austria hertsog Friedrich saatis oma habeme, sellejärel kui La teda ära lõigata oli lasknud, Ungria kuningale Karl'ile kinnituse  pandiks sõpruse peale, mida ta temaga pidada tahtis. Prantslaste juures sai habekandmine hiljemalt paljaks  moodiaSjaks. Waimulikud mehed ja magistraadid pidasiwad habeme kaswatamist kord auuks, kord häbiks. Kuningad oliwad ise selle muutuse põhjuseks. Ludwig VII. keelas Pariisi 17. piiskopi Peetrus Lombardus'e nõuu peale Prantslastele pitka habeme kandmise moodi ära. Ka kuningas Philipp August laskis oma habet ajada. Enam tui 300 aastat pärast seda wõttis Franz I. habemekandmise  moodi jälle üles, mis aga Heinrich IV., kes siiski ise habet kandis, jälle ära lõpetas. Ludwig Xlll. ja Ludwig XIV. saiwad mõlemad habemeta wanuses trooni peale, mille järele ka mõisnikud ja burjerid habet ajada lasksiwad, et selles punktis nende sarnatsed olla. Kui aga nimetatud monarchid wanemaks saiwad, pidasiwad nad, truu alamate juures loomulikult moodi tulewat, weikest mokahabet, mida Ludwig XIV. enne surma ka ära ajada laskis, et oma halli juukseid hoowi rahwa eest warjata. Saksamaal ei wõinud wist 16. aaSta-sajas üksiku würstidele pitka habeme pidamine kena küllalt olla, sest mõnes maakohas keelati pitka habeme kandmine seaduslikult  ära. Sigismund, Magdeburgi ertspiiSkop ja Halberftadti  piiskop, üks kuurwürst Joachim 11. poegadest, wõttis sellerarwis missioni teekäigi ette, et niiheaste oma piiskopikonnaS  kui ka mujal kuhu juhtus, pitki habemeid ära lõigata lasta, ja ta püidiS moodi, ilma habemata olla, suure hoolega walitsema seada. Preestrist pidi ta siiski endise wiisi sisse jätma, sest et need pitka habet igaS juhtumises kaitsejaks wõtsiwad ja ühtegi karwa oma nägude pealt rikkuda ei tahtnud. Kui ta aastal 1564 Weebruari  kuuS Mansfeld'i tuli ja grafist maawürstina toredaste wastuwõetud ja ülespeetud sai, siis mõistis ta sööma laual grafile oma asja nii ette panna, et tema ja kõik tema kokkutulnud hoowi rahwas, ülemad ja alamad, oma pitkad habemed lühikeseks lõigata lasksiwad. Sealt läks ertspiiSkop Wolfenbüttel'i, hertsog Heinrich'! ja tema poja, Braunschweig'i hertsog Julius'ele külaliseks, kus niisama tema kõne peale härradel ja teenridel habemed äralõigatud saiwad. Tagasi tulles wõttiS ta Magdeburgi Doomi-härrad ja hoowi rahwa käsile. Lihawõtte kesknädalal  oli ta Halles, palus kokkutulnud nõuunikud kogu nende saatjatega loSsi wsersiks ja kõneles nii osawaste, et nad sealsamas oma habemed äralõigata lasksiwad. Et nende muret habeme kahju üle waigistada, laskis ta neile 80 rooga selgest hõbedast waagnatega ette tuua. KeS sellkorral mitte seal ei olnud, neil saiwad nõuukojas habemed äralõigatud, ja ertspiiskop käskis awaliku kirja läbi: kõik habenikud mehed Magdeburg'i ertspiiskopi- ja Halberstadti piiskopikonnas pidada ilma seisuse peale waatamata  (maha arwatud preestrid) oma pitkad habemed lühikeseks lõigata laskma. Sell ajal oli Saksamaal Andreas Eberhard Rauber v. Falkenberg-Weineck, Saksa ritter ja sõjanõuunik keiser Maksimilian 11. juures, oma pitka habeme parast kuulus; sel ulatas temal jalgadeni, sealt tagasi künni wööni ja siis mähkis ta teda weel kepi ümber. Sarnatsid näitusi selleaegsist pitkaist habemetest jutustatakse weel paljugi. Nii oli 1572 aasta ümber Bayerimaal Braunau bürjermeistril  habe, mis künni jalgadeni ulatas. Kui ta ühel päewal trepist alla tuli, unustas ta oma habet üleswõtmata  ja astus ühe jalaga selle alumise otsa peale, nõnda et ta trepist alla kullerdas ning kaela murdis. Kolmekümne aastasest sõjast ülejäenud soldatite tuju läbi sündis jampsiw meestekogu, nõndanimetatud «Noa-BieurB'a  la Aoäe", kes mööda linnast üu.berhulkusiwad ja pöörasid moodusi üleswõtsiwad. Kuna niisugune „movdi mees" oma juukseid weidras salkades alla rippuda laskis, hoolitses ta oma habeme eest kahekordselt. Iga hommiku saiwad põsed habemenuaga puhtaks kaabitud; lõuahabe wõiS loomulisse olekusse jäeda; mokahabe aga sai wiksi ja palawa rauaga läikiwaks ja kähcraks tehtud ning suuwinkli  järele keeratud. Niisugune hullustus kestis rahwa seas kaua. Prantsusemaal keelati aastal 1540 kohtumõistjatele ja adwukatidele kuningliku ringkirja läbi mokahabeme kandmine ära. Alles wiimse aasta-kümne sees, praeguses aastasajas,  hakati jälle habet täielikult ja puutumatalt kandma, ehk küll nüidki moodide ja tujude järele habemeid mitmed moodi säetakse. Siin ei ole midagi sees ja seal ei ole midagi sees. Ilmar. Et mina, selle lu'u jutustaja, Torupilli Mats olen, seda ei oleks mul küll tarwis tõendada; kellel wähagi aimu peas, saab sellest isegi aru. Aga wõi kõik ilm ifienesest tark on, selleparast pian ma weel korra kinni tama, et mina kadunud Torupilli Tooma poeg Torupilli Mats olen. Mina ei ole isi küll kirjatark wõi au-toru, aga selle peale wõib iga mees julge olla, et kõik nõnda täpp' täpi peal on sündinud, nagu siin seisab, sest mina isi olen kõik sõna sõnalt ette jutustanud ja see kiri on nagu mõni eraprotokoll, mis igamees piab uskuma. Nüid wõin ma juba alustada, aga pian siiski weel enne kordama, et mina tõeste Torupilli MatS ja suure Torupilli trahteri pidaja olen. Kes tahab uskuda, see uskugu, kes ei taha, ärgu uskugu, aga mina olen Torupilli Mats, ja olen selle 100 kõigile töistele Torupilli, Lõõtspilli, Wilispilli, Roopilli, Huulepilli, Partsipilli ja muu Matsidele õpetuseks  üleskirjutada lasknud ja olen isi selle 100 eest kolm sada wiistõistkümmend rubla maksnud. Kui töised Matsid nüid iga üks selle awaldamise eest mõne kasuliku asja heaks wiisgi rubla maksawad, siis oleks mu süda õige rõõmus, sest mina ei maksnud oma raha ühegi kasuliku aSja heaks, mina olin sellel ajal alles lott inimene ja teadnud Aleksandrikoolist ega muist seesugustest asjust midagi. ' See jäeb siis kindlaks, et mina tõeste Torupilli Mats olen ja asi oli nõnda: Heakene küll! Mina istun üks kord üsna üksinda eeskõrtsis, kui korraga kaks peenikest Saksa isandat stsse tulewad ja kumbki pudel õlut küsiwad. Nemad kõnelewad isekeskis ja jutu seas ütleb töine Saks: „la, see on ommeti imelik, et seda tükki ükski inimene ära ei saa teha, et tema pool tundi ühest tühjast klaasist töise sisse waatab ja selle juures isi paljalt ütleb: „Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees, heila kautas üks mõistlik meeS jälle wiis rubla." „Noo kuulge, ütlen mina laua juure astudes, see on ju weike asi. Mina löön praegu wiie rubla peale käe, et ma terwe tund aega neid sõnu wõin ütelda!" „No noh, mu isand Tölplane,  nõnda on mu päris nimi, ärge enesele ommeti lõõga meelega kaela köitke, seda on juba mõnigi mees katsunud ja ikka kaotanud!" Ah mis» hüian mina, Teie ei julge ju minuga kätt lüia! „Ei" ütleb noorsaks, „kui Teie seda just soowite siis on wiis rubla minu, andke aga raha siia, ma wõtan ta ju aegsaste oma kätte, et pärast pahandust ei tule." Ja mina annan wiis rubla tema kätte. .Mina pean weel juure tähendama" ütleb noor isand, „et Teie paigast ei tohi liikuda, ega muid sõnu kõnelda!" - ..Hea küll, hea küll!" ütlen mina, ärge aga pärast kahetsege, Teie wiis rubla on tmsama hea kui juba minu taskus!" Kell on just kaks, tühjad klaasid on minu ees ja mina waatan ühe ja töise sisse ja ütlen: „Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees! Settel ajal lähawad mõlemad Saksad leti ette, walawad ühe klaasi töise järele täis, panewad nahka ja ütlewad isi minule: „Teie terwiseks, isand Tölplane! Ega Teie pahaks ei pane?" Mina ei lase aga kui tark mees ennast seeläbi sugugi eksitada, waid tänitan ühte puhku rahulikult edasi: «Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees!" Selle järele wõtawad nad kumbki kaks kasti minu kõige paremaid sigarid riiuli pealt maha ja hakkawad neid minu silma nähes suitsutades proowima. Ah ah, mõtlen mina, Teie arwate küll, et ma Teile seda keelma hakkan ja seeläbi wiis rubla kaotan. Ei hurdakese paar, siis oleksite palju waremine jooksma pidanud hakkama, kui mind kinni tahate püida, seda ei saa! „Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees!" Kui nemad näewad, et mina seesuguste weikeste asjade läbi ennast eksitada ei lase, lähawad nad mõne sammu kaugemale, nimelt töise kambri, minu kapi kallale ja käänawad ukse lahti, sest wõti oli ees, ja wõtawad kõik minu wallalise raha, peale 300 rubla wälja, kuna töine Saks minule hüiab: „Jsand Tölplane, ega Te'e pahaks ei pane? !" Mina aga ei lase ennast eksitada, waid mõtlen, Teie tunnete wana Tölplast weel liig wäha, mina wsidau ommeti, minu pärast ajage wõi tiritammi. „Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees!" „Tulise päralt," arwasiwad nemad, «meie asi lähab luhta, katsume weel wiimist nõuu. Nad tulewad jälle kambrist wälja, wõtawad kübarad, kumardawad wiisakalt ja ütlewad siis: „Jäege terweks, kallis isand Tölplane,. meil on kõik käes, mis meie tarwitame, Jumalaga!" Mina aga naersin saiakeste, kas keha kange ja mõtlesin  isi: Teie waesed kuradid, sellel wiisil Te'e oma raha küll ei peasta. «Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees." Nõnda wõis umbes kolmweerand tundi mööda olla, suu hakkas mul juba tnbliste walutama ja nina sagedamine  tilkuma ja minu mõlemad sõbrad wõisiwad küll taga ukse hirmuga märgata, et ma tüki läbi teen, kui minu emand korraga ülewest alla tuleb ja mind nõnda küiritamas näeb, jäeb ta nagu kiwistud Loti naene hirmuga  seisma. Wiimaks kargab ta minu juure, kisub mind käewarrest ja kisendab: «Mats, meheke, Jumalissake,  mis Sinul, on?! Ega Sa haige ei ole, kulla Matsike!" Mina aga raputan ennast tema käest lahti ja annan temale seesuguse matsu, et ta taga seina ääre lendab ja palun edasi: «Siin ei ole midagi sees, seal ei ole midagi sees." Nmd teeb aga minu emand nii kurja kära, et kõik rahwas majasse kokku jooksewad ja minu tüttar jookseb kohe tohtri juure, keS töisel pool uulitsat elab. See tuleb ka kohe ja minu emand hüiab temale wastu: «külla pai tohter, aidake, aidake, minu mees on hull! Waadake, nõnda loeb ta juba ammu ühte puhku neidsamu sõnu." Tohter tahab ka kohe minu wercsoont katsuda, mina aga annan temale jalaga hea müraka kõhu peale ja loen rahulikult edasi, ehk küll mu süda sees walutab, et nemad mind hulluks piawad." «Wiimaks lööb ommeti kell kolm. ,Siin ei ole midagi sees seal ei ole midagi sees! ! / müran ma weel wiimist korda täie kõriga, ja nüid tooge mul noored Saksad mõlemad sisse, mina olen kihlweu wõitnud!" kui minule üteldi, et wäljas kedagi Saksa ei ole ja kui ma selle luu ära jutustasin, siis jooksis minu naene kapi juure ja kisendas: ~.OH sa heldene isake, siit on kõik puhtaks pühitud/ ja tohter koputas minule sõrmega otsa ette üteldeS: ,Selle sees ei ole Teil ka midagi, wana naaber? " Kõikuw pilliroog. Kalda ligi, järwe põhjas Kõikus pilliroog ja õhkas: „Kui ma wõiks, siit wällja poeks, Astuks wanaraugal toeks!" Wana tamm, see kalda sõrwal Kuulis oma ergal kõrwal, Kuidas kiitles hälbi suu Vihastades ütles puu: „Jata, sõber, kõrged mõtted, Üleliigsed ettewõtted; Käib sust üle tuulehoog Oled kõikuw pilliroog!" J. M. Jaanus 44. Sakala. 1884 Wastutaja: J. Kõrw.