Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa- ja linnarahwale. „Saarlase" toimetus ja wäljaandmine, Kuresaares, kaubaulitsas M 10. „Saarlane" maksab: Saaremaal aastas I rbl. kop., postiga saadetud 2 rbl. Saaremal pooles aastas R rbl. kop., postiga saadetud I rbl. 23 kop. Tuleb wälja iga puhapäewal. Kuulutuse rea ehk selle ruum mak-5  sab Ä kop. sl°Äs. Pühapääw 17. Juunil 1884. !. aastakäik Wabandamine. Kuulus kiriku-isa Augustinus ütles kord: „Kaks asja peab inull ilmas olema: Hea südame tunnistus ja auus nimi. Esimist tarwitan  Jumala ja teist ligimese ees." Piibli raamatus  loeme Õpet. 22, 1. „Auus nimi on kallim,  kui suur rikkus." Ja tark Siirak ütleb 41, 15. 16.: „Katsu et sa oled hea nime all, sest see on sulle ülem, kui tuhat kulla warandust. Hea nimi jääb igaweste." Ja Apostel Paulus peab oma auusat nime nii kalliks, et ta ütleb Korintuse  raiuvale kirjutades „Palju parem oleks mull surra, kui et keegi minu auu peaks tühjaks tegema." Kui nüüd Jumal teise käsu sõna andmisega oma nime auu kaitseb, siis kaitseb Tema kaheksanda käsu sõna andmisega ligimese  nime auu, kus Tema meid keelab. "Sina ci pea mitte üle kohut tunnistama oma ligimesse mast u." Meie auus nimi saab meiit riisutud ülekohtu tunnistuse läbi. Maletamine  on üks wäga paha asi ja mulle teeb see iga kord wäga haiget, kui ma ennast leian ligi- mesele mäletanud olewat, aga maletamine leiab siin ilmas sagedaste oma palka õige suurel mõõdul.  Ilma assada ei ole see mana sõna ilmale sündinud: „Walel on lühiksed jalad." Sell sõnal  on oma jagu tõsidust küll. Walelik inimene jäeb põlgduse alla rahwa ees, teda ei saa kellegi auusa ametile walitsetud, ja oma pää toitmise ametis ei wõcta teda ühegi teenistusele, mis suuremat  palka talle annaks; maid teda pruugitakse üksnes häda pärast, kui paremat saada ei ole,— elab oina elu põlgduse all edasi maletamise karistuseks.  Ülekohtu tunnistus on ka male, ometigi  nõuaksime ülekohtu tunnistuse ja ühe lihtlabase  malele wahet teha, et küll üks teisest mülja tuleb ja üks teiseks saab, ja koguni suured sugulased  on. Ülekohtu tunnistaja on juba üks rõöwel  ja riisuja. Potiwari naene riisus ülekohtu tunnistusega maga Joosepi priiust ja auu ja iveel wäga palju sündmusi mõiis nimetada, mis ülekohtu tunnistuse läbi on ligimesele kurja tehtud  ; siis jääb iga päine male üheks lihtlabaseks maleks, mis ristiinimesele keeltud ja kuri küll on. aga ülekohtu tunnistus on üks hirmus wale, mis tõe ja armastuse wastu käib, ja wäga arwa oina wäärtust mööda palka saab. Maletamist põlgades ja selle wilja ära tundes  on keegi kirja mees üht kõnet walja mõtelnud,  selle pääl kirja all: „Sõnake malest ja tema kaswatainisest," mis „Saarlase" lehes li- 13 ja 13 juht kõneks on awaltud. Selle kõue seeö laidetakse  malet kõwaste, mida see kombe ka tõeste wäärt on; sääl püütakse ka ühtlasi „wale kasmamist"  walge ette tuua, kust ta sünnib ja kui tä põhjus pannakse ja kinnitakse. Juba kõne algtuses  ilmub see selts kelle tarwis see laeng on sisse laditud. Kui auustud kõne luuletaja oma karistajat  witsa senna ja tenna on wibutades lshwitanud  õrnal kombel, siis langeb see laeng wiiinati  oma ette seatud sihile ja haamab mitmed, kes selle wääriliseks on arwatud. Oii tn inõuba „kootsiat" wõi mahe kauplejat linna uulitsal õrnarlt  paitanud ta emakest vete alt wälja ahwatlenud  pruudi käest nina tubakast ja „lonksu" saama ja selle eest willu audina; kellele ta ometi kõige Jututuba. Weski tiigi äeres. Jutustus Marc. Boyen'i järele. (Järg.) Kerge kilgatamrsega sööstas tüttarlaps istmelt üles, hoidis ennast tema järele sirutud  kätest eemale ja langes siis põlmede pä.le Ni.!ta oma nägu kattega kattes. „Maire,  mm. olen jo HeintS, ehk olen ma sind komrt.'  amm andeks!" hüüdis noormees z.r raisas rüttarlapsele nõdra kuu walgnscl silmi waadata. „Püha Jumal, see on jo Heints" ägas tüttarlaps, „mine ära Heints, ole halastaja  südamega, mine ära!" „Mina pean ara minema? Tüdruk, mis sull wiga on? esite selltunnil tulin siia oma külase, tulin koju pidule; mo igatsus sinu Krele ei annud kuskil enam rähm Waata ometi kord mo päele Marie ja tunne, et ma see olen." Marie tõstis pea üles ja laskis käed palge päealt ara libiseda. „Marie, Ale ometi, mis sull wiga on? hüüdis Heints kohkunud häelega, mis sull on, et sa nii kohkund moega ja kahwatund näuga mo päele waatad?" Biarie ringutas meelt ära heites käsi ja ütles : „Terwest külast oled sa läbi tulnud, eks sa pole kedagi leidnud, kes sulle minust oleks räekinud, pean ma nüüd ise sulle kõik seda räekima, mis ma kellegile räekima ei peaks? „Mis sull on Marie, mis on sull mulle räekida?" „Et Home minu pulmad on, Heints, on sulle sest kaetusest küll?" ütles Marie lühidelt  ja terawaste. „Püha Jumal taewas! Marie on hulluks  läinud!" hüüdis Heints ja astus kohkudes  tagasi, siis hakkas magusas walus tüttarlapse ilusa keha ümber kinni. „Marie"  sosistas ta tasa iljukeste: „Sinu Heints on sinu juures, ära räegi mitte nii kölwatumaid asja." „Ma tahaks, et ma rumal oleks, siis oleks ma kõigest waewast lahti," ütles tüttarlaps  tasa ja ilma toonita, „aga ma ei ole jo mitte rumal Heints!" Ta wotis poisi walwaka pea oma kätte mahele ja silitas  armulikult üle ta lagipüelse. „Pane nüüd kenaste tähele Heints," sosistas  ta waewalt kuuldama häelega teisele  körwa sisse. „Sa ei pruugi minu pärast hädas olla, ma ei ole mitte nõdramcelega,  aga sull saamad kõik so mõistused  tormis olema, kui sa mõista tahad, mis ma sulle ütlema pean: nenda kui ma üttelnud olen, on ülehome mo pulma pücw, siis säl' pole enam midagi teha, see peab nenda olema. Heints kohkus hoopis ära. „Km üle- Home sinu pulmad on ja peawad olema, Marie," ütles ta häkiste," siis on see mull üks suur juhtumine, sest ühegi teisega  ei tohi sina kiriku altari ette minna ja laulatamiseks senna astuda, kui üksi minuga,  ehk so süda on walelik. Jumala pärast, Marie, ütle mulle, et sa minuga nalja tegid." „See ei ole wale ega nali Heints, waid, see on selge tõsi; ülehome pean ma näoseks  saama, ja sa tead, et ma patu teen, kui ma oma südant mitte oma sõnaga ühtlasi  ära ei anna!" Marie räekis neid sõnu tasa ja ka waljuste, ja üks wärin käis üle noore mehe keha, kes neid sõnu mitte uskuda ei tahtnud, mis ta kuulis. „ Mõtlesid  sina siis, et mina surnud olen?" küsis  Heints wiimaks, „wöi arwasid sa, et ma sind olen ära unustanud?" Marie naeratas wähe. „Kui sa surnud oleksid, oleks ma seda oma ihu kulges tundma pidanud, m mull mo kõige armsam, niis mull m.M'...aS on, ära on wõetud," ütles ta, „ja et sa mulle mitte truuks ei oleks jäennd, seda ei oleks ma mitte uskunud, kui ka kõik inimesed ja pühad inglid seda oleksid üttelnud. Ta muljus noore mehe pead meel wissemine oma rinna wastu. „Ütle mulle Heints, kas sa ei ole mitte sagedaste kuulnud niisugustest inimestest, kes oma usu eest on surnud ja kõik waeroa ei mikski pidanud, kui neid waewatud sai?