mõtetest ülesse, ta põöriS ümber, Regina seisis tema ees, tema silmad leegitsesiwad nagu tuli. Eberhard oli temale kiireSte mõne sammu ligemale  astunud. „Mina tulin Teid enne teele minekut jumalaga jätma," ütleS Regina raudse külmusega, mis tema silmis olewa waimuStawa leekega koguni kokku ei sündinud, „sest Teie ei pia mitte arwama, et mõni lapsik tuju mind mu kambris paigal oleks pidanud!" (Järg jäeb tulema.) Loodus ja elu. li. Nii kui auusad inimesed ükstõisega ühelmeelel on, nii leiawad ning seltsiwad ükstõisega kelmid. See on ju üli tuttaw, kuidaõ laatadel kelmid ning hobusewargad warsti ükstõisi tunnewad, kui kannaks nad tunde-märki oma otsal, ja niipea seltsiwad ning oma loomust mööda siis oma asju jutustawad. Niisama, kui mõistliku inimeste seltskonnas paar narri on, fiiS saawad nad warsti ükstõist tundma, kõige lõbusamalt eneste keskeS jutustama ning igaüks neist rõõmustab ennast, et kord ommeti üht lahket inimest seltskonnas  leidnud on. Millaski ei ole üks auus inimene halwa wasta liig osawõtlik; aga sarnase sisemese olu juures on neil siiski osawõtlik meel ükstõise wasta. Wanasõna: «Ühesugune seltsib heameelega ühesugusega," on paljalt sisemese elu peale waadates tõsi. Sünnitud ühemeeleliste omaduste kohta maksab wõera nimeliste poolide külgitõmbamise  wäe seadus. Magneet tõmbab paljalt tõisi magneete külgi, s. o. paljalt niisugust kehasi, milleis needsamad  elektrialikud woolamised aset leiawad, mitte aga wõerad ollused; magneeti poolidest tõmbawad aga wastanimelised  ükstõist külgi, kuna ühe nimelised ära lükkawad, Sarnane lugu on ka waimu elus. Osawõtlik kaastundmus ei ole midagi muud, kui sisemisest sugulusest kaas-kodanikuga tundmuseks kõrgenud teaduS ja wastaStikune waimuelu tuima tarwiduse täiendamine  ning rikastamine. Et meie tundmused kõige enamist meie mõtte läbi üleSkihutud saawad, siis saab ka meie osawõtlik kaastundmus kõige elawamalt meile liginewa wõera olemuse wälimise kuju järel äratud. Mõtteta on see arwamine meis, et selle olemuse wälimine kuju tõeste sisemise korra pilt on, ja otsus tuleb tahtmata ning wägisi, et ilusas koores hea tuim ning ümberpöördud. Tõest on inimese nägu tema olemuse hieroglyph, kes sagedaste enam awaldab, kui suu seda rääkimise läbi teha suudab. Seda ei wõi meie aga mitte silmapilguliste waimuStuse ehk kurbduse tundidest lugeda, waid esiti kaualdase uurimise järel kindlaks teha. Kõige kindlamat ning tõsisemat otsust saame ühest inimesest, läbisegi arwatud ehk weel Põhjalikumalt,  kui teda tema igapäewase töö juures tähele wõime panna, ilma et ta ise seda märkab, et tema tähele saab pandud. Peale selle piab niisugune waate parteita asjalikus pilgus sündima. Niipea, kui otsuses mingisugust wõerast mõtet on, on ta wale. Parteiliku otsuse järele on iga kord wõimata ühe inimese õiget karaktert tunda saada. Inimene, kelle aun kuidagi wiisi rikutud on, on ju loomulikult töistele wasta meelt; niipea aga kaub kadedus töiste südametest tema wasta, kui ta oma auu endale jälle wõidab. Sellepärast esimene otsuS ühest tundmata inimesest ikka enamast parteita, seepärast kõige õigem. Ommeti ei jõuua mitte kõik pettused ja eksitused, mis pealsikaudse ning parteiliku otsuse läbi tulewad, seda tõsidust kõrwale lükata, et hinge järele ka keha on. Arwamine, „et igaüks niisugune on, kui ta wälja näeb," ehk «riiete järele on inimene," on paljalt sess mõttes tõsi, kui selle riide all harjunud igapäewast riiet mõeldakse. Nõnda nimetatud „pühapäewa kuub" näitab inimest tõeSte ilusama ja parema, kui ta on, ja see on üleüldine pruuk, ennast ilmale paljalt pühapäewa kuues, s. o. kõige paremast küljest näidata. Sellest tuleb siis nõnda nimetatud „moodukurat." Paraku ilmub kurat mõnikord ka inglikujul, see ei ole aga mitte tema igapäewane  riie. Kui kord Viskonti wõerusel. palju auusaid härrast oli, kelle hulgaS ka kuulus Itaalia laulik Petrarka seifis, andis Mailandi hertsog Galeazzo oma pojale käsku, nende hulgast kõige targemat wälja otsi. Pois waatas iga ühe otsa, fiiS wõttiS ta Petrarka käest kinni ning wiis teda kõigede imestamiseks oma isa juure. Nii wõib waimu kõrgust kehast tunda, et isegi laps seda märkas. Jnimusliku mõistusel on osa Jumala waimust, mis iga üksiku inimese juureS ennast awaldab. Igal ühel on osa kõige kõrgemast, aga siiski isesugusel kitsendud mõõdul. Sellepärast tarwitab iga inimene täiendamist', üht töist «mina " üht töist poolt, kes teda Jumalusele lähendab. Iga lahutud pool igatseb töise, kui oma täienemise järele. Nii püiab armastus kahest üht teha, ning inimese  loomust seeläbi tema igawast üksküljelisest põlwest peasta. Kui kord inimene oma tõsist tõistpoolt leiab, fiiS on nad mõlemad ime wiifil waimuStatud, ning lahke ühendusele  walmis, ning ei taha pilkugi aega ükSLSisest jäeda, waid nende suurem püie on ükstõisele oma tundmust ning soowe awaldada, ning ükstõise rõõmust ning kurbdusest osawõtta. Seda wastastiku ühenduse igatsust nimetame meie üheks täielikumaks armastuseks. Sugulaste wastastikune kokkusaamise igatsuS on üks tegutõendus ühest armastuse isust, kes meie armastuse hallik on. Iga weikene tundmus  kujutab ennast mitme kordse korduse järele kindlaks mõtteks, kes meid tegewusele sunnib. Nii kui üks wankuw mänguriista keel töist kaastoonidele kisub, nii äratab üksikpoolse  elu organismus oma seisu korra järele töist kaastundmusele,  mitte kaastundliku waatuse, rõõmupisarate ehk silmapisarate läbi, waid ka kindla abi ning teu läbi. See on hingede osawõtlik kaastundmus. Mõned inimesed, nimelt: abielulised, wanemad ja lapsed, õed ja wennad jne., on oma waimuelus nii ligiselt ühendatud, et neil isegi ükstõisest kaugel ära olles ühised kaastundmused on. Nii näituseks: ÜkS poisikene hakkas sell silmapilgul, kui tema kaugel elaw ema suri, ilma isegi teadmata mis üle, kibedaste nutma. Üks noor tütarlaps ehmatas sell silmapilgul kangest, ilma põhjuseta, ja krambidesse, kus tema kaksik wend supeldes ära uppus. Üks kaupmehe naene langes just sell minutil minestusse, kui tema mees teel surnuks sai löödud. Üks auuwäärt abielu mees reisis kord Zürichist Turini. Kui see mees oma toimetusel läbi linna uulitsate käib, märkab tema enese kõrwal üht riiete järele suurtsugu meest, kes sedasama sihti läheb. Wõeras mees läheneb wiisakalt, ning küsib: „Kas Teie, minu härra ka N. teatrisse lähete, kus kuningas olema saab?" Zürichlasele on sarnane nõuue wastameelt, ning tema waStab lahkest ja kindlalt: ~Ei", ning pöörab rist uulitsat. Wõeras tuleb siiski ühes. Zürichlasel on see aga wäga wastameelt. Hakist hüab wõeras läikiw mvek käes: „vvtre  Zürichlane  ehmatanud, lööb mõeka kõrwale ning tormab kõrwalseiswa  kohwi majasse. Mõrtsukas aga põgeneb. Zürichlane  seletab töistele, mis juhtunud on ning kuuleb oma suuremaks ehmatuseks, et lühikese aja sees juba kolm inimest Turini uulitsaist oma were seest olla leitud. Nimetatud  meeS reisib warsti kartuse pärast kodumaale. Kui ta kodu jõuudiS, tuleb ta abikaasa temale wasta hüiab: „Oled Sa weel eluS!" Ning hakkas jutustama:  „Heile pärast lõunat kell kaks, kui ma laua ääres oma töö juures iStustn, siis nägin mina Sind Sinu weres maas püherdawat, ning sest tunnist on see jäle mõtekuju mulle ikka ilmunud." See oli aga üks ja seesama tund, kus Turinis mehe tappe katse sai tehtud, ning mill tema naene Zürichis ehmatusesse langes. Tõeste on siin hingede kaastundmus ilmunud. Abielulised, kes waimus ükStõisega ühendatud on, saawad pitkamisi kõigis ükstõise sarnatseks, ja kui üks sureb, läheb töine pia järele. Sarnane tundmus kaastundwais olemustes sünnitab sarnaseid mõtteid, ning neist siginewad sarnased tegewnsed. Kõik osawõtlikud, heatahtmise, heategemise, pehmuse, alanduse,  armastuse ning lepliku meele püided on kaastundmuse  tegewused. Nende wasta seisawad oma kasu, tundmatus,  ihnus, uhkus, halastamata- ning kalkmeel, ülbus ja jõledus. HirmuS on selle inimese saatus, kelles mingisugust  ühist ning jumalikku oma kaasolemuste wastu ei ole. Kurjategija, kes wõera kannatuse juures külmaks jäeb ja töise elu midagi ei pane, pahandab meid, et ta inimusliku loomust mitte kalliks ei pia; õnnetu aga, kui ka raske süidlane, kellel weel inimlikku kaastundmust on, liigutab meid ühes kannatusele, sest et meie temas üht kannatajat ja inimese liiget tunneme. OlemuSte suguluse tundmus ühendab kõige auusamad hinged ükstõisega ning kuulutab eluühisust selle igawesega, kelle omadus armastus on, mis millasgi ei sure. ä. R-s. Mõnesugused sõnumed. Ajalehtede trükkimise tulemi ku kohta on leidu, osawa Ameeriklasel uuendav) mõte pähe tekkinud, keda igaüks hälbiks saaks arwama, kui mõeldaw mees mitte waimurikas Hoe Ameerika ühendatud riikide tähtsam kiirtrükkikoja  omanik New-lorkis ei oleks. Isand Hoe on selle küsimuse kallal kaua hoolega uurinud ja arwab wõimalikus üht töötamise wiisi ülesleida, misläbi paewapilditamise  kombel ajalehe trükkimine palju ruttemine ja paremine edeneda, kui see kirja ladumisega sündiwat. Elektri sädemete abiga arwab nimetatud isand suure kiirusega  ühe iseäralise paberi mõlema külgede peale trükkimise wõimalikuks teha saawad, nõnda et 360,000 eksemplaari ühe tunniga äratrükkida wõidawat, kuna ümberajamise masinad 12j000 eksemplaari walmiS trükiwad. Saame naha, kas tema katsed korda minemise pärjaga saawad kroonitud, mida ette uskuda ei suuda. Mina! Ühel noorel paaril tuli korraga see kena mõte paha, abielusse heita. .Selle tarwiS pidi aga noorpaar enne laulatamist õpetaja juure lugema minema. Peigmees, kes just mitte suur kirjamees ei olnud, kartis seal wahest kuidagi takistust tulewat, ja wõttis seepärast oma punase kuke õpetajale meeleheaks ligi, looteS, et siis asjaga kergem walmis saab. See oli eSmapäew, tui nimetud peigmees oma kuke ja noorikuga kirikumõisa ilmus, kuS juba töised abielu kanditaadid eeS olid, kelledega õpetaja  parajaste maenitsuse kõnet piab. TsiSte hulka jõuudes, laulab kukk täie healega: kikirigii! „Kes see oli?" küsib õpetaja. Kukk kaenlas astub meie peigmees töiste tagaft wälja ja ütleb rõõmsa ja äraseletud näuga: „See olin mina!" Mõtteterakesed. Kokkukorjanud J. Õnneteid. Rõõm. Mida õrnem ja pehmem keegi rõõmu õis on, seda puhtam piab käsi olema, kes teda ära murrab. J. Paul. Kõige wähemine kestawad Kütt magusamad rõõmud: Kõige rutemine kauwad Meilt õnnelikud ajad. C G. Cramer. Kui ka rõõm kiireste kaub, siis käib tema eel ommeti pitk lootus ja ta järel weel pitkem mälestus. J Paul. Rõõmus meel aitab läbi; mis rõõmsad teewad, lähab heasti korda) rõõmsad inimesed ei ole mitte ainult õnnelikud, waid ka head inimesed, ilma kadeduse ja nurisemiseta.  Kurjad mõtted ja pahad teud teewad salajaks, tõsiseks, segaseks. Weber. See süda ei ole mitte mu meele pärast, keS waljuste ja külmalt end tundmuste aastades lukku paneb. Schiller. Otsid Sa rõõmu, oh siis otsi teda igaweseS kauguses,  sest inimeste hulgas tuksub arwa mõni tundlik süda. Linda. Otsid sa sõbra abi, siis otsi seda lahke näuga! Kergemine mõjub iga rõõmus sõna. Piad Sa südame walu maa peal kellegile usaldama, Mine lahke juure, ta on ka halastaja meeS. Herder. Selle päewa rõõm ei pia tulewa lõbustusele Mitte teel ees olema; rumal ostab kallilt, Ostab ühe tunni lusti aastade pikkuse piinaga. uz. Arge rikkuge laste rõõmu mitte, midagi ei ole kergem, kui lapsele rõõmu teha, aga ka midagi kergem, kui seda rikkuda, sest lapsel ei ole tuhande sõariistadest, mis meil täiskaswanuil kunstis, teaduses ja eluõppimiseS jne. on, mitte ühte. Tal ei ole muud, kui oma wcike, warjamata paljas süda, keda meie niisama kergeste rõõmustada,  kui maha tallata wõime. Ja kui teie seda järel mõtlete, siis pange endile see ütlemata tõsine küsimine  ette: Mis on teil lapsele rikutud rõõmu asemel tasumiseks anda, ehk mis annate tal teie eksituse wõi isemeele läbi laastatud, koleda, pimeda ja leinal nooruse  asemele! Franz Horn. Kõige auusamat rõõmu, töise parandamise üle, on inimese südames arwa; kõlbmatad aga, kui hea inimene kord eksis, on üleüldiselt. T. Kust tuled mulle, rõõmuke, Nii helde, pehme, tasane? Kas on su kodu päikse maal, Wõi lille õitswa niidu ra'al? Kas elad kullas miljonis, Ehk kehwa mehe kopikas? KaS kõnnid auu, kaS luSti teel, KuS wiin ja õlut juhiks eel? Õrn lillekene oled sa, Sest tahad puhtam' asema; Sa närtsid himu tuule ees Ja kuiwad kurjas südames, KuS puhas süda, lapse meel Ja SiguS, tõde eluteel: Seal on su armsam asu paik, Sul' luStiS hingamine waik. U. Reinwald. Kaunis jumalate õde, Rõõm, sa tüttar Eedenist! Sinu waimustuse säde Kihutab tuld südamist. Sinu nõidus ühendanud Kõik, mis uhkus lahutan'd; Sant on würSti wennaks saanud, Kui sa tiiba lehwitand. F. R. Kreutzwald. 49. Sakala. 1884 Vastutaja: J. Körw.