del endise aja ilmutuste ja nähtawuste meeletuletamist mitte olnud. Tõeste, mis on rebasel, jänesel, hundil,  karul püüdja paeladega tegemist, kui nad üksnes looduse sunnil elawad? Juhtuwad nad eeSolema, stlmawaate,  looduse sunnist juhatatud, miiks elaja otsekohe  püisi. Aga seep see on, elajas läheb neist kaudu koguni ksrwast läbi. Mitspäraft? Sellepärast, et wanematest päritud mõistuse osawus ja oma mälestus  kõrwale käskimad minna. Sellest meie näeme, et elajas ükskord on otsustanud (MoogßLwMib, süllogisiren),  ja sest otsustamisest on temas nudagi järele jäenud, mida nüüd seesama nähtarous uueste äritab. Otse nõnda on lugu ka inimesega. Aga lähme edafi. Peale mõistuse ja tema awalduste on inimesel ka, nõnda ütelda, terwe iseäraline jauskond tahtmisi, ehk üleüldsi woli. Sedasama leiame ka loomadel olemas. Rentniku Juku tukkus alati karjas, ja ei pannud kunagi tähele, kui karjatawad loojused üle piiri töise maa peale läksimad. »Koju tulles pidi poiss oma laiskuse  eest igakord oma Pisukese pütstmõödu ära laskma wõtta, mts muidugi ühelt poolt walu tegi, ja töiselt poolt hirmust wiha ja kurjust oma loomade wastu sütitas. Et nemad nurjatumad üle keelu tegiwad, siis peksis ta neid, kui aga mahe wõis. Ometi üks härg ta üleannetuma karja seast sai aru, et see koguni hea pole, kui ta kaasnikud wõera maa peale lähemad, ja igakord, kui mõni loom üle raja astumas oli, tõukas töist eemale, ja sell kombel ei lasknud ühtegi sõrga enam pahandusele. Aga niipea, kui seda nähti, lasti Juku ka lahti, sest härg ise hoidis karja. Pariisi elaja aias taheti karude hulka wähendada: pandi mõni kihwtitatud pirak nende ette. Et küll roog magus maitses, aga targad elajad märkafiwad peale määritud kihwti ja tõuukasiwad Makad eemale. Kui siis weel maijuse isu järele ei annud, wõtsiwad elajad ettewaatlikult pirakad ja pefirvad nad ilusaste puhta wee sees ara, ja siis sõiwad. Kurg oli kord oma woli ka lolste koduloomade üle wälja lautanud: Läks mõni loom karja seast kaugele, kurg ajas teda jälle tagasi; tõuusis kahe looma wahel tüli, turg oli walmis lepitamas; pani peremees hovujed ette, kurg oli nende juures wahtis, et mitte üleannetust hakka tegema j. n. e. Inglise pealikul oli ime tähtjas papakoi. Ta teadis hea hulga wanusõnu, oskas mõne küsimise peale wvstata, tuletas ammu möödaläinud asjad meele, wõiS mitmet ja mitmet wiisi healitseda, ja mitmet laulu laulda, mis aga küsiti. Kui ta laulmise juures oma tooni pealt kogemata eksis, siis parandas kohe oma wiga. Ta teadis nimelt ligi 50 wiisi ja iga ühe wiisi jauks oma sõnad. Kui waatleja  mõne jau sellest ehk töisest laulust juba ära laulis,  siis lõpetas papakoi laulmatad järgud. Kui tal tahtmist ei olnud, waatlejate palumist täita, siis pööras  ta igakord nendele selga ja rääkis: „Poll (tema nime) on haige." (Järg jäeb tulema.) Paasa-püha meetoojad Lääne-Preisimaal. Lääne-Preisimaal on see usk meel kõwaste liikumas,  et West, mis esimisel Ülestõusmise pühal wara enne päewa tõusu jooksmast weest, tähele panemlikult waikselt toodud saab, terwe-jõuulik on ja aasta otsa wärske seisab. Paasa-püha weetoojad lähemad igaüks kas jõe ehk oja ääre; tutwad kes ükstõisega kokku juhtuwad, lähemad osawõtmata ükstõisest mööda, nagu ei tunnekski  nad üht'-tõist; ükski ei maata korda töise peale, igal ühel on oma maitolemiscga küllalt tegemist. Wee juure jõuudes, saamad stlmad, käed ja jalad pestud, siis üks hea jänu wärskest weest joodud, ja wiimaks kruus ehk ämber (pang) täidetud. Niipea kui see sündinud, on kõik kohused täidetud  ja igaüks wõib rääkida mis ta tahab. Kellel seda Paasawett on, sellele on ka armu antud, et ta päikese tõusus Paasatalle hüppamas mõib näha. Kust see usk juurdunud on, on raske aru saada, aga isegi haritud inimesed usumad kindlaste,  et ülestõuswas päikeses pärast wee toomist talle näha wõib. Wallatumad poisid teemad seal juures oma kangelase  tükkisi, millega, nad wagaid, noori Paasawee toojaid naisterahwad rääkima püüawad ajada, mis neil ka mõnikord õnneks läheb. Nooreb tüdrukud saamad igasuguse wiist peal näkitud ja kaelastud, katsutakse nende kruusist käest ära kiskuda, tõugatakse neid pesemise juures ja pritsitakse neid meega; lühidelt:  see on nii südame täitja, et üsna imeks tuleb panna, kui mõni neiu weel oma suud ei awa ja Paasawesi õigel wiisil toodud saab. Loomulik asi on, et kes seda kõige wähemat healt teeb, selle weel enam midagi jõuudu ei ole ja ta ilma wiibimata kodu wõib minna, sest alles aasta pärast wõib uueste oma õnne katsuma minna. On see siiski õnneks läinud, siis saab tagasi tuleja poistest rõõmu hõiskamisega wastu wõetud; uhkeste ja püsti-hoitud peaga ümberwahtides toob ta oma imewee ühes, naerab ja naljatab oma saatja poiste- ja tüdrukutega, ning päikese tõusu aeg wõtab ta kaardilehe, millele ju enne nõelaga auk sisse torgatud  on, taskust ja kui ta selle augu läbi päikese peale waatab, wõib ta naha, kuida Paasatall seal sees rõõmsaste ümber kargab. Teine peaaegu niisamasugune lugu, mis ühes iseäranis maakohas sünnib, on nõnda nimetud Mfttee  pühkimine", mis siiski ainult abielusse astumise himulistest piigadest tallitatud saab. Tahtja seadab ennast waratselt, juba koidu alguses,  risttee pühkimiseks walmis, mida tema Ida poole, ülestõuswa päikese wastu pöörtud näuga nii peab tegema, kuni üks inimene tema seljatagast tulles temast mööda läheb, ja kui see üks poismees on, siis wõib see õnnelik pühkija loota, ja tõega ütelda, et see tema tulewane peigmees on; kui aga keegi mööda ei juhtu minema, ehk läheb mõni abielu mees wõi naesterahwas, siis peab pühkija kuni töise aastani ootama, kus ta jälle õnne katsuda wõib. Oli ühes külas Lääne-Preisi maal üks õige mehele mineku himuline tüdruk, kes oma nooruse aastates mitme ilusa, tugewa poisile, kes teda kosja tuliwad, korwi kaela wiskanud. Ta oli uhke oma ilu peale ja mõtles: mehele minekuga on weel siis aega, kui omad seltsilised, kellega armastusest olen rääkinud, enesest ära lükates narriks teinud. Ometi nüüd, kus ta nende aastate sisse oli jõudnud, kus tüdrukud üsna tõsijelt selle peale peawad mõtlema, kuiba tanu alla saada, nägi ta, et ükski teda kui uhket plikat enam waatama ei tulnud. Maria oli nüüd juba mitu aastat esimesel ülestõusmise  pühal „wara enne walge ette" ühe risttee peale läinud ja hoolega pühkinud; aga igakord oli kas üks abielumees ehk üks wana emakene tulnud, ja ta pidi ilma kasuta kodu tagasi pöörma ning töisel aastal uueste orakelt tarwitama. Ükskord ööse enne esimest Paasa-püha oli ta üht iseäraliku und näinud, mis teda suure rõõmu ja lootusega täitnud oli; ta nägi nimelt, et ta üle põlwe mudas ja poris päterdas ja et sest poorist kuidagi  lahti ei saanud. Nüüd oli see aga selgeste teada, et pori nägemine õnne tähendab, ja Maria kargas, waewalt ülesärkanud, padjust wälja, sest täna pidi temale ju suur rõõm osaks saama. Ruttu pani ta ennast riidesse, tõmbas raagluua pihku ja ruttas rõõmsa julgusega ligema ristteele. Ta pühkis päikese tõusu poole wahtides teed, nõnda et tolm lendas, ja kui koit ida poolt kaemast ikka heledamalt wärwis, kuulis ta korraga ruttulisi sammust oma selja tagant ligemale tulewad. „Nii wõib ainult üks noor inimene kraamida," mõtles ta, ja ta süda tahtis rõõmu pärast põuest wälja hüpata. Kõigest jõuust kaapis ta luuaga mulda ümber, nagu ripuks tema õnnistus selle töö külles, ja nüüd oliwad sammud üsna tema selja taga. „Kas on tema ehk ei?" pomises ta nagu hinge õhuga. —a!" kõlas tema selja taga üdisse lõikam heal, ja kui ta oma ümber waatas, seisis ta selja taga Sults-isanda eesel, kes lahtist talli ust oma kasuks oli pruukinud, et ühte weikest Paasa hommiku jalutust ette wõtta. Seal kukkusiwad petetud Marial häbi pärast pisarad silmist, ja tulisest wihast kihutud, tõstis ta luuda ning põletas süüta kosjakandidatile ühe tulise matsu mööda halli nahka ning läks siis norgus kodu. Ilmaski ei läinud Maria enam ristteed pühkima, heitis kahe aasta perast ühe lese mehega abielusse ja on nüüd tubli maja-ema. Ta ise on mulle seda lugu jutustauud, kellest enne keegi muu ei teadnud, kui ta ise ja Sults-isanda^eesel. Järelemõtleja waene habemeajaja. 11. Arkwright, kellel wiimaks ka von Atherthon Liiverpooli  linnast abiks oli, seadis oma ketramise masina aastal 1768 üles, (see oli esimene ketramise masin maailmas) ja laskis teda kedrata. Esimesed katsed ei läinud aga mitte heaste, ehk küll Arkwrighti sõber Nead talle juba 1200 penigur oli laenanud. Lõng mis masin kedras, ei olnud sugugi ühe sugune ega sile, waid oli tonkline ja käega kedratud lõnga körwal koguni halw. Nead pildus Arkwrigt'ile halbu sõnu ja ütles: „Masin ei kõlba mitte, raha on ilma asjata ära raisatud! Halw niit, muud midagi kui tongad! Ilus töö, mis mehele tõlla ja hobused peab tooma!" Mehanikus (mechaniker) oli niisuguse juttu üle wäga kurw; tema sõbrad ja abimehed lahkustwad  temast enamiste kõik. Juba pidi meister oma ketramise masina wõla eest Neadlle jätma, seal leidis ta uue sõbra, see oli ameti poolest üks osaw treiali sell. See laskis omale kõik äraseletada, kuidas masin kokku pantud oli, ta waatas osawa silmaga masina üksikud jaud üle ja leidis peagi õige wea üles. Nimelt oliwad weikjed trullid wäga libedad (siled); ka oli masinal tema arwamije järele wähe trullisid. Kui treiali All seda Arwright'ile ära oli seletanud,  langes tal siagu udu silmade eest ära. Rõõmuga läks nüüd Arkwright oma sõbra Nead'i juure, masina parandamiseks abi paluma. Nead'il oli aga wähe himu uueks aitamiseks. Wästmata Arkwright teadis ennast aga töiste meeste nagu Smalley ja Dale'ga ühendada ja hakkas oma uue sõbra, treialiga töösse. Ööd ja päewad oliwad mõlemad mehed töös. Nad tegiwad ja parandasiwad iga trullikest uueste ja tegiwad terwe rea trullisid juure, et masin seda jõudsamalt  tööd teeks. Uus plaan oli pea walmis ja mõlemate meeste rõõmuks heaste korda läinud. Aastal 1744 laskis Arkwright oma patendid kümne aasta peale uuendada ja aasta pärast oli ta masin walmis. Masin ketras ilusa, sile ja ühesuguse lõnga. Mis Arkwright seiemaani töistega seltsis oli teinud, seda hakkas ta nüüd üksi peale. Ta tegi mitmed masinad ja seadis neid puuwilla ketramiseks üles, kes teda pea rikkaks meheks tegiwad. Oma üles leidmise pärast sai ta mitmest imestatud ja austatud. Kõige haritud riikide sees sai ketramise masin pruugitawaks.  Mitmed sajad saiwad Arkwright'i ketramise masina järeltegemise läbi rikkaks. Tuhandetel kästketrajatel  oli see tähtjas üleslecdus aga ka wasta meelt. Ükski rahwas aga ei tarwitanud rohkem ketramise  masinaid, kui Inglased ise. Endise habemeajaja Arlwrighti rikkus tõusis kui nüüdsel wabriku herral ikka suuremaks ja tema endine palav) soov) oli täide läinud: tema sõitis, kui tal aega oli, tõllaga. Oma noore elu wiletsuft ei unustanud ta mitte. Ka olla ta, nagu ennemuistene jutt jutustab, omas wihaS antud sõna, sellkorral, kui ta abikaas modeli ära põletas, kangeste pidanud. Ta olla oma emanda kõigiti halwaste pidanud ja ei olla teda iialgi tõlda wõtnud. Sir Richard Arkwright nimetadi wiimati: Sherif von Derbushire; ta suri Krumbfordis aastal 1792 ja jättis waranduse, mis 3,500,990 thalert suur oli järele. Nõnda kaugele oli habemeajaja saanud. Looja lõi tal tema mõistuse kõrwal kindla tahtmise ja meele, kes kõik takistused kõrwale heitis. Arkwrighti masin on kohe kaunis täielik olnud, nõnda et roähe uuendusi ta juure on tulnud. —g—x. Kirja wastused. 43) G. D. K Kõige selle poolest, mis Teie omas kirjas nimetate,  loodame peagi paranemist. Rõõmustab meid mäga, et edcspidi  jälle roõimaliku arwate olewat, meile teatete ja muu töödega tucks ja abiks olla. Lehed on Teile soowi järele saadetud. Olewiku kohta olete sula tõtt üte nud. 49) M. U. W. Kes „omi jüngritega Sakala müüri alusid õõnistab", nagu Teie ütlete, teeb olewikus tühja tööd Meie püüame iga tüli eest „oma keskes" kõrwale hoida, aga kus meid mägise sunnitakse  rääkima, ei tohi meie waikida. 50) A> T.—S. Saame Teie soowi täitma. Teie adress on õige, ning peab wiga, et kõiki lehti ei ole kätte saanud, wist Teie enda lähedalt leida olema. Palume asja järele kuulata, ehk juhtute mõne pitkanäpumehe jälgile. 51) G. S Sindis. Niisugune lugu wõib hõlbsaste juhtuda, ning ei ole Teile milgi wiisil teutuseks; täname Teie waewanägemise eest. Tellimisi wõite ju ikka wasta wõtta. 52) T. A. J. K— Ülepea palume neid auustatud kirja 53) J. L. Toris. t saatjaid, kes oma kirjade peale kirja 54) A. O. T—s, i wastustest kostust pole leidnud, seda 55) A. R K—s. I nõnda mõista, et nende kirju pole 56) R. Tiflises. i woimalik olnud awaldata. Ühte lugu 57) J. L. T—gis > ..polnud wõimalik", „ei läinud" j. ne. 58) J. J. Peterb. l kirjutada, läheb igawaks. Kui keegi 59) X X X i edespidi mõne awaldamata jäenud kirja 60) T J. K. 1 peale wastust ei leia. siis olgu see täheks, ja mitukümmend ! et «maldamine wõimata on olnud. Saab toist meel. aga mõni kiri toimetuse poolest ühe ehk töise põhjuse pärast kõrwale heidetud, siis saame seda kirja wastustes  tähendama. W—K—s. Jutt, mis Teie rahwa suust olete ülesse kirjutanud, on juba pisut töisel wormil kord Sakala liia lehes ilmunud. R. S. K—J. Kole tegu; näitab nende huntide töö olewad, kelle peremees mullu pakku pistis. Eks nüüd talita kari oma käe peal sarnasid tükka. Vastutaja: J. Kõrw.