tus ja perenaise lahke meel on see kindel ahel, mis mehe kodu hoiab, sest ta ei tunne siis lõbusamat ega meelitawamat kohta, kud oma kodu, oma abikaasa ja perekonna juures, olgu see suur ehk wäike, elagu nad rikkuses ehk waesuscs. Ka ei peaks wacsust mitte tohitama musta elu katteks nimetada; ka kõige wacsem hurtsik wõib puhas olla, KuS seda ei ole on rumalus ehk laiskus põhjuseks. Saamad naise poolt ülemal nimetatud abinõuud hea tahtmisega ja eksimata pruugitud, siis saab ka mitmes abielus palju õnnelikum elu aset leidma, kui sääl tänine ehk leida oli. Mees wõib küll ehk ka wali ja toores olla: aga tasanduS, wagadus, lahkus, puhtus ja armastus abikaasa poolt wöitwad teda wiimaks ikka ära, ja tema ei olegi arusaanud,  et naise wägewus teda ära wöitnud  on; ja ta kodune elu ja koht saab tale kõige armsamaks ja lõbusamaks meelejahutuse  kohaks. Iga lugeja on sellest lühikesest pildist küll wist arusaanud, et naisel üks ütlemata wägemuS loodusest kätte on antud, mis palju ära mõidab. Kui palju aga neid naisi olla wõib, kes oma loojast kingitud kallid omadusi õieti ja hea tahtmisega oma maja õnneks pruukida tahawad, on küll kllfitaw. Soowida oleks, et õige palju neid abikaasast oleks, kes oma kohta julgesti  wõiksiwad kosta: see olen mina! läinud, puude lodwad kohisesiwad tasakesti. Siis Hektariga seltsis astusin ma tasakesti majasse. Mu süda oli mi kurb ja raske, et ma kohe oma kambri läksin, kus ma meel kaua ülewel istusin ja kurwalt kuu poole üles waatasin, keS selges taewas rahuliste ja nmiksclt oma teed edasi läks. Jlmasgi ei ole päikse töuuS selgem ja ilusam olnud kui minu pulma päewa Ho nukul.  Ma olin juba lindudega, kes oma homiku laulu laulsiwad, üles ärkanud. Majas oliwad kõik wcel wagusi. Ma tõusin  üles, panin ennast riide ja läksin aida, ma ei wõinud selle igatsemisele mitte kauem wastu seista, weel minnast korda seda armast maa kohta silmitseda, kus ma nii sagedasti istunud ja lõbusal wiisil oma aega wiilnud olin. Kõik loomus hingas uut elu sisse; öösel oli natuke wihma sadanud ja igal pool rippusiwad rasked mee tilgad, mis kui namandid päewa tüeS särasiwad. Ma astusin  Ühe lille juurest teise juure ja olin pea suure lille kimbu korjanud ; ja oma palet lõhnama lillede sisse ära peites, ütlesin  ma iseenesele, kui sagedaste saan ma kaugel wseral maal nende wiimasts lillede püüle mõtlema mis ms siit lõbusalt kodumaalt  murdnud olen. Jah see oli üks ilus suine homik, kui sagedasti olen ma selle päcwa pääle mõtlenud,  mis mi ilusasti ja õnne tõutawalt algaZ ja nii suure walu ja ahastusega lõppev! Paari tunni pärast olin ma kui pruut ehitatud, armastama käega seadis ema meel ms pruut loori, fiis kogufiwad nagu kirjud liblikad, naerdes ja naljatades pruuttüdrukud mu ümber, kelledelt ma naeratades ja punaStamalt õnne soowifid waStu wötsin. Mu Jumal kuhu onneed kuus rõõmsal priskel tüdrukut jäänud! Mõned on mehele saanud, neil on õnnelik  kodu, elawad oma laste ja lastelaste keskel, teised on senna kiidetud maale läinud kus ei surm ega lahutus enam ei walitse. See ei saa mitte kaua tüürima, kus ka mina senna rändan ja mu wästnud süda mis nii kaua üksikult ja maha jäetud siin on kurtnud, ükskord rahu leiab. SiiS aStus mu isa sisse, ja kui ta tük aega hoolega mind silmitsenud oli, pööris ta ema poole ja ütles: „Meic Weera näeb täna karwa päält nii wälja nagu sa meie pulma päewal." Wankrid scisiwad juba trepi ees malmis meie istusime pääle ja sõitsime kirikule. Ma istusin maid olles ja mürisedes oma isa körwal, mu süda tahtis rinnust wälja hüpada. Sõit oli lühike, pea olime meie wäikse kena ja rohilistc meigudega ehitatud kiriku juures, mille ette suur hulk uudishimulisi kogunud oli. Meie astusime -vankrist wälja, mis rahma sees liikumist sünnitas, sest peigmees ei olnud weel mitte siin. Meie jäime kõik wärawa kõrwa seisma ja ootasime. „KeS teab, mis teda nii kaua on kinni pidanud," ütles mu isa uuri -vaadates, „see ci ole mitte õige, et pruut peigmehe järele ootab. Aga jääl ta tuleb ju," lisas ta rutu juure, ühte kihuteS ligemale tulija mankri pääle näidates. Aga ci, need oliwad uued uudishimultsed,  kellega kirik juba peaaegu täidetud oli. Kümme wiiStcistkümmend  kakskümmend  minuti läksiwad pilkamise mööda, aga peigmees ei ilmunud mitte. Wana halli õpetaja ja noore orelimängija nägu läksiwad ikka rahutumaks, Hälle läksiwad' kümme minuti mööda aga Hugo Berndalli ei olnud mitte näha. Süda kloppis mul hirmsas aimamises. Kas ta peaks meel ülepea tulema? „Pappa," sosistasin ma, „temale on midagi juhtunud : ehk on ta haigeks jäänud." „Ei, mu laps," -vastas ta-vaigistades; ta on aja poolest eksinud, ehk on ta uur taha jäänud. Aga ka tema onu seda ma ei mõista. „Mine poiss," lisaS ta ühe ligidal seisma koolipoisi poole pöördes, juure, „jookstcs senna nurga pääle ja maata, kas sa näed säält üht Kantrit tulewat." Kartus ja mure tuli nüüd kõikide nägude pääl nähtamale. Pruuttüdrukud oliwad ära kahwatanud ja waatasiwad kartliku nägudega üks teise otsa ja kõik ümberseisjad oliwad ennast ühte salku löönud ja sasistasiwad  üks teisele kõrwa sisse. Wiimaks kuulsime kaugelt mankri kõminat ja järgmisel  silmapilgul sõitis wanker tulise kiiruga ette. Üks herra, kelles ma kohe Hugo kõige paremat sõpra ära tundsin, astus -vankrist wälja ja rulas kahwatanud ja kohkunud näoga mu isa poole. Ja hatas ta käsiwarrest  kinni, tõmbas teda mähe kõrwale ja sosistas talle rutuliStc ja erutud midagi kõrwa sisse. Ma kuulsin siiSgi nagu läbi udu neid sõnu: „Hirmus õnnetus" ja „Jumala pärast tulge, enne kui see hiljaks jääb. Teatage seda ka oma tütrele ja tulge!" (Ots tuleb.) Isamaalt. Kuresaareft. 12. selle k. p. sai Saaremaa mõiSnikute maapäew lõpetatud. Kuidas meie kuuleme, olla raha ministeeriumi ametnik Wossintski siia tulnud maa maksust järele uurima. PaaSLuk. 9. p. on kalendri järele kewade hakatus ja sest ajast saadik on ka kange külm järele annud ja sula ilm asemele  astunud. Selle aastasel maapäewal on õuekohtu  asseSsorikS Saaremaa tarwis Wönnu maakonna kohtu assessor von Freymann walitatud. Kuida kuulda, on Kuresaare abi õpetaja Lezius paastukuu 6. p. Eestimaal Mihkli kirikus jutlust teinud. RiigiwalitsuS on Saaremaa laewameeste  koolile 900 rubla aastaS töutanud. Püha kihelkonnast. Tulekahju. Pühapäew paaStuk. 13. p- õhtu põles Kaali wallas, Kõnnu külas, Lõugu Mihkli puumaa elumaja ära. Suurem jagu maja kraamist ja elaja loomad saiwad päästetud, aga loomade põhk on kõik tuleroaks saanud. Õhtu hilja olla perenaine tule walgel loonu talitamoS käinud, kus tuli wist wähcsc ettewaatmise läbi rehalas lahti läinud. Peremehel on muret küllalt, kust põhku wõtta millega loomad mättale aidata? Tulega ettewaatlikumalt ümber käia, toob wahem kahju. LI Karjast. A jalehtede lugemis  e st. Postimehes teatab keegi, et Karja kihelkonnas wähe ajalehti loetawad. Selle kohta õiendab üks Karjalane, et see teatus nende kihelkonna kohta õige ei olla, Karjalased olla ärksad ajalehtede lugejad; üks A. walla wabadiku noormees lugeda üksi 8 ajalehte. Ka meie tõendame omalt poolt, et Karja kihelkond üks ärksam nurk meie kitsal kodumaal on, kus rahwuslikkudest asjadest elawalt osa wõetakse. Ometegi on soowida et nad mõnes asjas üle piiri ei libise. See on kud oma kohta uudis, et üls wabadiku mees omal 8 ajalehte peab ja loeb, oga kui mõtleme, et ta nende ajalehtede  eest aastas paale 20 rubla wälja annab, siis on küsitaw, kas ta loctawaist ajalehtedest oma maimu ja kitsa maja elamisele seda wäärt kasu wõidab, kud ta kulu kannab. Kas sell teel hariduse ja elu ülesannete kasutamine üleliig kallis ei ole? Nii tühtjaS ja käsuline kui ka ajakirjandus  on, siiSgi ei jaksa see inimest meel kõigiti inimeseks teha. Paari aasta eest nimetasime meie, et ka Eesti rahwas ajalehtede lugemises piiri peawad pidama, et see üle liia tema waranduslist jõudu ja aega ei raiskaks, ega tema mõtteid ja maimu üleliia politika sisse ei mässi, nagu seda ärksamaist näha ja karta on. Käesolewa aasta algusel tuli Olcwik selle mõtte ja küsimise pääle: Kas ehk üleliia ajakirjandus meie rahwa kirjandust ei takista? Mitmed lehed awaldasiwad ome mõtteid selle kohta, et ajakirjandus muu kirjandusele mitte kahjuks ei olla. Meie hojame Olewikumõtete poole ja tõendame  : et laialine ajakirjandus tõesti meie rahwa muu kirjandusele kahjuks on. Enne ostis rahwas rohkesti raamatuid ja mida erksam  ja ärksam mees, seda suurem oli tema kodune raamatu kogu. Aga sest saadik,  kui raamatu kogud ja laialine ajakirjandus  päewa korrale asuS, jäi raamatute  ostmine soiku. See on ka üsna loomulik  selge, kus ta enne pidi raamatute ostmiseks rublad wälja andma, saab ta nüüd ramatu kogu najal mõne kümne-