Sakala WiliandiS, !!. Maikuu pä-wal Wv. l«l. aastakäik. Poliitika, kirjandust ja põllutöö ajaleht. Wastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Naisterahwas I. Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Wiliandis: Häda. Wiliandi maakonnast: Kingitus;  tööliste tänuawaldus. Tartust: Kirjameeste Seltsi kokkukutse; Tartu Eesti Seitung. Tallinnast: Tallinna Sõbra kallid sõnad; Tallinna Sõbra „tasku-poliitika"; Tallinna Sõbra paastu aeg; Tallinnamaa  wabrikud. Järwe maakonnast: Keisri Herra juubeli pidu. Peeterburgist: Wallakohtude muutmine; Landsberg'i kohtu otsus; Hjinamaa söawalmistus; poliitika eksijad; sõamoona muretsejate ülekohus; kmgitused. Worooneshist: Wanadus. Wõeralt maalt. Saksamaalt:  Sozialistlaste hütt. Austriast: Mõrtsuka kahekordne surm. Inglismaalt: Kuninglikud pulmad. Jtaaliamaalt: Waldade walitsuste  korraw olek. Aafrikast: Abesiinia kuninga wõit. Kirja wastusvd. Lisaleht. Keisri Aleksandri 11. walitsus. I. Koolmeistrite edasiharimisest. IV. Uus põllutöö raamat. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Naisterahwas. I. rahwa kogus ehk seltskonnas, kus tõsine meele auusus ja otsekohene inimliku kohuste tundmine weel mitte küllalt kõrgele ei ole jõudnud, maksab wägiwald  sagedaste enam, kui päris puhas, tõest walgustatud  õigus. Seda wõime mitmes ja mitmes asjas selgeste küllalt näha, wõime ka näha, kui naisterahwa ja tema elu seisuse peale mõtleme. Naisterahwas, keda Looja mehe kõrwa kui üht kui elu ülendajat ja rõõmustajat, kui nähtawat elu õnne-inglit seadis, on aga natukene nõrgem  oma keha rammu poolest, küi tema wend mees. Kes oleks nüüd wõinud uskuda ehk aimata, et mees seda oma kalli õe, oma ella õnneingli wähemat keha wõimu seks oleks pruukida wõinud, teda enese alamaks maha rusuda! Siiski aga, siiski on asi nõnda. Seda tõendab selgel sõnal maailma ajalugu, kui ka praegune maailma elu ja oleku järg mõnes kohas. Ilusal, armsal Hommikumaal jagas määratu rikas loodus kuhjani käega ja suure sülega oma lõpmata  õnnistused inimesele ihu ülespidamiseks katte. Ei olnud sugugi tarwis ühtewiisilist töö tegemist ega waewa nägemist. Suurel looduse laual seisis peaaegu kõik walmis, mis elu tarwitas, muud kui: wõta, söö, ela ja ole rõõmus. Selle läbi harjus inimene aegapidi  seal laisaks, loiuks ja pehme elu armastajaks. Warsti oli asi nii kaugel, et need, kes keha rammu poolest töistest üle ulatasiwad, sedagi natukest käte ja jalgade liigutamist ära heitstwad, mida elu tarwitused ehk wast nõudsiwad. Need niisugused aga oliwad mehed. Nad alandastwad naise, oma ella õrna õe, eneste alamaks  maha, eneste orjaks. Naisest sai mehele tõsine pärisori, üks asi wõi loom, kellel kui inimesel inimliku  iseenese waba tahtmist sugugi enam ei tohtinud olla. Wanad Hommikumaa sugukondade mammad ja usuisad pidasiwad sagedaste oma elaja karjadest palju enam lugu, kui naiste karjadest. Seal Hommikumaal kaubeldi, osteti ja müüti naist wõi naisterahwast mõnes kohas otsegu eeslit ehk lehma, mis paiguti ka praegugi weel tehakse. Aga hoopis töine lugu oli põhja poolsemais maades,  kui külmemais, karedamais kohtades. Seal ei olnud looduse emalik käsi oma annete jagamises poolegi  enam nõnda lahke ega helde. Inimene pidi tööd tegema ja waewa nägema, pidi looduse käest enesele elu ülespidamist kätte wõitlema. Temal ei olnud siis mitte aega laisaks ega loiuks jääda, ei ülemeelseks ega ülbeks saada. Töö ja hool hoidis tema meele auusalt tnese külks. Siin põhja poolsemal maal alles siis mõistis mees, kui kallis elu seltsiline, kui wäga tululik  toetaja ja kasulik kinnitaja tema õde naine temale oli. Naise ellamast, õrnemast loomusest õhkus tema igatsema, karedama, kaledama loomule pehmemat, õnnestawamat elu-wäge ja magusust wälja ja ta tundis  seda enesele hea olewat. Kippusiwad elu raskused teda päewal liialt koormama ehk mured teda tööl muljuma,  siis oliwad naise pehmemad, ellamad wiisid temale meele jahutuseks ja kinnituseks, naise lõbusamad ja lahkemad sõnad temale trööstiks ja toeks. Ta tundis  oma meele auususes enese õnne-inglist õnne rohkeste.  Selleparast oli ta temale siis ka kallis kattis mõnes kohas nagu taewalik elu-seltsiline. Temal ei tulnud siis ka oma auusas meeles poolegi meele, teda enesest nagu alamaks ehk halwemaks arwata, teda enese „ümardajaks" ega orjaks teha. Ei! Ta armastas ja hoidis teda ellaste nagu kunagi oma kallist naist kaitses teda tema wähemas wõimus oma südame sündmusel, jättis temale ta inimlikud õigused, nagu eneselegi. Nõnda tuli, et naine „põhjamaa paganate"  juures ikka auu sees seisis, inimlikud õigusi pidas ja õnnelikult elas, aga ilusal, õnnelikul Hommikumaal  ja suurte maailma-uskude pesa-paigas wana usuisade juures ikka jälle häbis, teotuses, õnnetuses ja alanduses elas, otsegk orjaw loom. Auuga seisawad  „põhjamaa paganad" settes asjas ajaloo kohtujärje  ees. Ka oma ennemuistese Eesti rahwa juures leiame 100 täieste nõnda olewat, kuna jo ka Põhja kliimalised oleme. Meie wanad rahwa laulud kuulutawad sellest meile hiilgawaid teadusi. Wõtame meie oma „Kalewipoeg"  kätte, läbi ja läbi on ta kuldseid tunnistusi ja näitusi täis, kudas meie „pagana aegsed" wanad isaisad  tõsises armastuses ja suures headuses omi naisi kalliks pidasiwad, õnne tundes nende kui nõrgemate eest wõitlesiwad, lühidelt: naisterahwale nende inimlikuid õigusi pühaks pidasiwad. Usu kinnituseks panen mõned sõnad Kalewipojast seie üles. Kord laulawad wõera woli alla wangi langenud neiukesed oma wangipõlwes: „Ob meie õed ellakesed, Kähärpääga kaunikesed, Linalakka linnukesed! Eks meie enne olnud hulka, Eks meie paitus käinud parwe, Eks meil olnud pidu põlwe, Eks meil õitseud parem aega, Enne isa õue peala, Wanemate wainudela? Eks meie ehtind õhtu eela Plehtmd puna paeladessa, Kulda karwa kirjades sa, Läinud küla kiige peale Ohtu lusti õigamaie? Seljas olid siidi särgid, Kroogitud käissed käessa, Helme korrad ümber kaela, Suuri sõlgi rindadeta, Kulda sõrmuksed sõrm ela, Poordidest pärjad päässa, Kulda kressid pärgadela, Siidi rätikud kaelassa, Siidi sukad jalgadeta. Eks me' enne tunnud õnne, Eks me' enne näinud ilu, Rohkest' pidul rõõmusida!" j. n. e. Töises kohas: „Mis meil waestel maksab noorus, Onne kewadene ilu, Ala puna palgedele, Mõlkuw marja meelekene, Kui ei armul audujata, Igatsusest peastijata, Kesse kanu kosimaie, Lindu tuleks lunastama, Lesta jalga lepitama, Warba jalga wangist wiima?" Wäga kallis ja kaunis pidi see kodu, wäga auusa meelelised, õiglased ja armastajad pidiwad need mehed olema, kellest sell wiisil wõeruses wõidi mõtelda, kelle järele seesuguste sõnadega igatseda ja õhkada. Kord jälle küsib noorik noorikult: „Kuda, sõsar, sinu elu Armu kaisu audumisel?" Sõsar wastutab: „Jlus, sõsar, minu elu Kena armukese kaisus! Haigelt õhtu heidetakse, Terwelt üles tõusetakse; Haigus langes alla sängi, Tõbi puisatie põhku. Ilus, sõsar, minu elu, Kulda sängis suikumine, Kulda padjul puhkamine! Kulda roog mul kausidessa, Kulda jook mul kannudessa, Kulda kaik mul põrandala!" „ Töine õde tunnistama Sõsar nõnda sõnaldama: Ilus, sõsar, ka minu elu, Kena armukese kaisus! Siidila mind wiidi sängi, Siidil tõusen sängiesta; Siidil sängi seademine, Siidil padja panemine! Ilus, sõsar, minu elu, Kena minu käekäiki: Kullaks minu kutsutakse, Hõbedaks mind hõigatakse!" j. n. e. Sügaw, palaw, puhas, püha kõige kõrgem ja kõige ilusam pidi see armastus ja see auusaks pidamine  meeste poolt naiste wasta olema, keda naised ise nii wäga ime wiisil ülendawad ja kõrgeks kiidawad. (Järg jääb tulema.) Poliitika ringwaatus. lnglismaalt) on Lord BeaeonSfield ennast ning kuningana kutsus markii Hartingtoni enese juure ja andis temale üleS, uut ministeeriumi kokku seada. Hartington aga ei wõtnud seda pakkumist wasta, waid ütles, et Gladstone, kes wabameeleliste esimene eestwedaja on, osawamalt seda