kest leida, kust muidu koguni wsimata läbi peasta on. Seesugune tee, nagu muidugi mõista, rikkub wankrifid palju. Kuiwal ajal on ta siiski osast kaunis hea, aga wihmaga korjawad rattad kõik pori ära; sest märjal ajal on ta mõne koha peal kui sõtkutud sawi, kes kippub iga läbi käiaga sõbruses ühes minema. Sell põhjusel on siis teed wäga laiaks aetud. Wankrid on siin mitmesugustd näha. Põidrattaid on wähe, enamiste on witsrattad, kellel )>alju jämedamad rummud kui Eestis. Wene härgade wankril wähemast nii jämedad kui Tallinna silgu weerandid. Põllu tööriistu, iseäranis adrasid on wäga mitmed seltsi siin näha saanud. Nagu Eestlased,  nõnda on ka Wenerahwas warem ehk hiljem Kaukaasia sisse rändanud mitmest kubermangudest, nõnda soowis igamees ka oma põlluriistu siin proowida.  Siiski on päris pruugitaw adra Eestis olewa saksamaa adra näul tehtud. Mõnes tükis on ta siiski teisiti. Meil ja Sakslastel on ta kulles rohkem rauda, Wenslastel aga puud. Äkked on raud pulkadega,  suured ja üksluised, ilma wahe liikmeta. Kassakate külad (staanitsad) on mõned wäga suured palju poodidega, enam ehk wähem linna näul ehitud, keskel suur tur«, kus kõiksugust 'kaupa ostjale pakkutakse. Sealsamas on ka tore kirik. Suwel waiksel õhtal koStab sealt rõõmus naeste laulu heal mitme wersta peale kuuljale körym. Tatarite külad jHahuulid) on ka kaunis kenaste liinide wiist ehitud, suure laia uulitsatega. Õued ja eluhooned näitswad kaunist puhtuse nõudmist. Elumajadel  on wähe aknaid. Tua sees on tMe ase nagu õitselistel Eestimaal. Siinsamas keedawad ja küpsetawad toitu ja magawad ka õitseliste kombel. Korstnaks on witstest punutud korw, kes suitsu wälja juhatab. Uuemad hooned ehitakse juba Wemlaste moodi, kaunis kenad. Mehed kannawad saabaste asemel pehmest nahast serewikud wvi kingad, eemalt waadata just wana EeSti pastla nägu, kuih ilma paeldeta. PeaS on suwel ja talwel kassakate wiisi karwane müts, seal all aga habeme nuaga paljaks aetud pea, nagu kaalikas. Naestel peened sitfiriidest riided, peaaegu Eesti naeste wiisi järel õmmeldud, kuid eest lahti õlmadega, ja hõbeda uäuline lai wöö peal. Hästi laiad puksid jalas. Peas kannawad peaaegu nagu wanast Eesti tüdrukute pärjad, kuid tagaft poolt madalam, seesama näitab ka hõbedane olewat, tema üle on tore rättik tõmmatud. Ees otsa peal rippub järsku piiratud juukse tükk mööda otsaesist  alla. Üleüldiselt öölda, on nad siin näha pitkad muSta-werd konoka ninaga inimesed. Läheb teekäija nende küla wahelt läbi, siis wõtawad teda lapsed nii snure auuga wasta, üks näitab keelt, teine laksutab käsi ehk teeb weidrad healt wõi wiskab mulla tülidega ja ronib teekäija wankri otsa peale j. n. e. Sagedaste peab teekäija ennast piitsaga kaitsema. Ligikorras juhtuwad  wanemad waatawad ammuli suuga pealt, aga kellegi! ei näita tahtmist neid keelata. Jo wist nende meelest see loomulik peab olema. Nende mehed on tublid ratsanikud ja seks on neil ka head peene kehaga wäledad hobused. Wäga armast, nagu sabaga tähte, on Tatarid siin wankriga näha, kelle ette hobune olew rakkendatud, maid alati ratsa. Härjad on neil alati weike ehk suure asja tallitusel wankri wedajad. Wankrid on neil kahe Vige snure rattastega wäga tihke kodaratega ja ilma rautamata. Selle kere on pisukene, pea nõgu lapse älli (kätki) Eestis. Ommcti teemad nad osamaste selle peale suured pitkad heinakoormad, pea niisama kui meie oma suure wankrite  peate. Siis on ka härjad taieste koorma all, ja kutsar kükkitab ise härgade kohal koorma otsas, juhib sealt härgi ja mäerimata manker kuulutab alt kutsarile kena muusikat, et tal uni peale ei tuleks. Kui harjumata noore hobusega temast mööda sõidad, siis temagi seda kena muusikat kuuldes tükib rõõmsat tantsi tegema, muud kui hoija aga hoolega kinni. Siin maal ei wea härjad Eesti miisi sarwede ja peaga, maid kaela ja turjaga. Seks on neil kenaste mälja tehtud kõwer puu mis üle mõlema härja ulatab ja Wenelased nimetawad seda jõrma. Ma wõin kiita, et see pruuk palju Parem on kui Eesti peast medamise pruuk, loom weab wist suurema koorma ja ta pole ka nii hirmsal kombel Mängis. Kui kodumaa  mennad teada tahawad, kust ja kuidas meie siin ehituse puid saame, siis kuulge: Kui on aega, lähme lume mägede ligi oma Eesti wendade küladesse,  toome nende käest wankri ja muid tarmituse puid. Ehk toome ise mägedest alla, mis aga harjumata inimesel wäga raSke ja osast koguni wõimata on, seda pruugime meie ka koguni wäha. Enamiste ostame 45 wersta pealt Wenemaa puid, mis tule ruun senna Rostawast üles toonud; seal on kõik puid ehituseks saada, aga on kaunis kallid. Seks üks weike näitus: üks tala mis 15 arshinat pitk, maksab 5—7 rubla, üks laud, wershoki paksune 5 kuni 7 wershoki ladwast lai 12 —13 arshinat pitk maksab 2 rubla, üks laud tolli paksune niisama lai ja pitk maksab 150 kop. Ehk toome 70 wersta pealt oma .kreisi linnast, kus laua-saagimise wabrik ühe Eestimehe ehitud, Tataride omadus, kus siitse Kaukaasia mägedelt toodud kuuse ja männi puid saetakse.  Hinnad pea need samad, mis ülemal näidetud. Tamme ja muid lehe puid saame ligidalt osta. Põletamise tarwis meie palju puid ei tarwita, seda saame sell teel: lewade weab mees ühe hobusega paar päewa sõnnikud, lahutab jala paksuse korra maha, sõtkub (tallab) hobusega kõwaste kinni, seal seisab kuni Jaani-päewani, siis lõigatakse nagu turba labidaga  lahti, kumab mõni nädal päewa käes, ja siis ladutakse wirna ja puupinu on walmis. Neid sugust pinusid on mõnel mitme aasta wanudusi juba seismas. Kui seda pole wõimalik, siis pruugitakse seks õled ehk niidetakse sügise wana põldude pealt porjanid, kellest wäga hea põletus saab. Tõega wõib öölda, et ahju kütmise wõi põletusega nii palju tööd, waewa ega muret kaugeltki ei ole siin kui Eestimaal. Meie saame siin niisama küpset leiba süia kui Eestis söödi, ja elame niisama soojas tuas, nagu Eestimaalgi elatakse. Nüüd küsib ehk mõni: mis leiba meie sööme, siis kuulge: Eestlased sööwad enamiste kruuwitud nisu leiba, sõeluwad jahude seest tihke sõelaga kliid wälja, ja wäga pisut appendawad ja kergitawad pärmiga ülesse ja peale küpsetamise on hea mauga walge leib walmis. Tehakse wähe siin ka rukki leiba, aga see ei ole nii hea kui Eestis. Nisu ja rukkidest segamini, saab keskmine kaunis hea leib, siiski ei tehta iialgi sõelumata. Leiwa kõrwane on seesama mis Eestis, kuid kalad pole nii head kui seal. Läbistiku öölda, paradiisi elu pole ükski mõistlikum  meie seast otsinud, ega wõi töisel teel kui ikka „pale higis leiba" ka siingi saada, ja seda on Jumal ka annud, ja loodame, et tema niisama ka edespidi meile saab andma. Wiimaks nimetan weel, et meie ka siin kaugel oma Eesti wendade käekäigust südamest osa wõtame. Rõõmuga kuuleme, kuidas Eesti paremad pojad, kes rohkema õpetuse hariduse osaliseks saanud enam ehk wahem oma abi toowad, hariduse wankrit edasi lükkama ja elawalt osa wõtwad nende käekäigust, kes weel sinna maale pole ihu ehk waimu poolest saanud. Neile hüüame südame põhjast: wennad, oh wennad! kinnitage omad käed ja oma waimu kauni tööle. Ärge wäsige, tööd on Palju, wõitlemist on palju, tere Peale lootes tõftwad palju teie ka-wendasi ja õdesi omad silmad ja paluwad kõige wägewama abi teie tööle. Aga üksiti waatame siit kangelt kurwa meelega nende ärakadunud poegade peale, kes ka on sündimise poolest luu meie luust, liha meie lihast, weri meie merest kus on nemad jäenud? Kas nende eitajaid  käsi ei oleks enam Eesti waimu põllul tarwis. Oh et nad paremad mõtted saaksiwad ja peagi tagasi tuleksiwad, et nad püüaksiwad kõik takistused ja keelamised  selle tee pealt ära saata, mis neil ka iialgi ees oleks. Oh et nad meele tuletaks, kes oli nende isa ehk ema, kelle hoole, mure ja wahest koguni raske waewa läbi nad nii kaugele on saanud. Kelle pale higi pisarad  oliwad selle leiwa kulles, miS nemad kooli pingil istudes ära söiwad. Need oliwad need ärapõlgdud Eestlased, kelle peale nemad oma nooruse tujus üle õla tagasi waatasiwad ehk weelgi tdaatawad. Oh et nad ära tunneksiwad, et just neile põlgdud Eestlastele neil wõlg on tasuda, mis üksi sell teel tasutud wõib saada, kui kaed ka adra külge paneks ja ennast ka selle rahwa liikmeks tunnistaks, kelle kännust nad on tulnud. See aeg on tulnud, ehk saab Pea tulema, kus kõikide haritud inimeste silmis ka Eestlane inimene  on. Teretades kadumaa wendi Wckler, Liiwenthali külas, 15. Märtsil 1533. Eestirahwa koolmeister Kaukaasiamaal. Armastusest ja halastusest. Wanemuiie Seltsis peetud kõne J. Tülk. I. Armastus ja halastus on need kaks kõige tähtsamat  inimese hinge omadust ja ka need kaks kõige kindlamat  elu fidet, mis ka üks inimene töise wasta oma inimliku elu kohusid siis täidab, kui ta näeb, et häda, wiletsus ja kiusatused tema ligimest oma kõikuma elu tee peal maha rõhuda tahawad, ehk teda niisuguse õnnetuse sisse lükanud on, kelle seest tema oma nõuu ja jõuuga mitte enam kergeste mälja astuda ei jaksa. Meie tõttame siis kurma meele ja haleda südamega, oma jõuudu ja nõuu mööda neile abiks ja toeks ja awaldame selle läbi neid omadusi, keda meie arm ja halastus nimetame. Kui Looja inimese suo hingele mitte neid omadusi, armu ja halastus, ei oleks annud, siis ei oleks tõeste siin maa peal mitte enam inimesi elamas; inimese sugu oleks siis siit maa pealt just nõnda sama ära kadunud, kui nende kõige esimene rõõmulik elupaik Paradiis, siit maa pealt ara kadunud on. Astume selle üteluse põhjendamiseks oma esimese elu tunnile tagasi ja waatame, missuguses seisuses meie elu siin ilmas algas. Armetu kehwus oli meie esimene  elu tund, häda heal meie esimene kõne, keda meie suu siin maa pea! rääkis; ema arm ja ema halastus oliwad jälle need esimesed kehwuse kaitsjad, ema rüpe meie esimene rahulik elu paik, ema rind meie esimene toidu laud. Selle järele on Looja ema rinda kõige rohkemal mõcdul neid tähtsaid omadusi, armastust ja halastust, pannud, et tema neid hörnu taimesid, keda tema rind toidab, tema rüpe kannab ja tema käed kaitsewad, tubliks meheks ja neitsiks kaswataks. Ema armastuse ja halastuse läbi tahab siis Looja jälle siin maa peal seda ära kadunud esimest  õnnelikku elu paika, Paradiisi, uuesti, aga koguni töist wiisi üles ehitada. Sellepärast ütles siis ka meie Õnnistegija: Laske need lapsed minu juure tulla ja ärge keelge neid mitte, sest nende päralt on taema riik. Lapsed saamad paremat teed käima, saamad kõrgema elujärje peale jõudma, kui nende manematel, ehk wanema manematel see mõimalik mõis olla. Kui meie nüüd aaStast 1600 pärast Kristust seni tagasi waatame kuuni 500 aastast enne Kristust, see aeg on enamiste kesk-aja käik ja ka uuema aja algus, mis natuke rohkem kui 1000 aastat kokku tuurisimad, siis leiame meie oma aja loost hirmsaid sõdasid, mis kümne ja saja aastani järjestiku kestsimad  ja inimese suole suurt, suurt kahju tegiwad; meie leiame inkmisitioni kohtu jäledaid ja hirmsaid trahmisid. Inkmisitioni kohus oli üks kiriklik kohus, mis riigi ja rahmastel oli ja selle üle walwas, et kõik usu kombed pidiwad korralikult täidetud saama. See kohus on jõledamini ja rängemini inimest piinanud,  kui ükski töine kohus seda siin maa peal on julgenud teha. Palju inimesi saiwad sell ajal sellepärast  ära põletud, et armati ja kindlaste usuti: nad olla nõiad ehk muu halbuse ja kurjuse sünnitajad; ka kandis sellsamal ajal suurem jagu rahmaft ilm mingi suguse õiguseta pärisorja paelasid. See kole ja kurw aeg on meist mööda läinud, meie astume nüüd lahkemat elu teed edasi, õhkame rahulikuma rindadega hinge õhku oma sisse ja wälja, waatame rõõmuga päewa malguse paistel ja oma teaduse tundmise  abiga loomuse kenaduse, tema sügamuse ja kõrguse  peale. Kõik töö, mis meie jõuame teha, seda teeme meie omaks kasuks; sest päris orjus on meist kadunud, meie ei karda enam nõidasid, ei tonka ega kodukäijaid, kes meile wõiks tempude läbi suurt ja jõledad kahju teha; meie aegsed sõjad ei ole mitte enam nii hirmsad ja pikalised, kui nad mitme saja aasta eest tagasi oliwad. Meie aegsed riigiwalitsejad ja kohtud on lahkemad ja armulikumad kui manal ajal. Meie igapäewane toit, meie elumajad ja elumaja  kraam, meie töö ja tööriistad, meie riided ehk ihukatted, kõik, kõik on hoopis tublima ja kenama järje peal, kui see wanal ajal oli! Meie täna päewane  Eesti neiu, kes külas peremeest teenib, ehitab ennast pühapäemal kenamate riietega, kui saja aasta eest tagasi mõisniku preili seda jõudis teha; meie aegsed noored Eesti mehed kannawad omas peas ilusamaid  kübaraid ja omas jalas ilusamaid saapaid, kui saja aasta eest tagasi noored mõisnikud ja paronid  neid omas peas ja jalas wõistwad kanda. Küsige, armsad noored Eesti wennad ja õed, meie täna päewase küla peade käest, kudas oli lugu nende noore elu päewadega wiie, kuuekümne aasta eest tagasi, nad saamad teile kõnelema, missugusid raskeid elu päemi nad on kannud, kellest meie praegune elu nii heaste kui midagi ei tea ega tunne, auustame neid ja peame neist lugu, nemad on oma koormatud elu päewadega, meie järeletulejate lahedamaid elu teesid ja kindlamaid elu radasid walmistanud, kui neil sell ajal oma mammakest see ette malmistatud oli! (Järg jäeb tulema.) Wastutaja- J. Kõrw