Saarlane UM Kleiildiit polititli ajaleht «aa- ja liaaarahaiale. Ä. Teisipäew, 11). Januaril 1889 Vl. aastakäik. maksab: Ilmub igal Kuresaares «r.Ä° -4.- ' Edasi, wöi tagasi? Saarlase minema aastases 42. ja ->3. numbris on G. Markuse herra ühe küsimise elule äratanud, mis nii tähtjas meie Saaremaa rahwa ja tema põllu harimise kohta on, et seda mitte tähele panemata jätta ei wõi. Talumaade krunditamine on meie rahwa suuremas majapidamises elu ja edasi astumine, aga krunditamata kohad on surm ja majapidamises tagurpidi  astumine. Mis arwad siis armas talutaat? tahad sa omaS maja elamises elu mvi surma poole; edasi- wõi tagasi aStuda? Nii kaua kui sina sellest isaisade käest päritud põlluharimise pruugist kinni pead, oled ja elad sa kui tiisikuses, mis sulle warem ehk hiljem surma toob; sest sa auuS talu taat ei jäksa mitte oma elu kohuseid praeguse põlluharimise pruugiga ära täita. Ma ei tea mitte, kui palju M. K. mõttelisi talu taatisi on, ning nii samuti ka mitte, kui palju Markuse herra nõu annet waStu wõtawad ja heaks kudawad. kuid nii palju olen ikka kuulnud et wttinasel ka wastasid vm Rumalus ja lsemecl wöitlewad ju ikka selle wastu, nuS teda oma endise aluse päält ümber lükata tahawad, olgu uuendus ka, kes teab kui käsuline. Olgu siin üks lihtne ja arusaadaw näitus uuenduse kohta nimetatud,  mis mulle kaua mööda läinud ajast meele tärkas: Kui kartuhwlid meie maal weel tundmata  oliwad, toonud üks Poolamaa mõisnik seda uut toidust ka omale. Kartubwli  saak olnud paari aastaga juba nii rohke, et herra neid oma töölistele anda wvinud, mida aga ' need mitte wastu ei wötnud. Katoliigi preestrid olla rahwale seleranud, et sarnatsed uuendused kõik kuratist olla, need tehje ka hirmust pattu, kes kartuhwlid pruukida.  Ei aitanud rahwale meelitamine, seletamine, ega ka see, et herra ise kõikide nähe» kartuhwlid sõi preestrite maenitsusel  oli enam mõju. Süäl ei aitanud herral muud, kui wõttis kepi ja nüpeldas oma töötegijatel preestrite noomimise mõju tagant poolt wälja ja pani neid mägise kartuhwlid sööma. Noh mis hea see maitseb märkawad lugejad isegi. Sest saadik süüakse ka Poolamaal nurisemata kartuhwlid, nagu igal pool, ja tänatakse Jumalat selle hea ande eest. Nii on ka Saaremaal praegusel ajal sarnaiseid rumaluse preestrid,kes rahwale körwu puhuwad, et maade krunditamine siin sünnis ega käsuline ei olla. Aga selgem mõistus ja haritud teadus ci wõi sellega leppida, waid peab seletama ja toimetama, et uuendus wiimak? ometi korda läheks, kui ka mitte Poolamaa mõisniku eeskujul, mis enam meie aja kohane ei ole. Aga Saaremaal ei ole maade krunditamise juures mitte üksnes rumalus takistajaks, maid ka elu kitsikus raha puudus. Laseb mõisa wanem oma nõu ja kuluga talud krunti panna, siis ei ole sellega meel kõik kulud kantud, waid sääl tuleb meel, kui krunditamisest täieline kasu tuleks, nagu M. K.-gi sellest kõneleb: wahe aidade tegemist, talude külast wälja tõstmist, mis kõik suurt kulu nõuamad, ning see'p see küsimus ongi: Kuidas see wõimalik  on. Seda küsimist peamenõu pärast ära kostma, muidu ütleb talutaat ikka õigusega: „Sul on küll hea nõu anda, aga kust peab see raha wõetud saama, millega see toimetus kõik korda saadetakse. Saarlastel ei ole küll enestel raha, aga waatame, kust seda saada, sest keS otsib, see leiab. Eesti rahwaS on mööda läinud, nii nimetatud „luule ajal" mõne asutuse tarwis sajad tuhanded rublad kokku pannud, mis. nüüd küll Mhta on läinud. Ka Saaremaa on oma osa selle „EeSti" waimustufe tuhinas ohwerdanud.  Kui see lähemas minewikkuS korda läks mõne erakonna luule tujulise tahtmise õhinal suurt hulka raha kokku Onu ja öepoeg. 2 „Jah, jah—naised naised!" hüüdis konsul õhkades. „OnS see kõlwatu sugu teie wastu ka pattu teinud?" Konsul raputas walusalt pead, nagu tahaks ta ütelda: „Mina wöin ühe kurwa laulu sellest laulda. „Herra," pomises tema siis, „ma olen seda aSja põhjani läbi uurinud; mina ei wihka neid mitte, sest neid on maailmas nii sama tarwis, kui meid mehi, aga mul on hale meel nende nõrga elukate üle. Jätame selle juttu!" hüüdis ta korraga seisma jäädes. „ Nõrgaks nimetate Teie neid? Siis peab mul see õnnetus olnud olema, ainult kurje tundma õpida." „See sõna on palju käre, herra von Windheim!" hüüdis konsul. „Wäga käre! Tehke ise otsust! Ma ei kiida ennast mittte, kui ma ütlen et mu wäline kuju just mitte inetu ei ole ja wara on mul nii palju küll, et hiilgawalt elada wõiks. Ma olen kindrali von Windheimi ainuke poeg. Ma olen see wiimane sest kuulsast sugukonnast. Kaua aegse otsimise järele leidsin ma ühe, keda ma armastada wõisin, ja keS mind armastas wähemast näis see nii olewat. „Aga õnnetuseks oli temal üks isa, kes teda ühele teisele oli lubanud." „See on ju wana asi!" hüüdis konsul, kes nüüd ka ergemaks läinud oli. „See on küll wana asi, aga siisgi jääb see igaweSti uueks!" „Jah, kellele see just juhtub, sellele murrab ta küll südame!" rääkis haige pomisedes edasi, unimütsi peast ära wõtteS ja seega üht pisarad silmist kuiwatadeS .Üsna õige; aga kuulake edasi. Isa teisele lubamine ei kohutanud mind siiski mitte ära. Ma palusin oma armukeselt luba nelja silma all temaga kokku tulla ja sain seda. Ma läksin üle jõe, ronisin üle müüri ja tulin ühte lehtmajaSse, kuS mu armuke mind ootis. Siin waiksel ööl, särama tähtede paistusel, ööpiku laulu helina all, kes meie peade kohal suure jalakapuu otsa» oli, mandusime meie omale igawest truust. Meie tahtsime kannatuse-, julguse-, aga kui tarwiS ka wäewõimusega isa tahtmise wastu panna. Weel kolm kord pääle selle oli mul see ärarääkimata õnn oma südame armukesega salajalt kõneleda, siis kutsus mind üks kiri Jtaliamaale Florentsi linna, kuS mu isa, keS oma terwise pärast senna reisinud, järsku haigeks jäänud oli. Ma jõudsin senna. Mu isa oli raskesti haige. „Jää mu juure, mu poeg, nii kauaks kui ma terwekS saan, ehk ära suren!" hüüdis ta mind nähes. Ma pidin jääma; aga ka haigus jäi nõnda kui ta oli, ei senna tulnud midagi wahet. Oh, mu herra, sääl elasin ma üht koledat elu. Kõige wähemast üks wiiskümmend kord olen ma temale, kelle pääle igal silma pilgul mu mõtted käisiwad, kirjutanud; aga kõige nende kuumawate kirjade pääle ei ole ma mitte sõnagi waStust saanud. Wiie kuu pärast matsin ma oma isa walusa silma pisaratega Florentsi linna kiriku aida. Walu isa surma ja igatsus armukcse pärast närisiwad kui kaks ussi mu südame külgeS. Tuule tiiwul rutasin ma oma kodumaale tagasi. Sääl sain ma kuulda, et mu armukese isa surnud on, tema ise hulga aega ühe noore mehe wõerusel läikisid waStu wõtnud ja wiimaks temaga ühel ilusal päewal kaduma läinud!! Nii palju kui ma ka uurisin ja järele pärisin, aga kusagilt ei olnud mitte ühte jälge leida. Nüüd olin ma üksi, üsna üksi maailmas. Mu isa oli surnud ja see, kelle armastuses ma selle walusa kahju üle troosti lootsin leida, oli ühe noore mehega kadunud, ehk ta mulle küll ise igawest armastust oli mandunud!" „See on walus!" pomises konsul, „see on enam kui waluS ja kibe!" „Mina mandusin kõik naisterahwad, isad, noored mehed ja kõik see terme maailma ära. Kõik oli mulle läila ja koormaks. Ma põgenesin siia mägestiku, et omale üksikut maja kusagil orus wälja otsida