Murest murtud. Lugu Eesti rahwa elust. Kirjapannud Koldekiwi. 11. Ott aStuS sisse, teretas tuimalt ja toetas pakutud pengi peale maha. Tema näust oli midagi iseäraliku rahutumat ja kärsitumat olekut näha. Ta ei teinud pitka juttu, rääkis ümbertkaudu mõne sõna ja warsi oli tunda, et tal midagi südame peal pakitses. „MiS T'e ometigi mede Peetrele eilä õhtu olete tennü?" küsis ta, ennast koolmeistri poole pöördes. Koolmeistril löödi nende sõnadega otsegu nuiaga päha. teinud? Mis m'e siis temale oleme teinud? Mina ei tea temale ksigewähemat paha sündinud  olewat." om kõdun otsegu meelest ära, ikeb ja kisendeb nagu hull laits. Mina ei mõista, mis lugu see om." pärast! kuidas wSib see wõimalik olla? MiS ta siis ütleb enesele tehtud olewat?" „Temä ütleb, et T'e olewet temät eilä just kiusate tahten, olewet temä wõõra inimeste sekkä wiinu, ken temät pilganu ja laimu laule temä pihta ette laulan." „Püha ristike olgu minu juures, fiis on ta jo hoopis hull, kui ta niisugust juttu ajab. Mina olen kõik see heilane õhtu Peetriga kooS olnud, ei ole ma üht pilkamise ega laimu sõna kellegi suust kuulnud, wakd sedarohkem sai Peeter, nagu kõik töised wõõrad auuga ja lahkusega wastuwõetud." „Sõs olewet T'e temä wägifi L. mõisa kärnäri manu fiSsewedänu, olede sääl lättikeeli Seitunist ütte tüki ettelugenu, mis just Peetre laimamises kirjutet ollu ja olewed sedämoodu egätpidi temät narrin ja äriten." „Ei mõista mina stnna kohta hulluks ega targaks, waid kui Peeter minust nõnda räägib, siis piab ta hull olema. KuidaS wõib inimene niisugust kõnest tõsta, kus aSja olemaski ei ole oleks mina mõtelnudki Peetrist paha, weel wähem Seitungis temast sõna seisab." „Kui T'e ei usu, sSS tulge esi waateme, kül T'e sSS kuulede, mis ta ütleb." „Ja muidugi tahan ma tulla ja Peetri suust ist neid sõnu kuulda, mis Teie mulle siin ettetoonud olete enne ma aga millalgi Peetrist nii paha mõtteid minu kohta ei usu." Kohe astus koolmeister wana Ott'i seltsis Kotti poole minema ja oli üSna tuli wihane niisuguse häbemata  teutuse üle, kuS ta enesel kõige wähemat süidi ei tunnud olewat, waid sedarohkem pidas ta wana Ott'i juttu narriks ja naljaks, sest Peeter oli ommeti tema sõber, kes niisugust juttu tema kohta ilmaski tõsta ei wõinud. Aga mis tõsi oli, pidi tõeks jäema. Ott oli mees, kelle suust mitte tühja juttu taga ajada ei wõinud. Koolmeister, keS Peetert tõeste nutunäulise nagi olewat, kutsuS teda iseäralise kambri, kus nad kahekest oliwad, ja päris nüid kärsitumal sõnal ja meelerahutusel eilast asja põhjani järele, kuidas see wõimalik olla, et Peeter pilgatud, augutud ehk kuidagi kombel narritud oleks saadud,  kuni ommeti eilane õhtu wäga lõbus, rõõmus ja sõbralik olnud. Peeter aga seletas nüid ellast lugu koguni wastapidi. Koolmeister olla teda wägise enesega ligi minema meelitanud,  olla teda wõera inimeste seltsi wiinud, kes kõik wõeriti tema otsa wahtinud, teda narrilaseks pidanud ning läilaid laulust laulnud, mis just tema ja ta armastuse kohta pilkamiseks wäljawalitetud olnud. Peale selle olla üks jõle inimene tema armastuse lugu lätikeele Seitungis ära trükkida lasknud, mis koolmeister õhtul mõisa kärneri juureS ettelugenud ja sellega teda meelel osatada ja kurwastada tahtnud. Sest olla tema nüid kõige maailma eeS niikaugele teutatud ja häbistatud, et ennast kellegi inimesele ei julgeda näidata. Wana taluisa oli ka sekka aStunud ja kuulas oma poja pahandust pahuralt pealt. Waene koolmeister oli püSti hädas. Ta seletas, weeretaS ja arutas aSja küll igapidi hea poole, aga ei awitanud keegi nõuu, Peeter jäi kindlaks omaS tundmises, ning mana Ott uskus oma poja fiSse. Koolmeister nägi wiimakS ära, et ükski kõne ega kostuS ei kestnud, jättis aSja koguni järele. Nüid oli tal selge aru käes, et Peeter tõeste meelest segaseks ja hulluks oli jäcnud. Ta ej. lausunud sest esiotsa kellegile midagi, Peetrist ei wõinud ka pealtnäha ühtegi hullumärki tunda, tema meelenõtrus kaSwas pitkamisi wäga aegapidi. Rahwa seaS lagunes küll jutt laiali, et Koti Peeter enam täies aruS ei olla, aga ükski ei tahtnud seda uskuda. Pärast seda oli kuulda, et Koti Ott mitmelt poolt salaja järele kuulanud, mis tema pojaga tuttawal korral juhtunud ja kas temast midagi Läti ajalehes kirjutatud olnud muidugi ei võinud ta kuskilt niisugust teadust leida. Mõni aeg läks mööda. Peetrist ei olnud riksu ega raksu kuulda. Tema elas koduses üksi kuses ja audus wanat wiifi omas mõttetes edafi) sellega üheS kasvas ahne uss, keS wästmata isuga tema meelede kallal näris ja neid kobedaks mädapuu sarnatseks õõniStas. Peeter hoidis ennast kangeste töiste inimeste eest eemale ja püidiS ikka ükstpäinis olla, sest tuli ka pea, et ta inimesi koguni kartma hakkas, nagu olekfiwad kõik tema vastalised,  vaenlased, pilkajad, piinajad ja murdjad. Ei sündinud  tema enam perelauas kodakond sete hulkas sööma, hoidis ennast nendest kaugele, sõi parast ükstpäinis, ehk laskis söögi oma veikse kambri kanda, kuS keegi tema ligi ei peajenud. Töötegijat ei saanud temast muidugi enam, vaid päeva otsa istus tema omas kambris, ehk ahjukapis, pea õlasse kasuka sisse tõmmatud. Ei kestnud kaua, seal ei tahtnud temale enam töistest valmistatud toidud maitseda, kõik oli temale läila. Peetri meelest oliwad kõik inimesed roojased, ropud, õelad ja jõledad patused, tema, see vaga vaim, eksimata, kars, kasin, ingli sarnane hing, puhas, rikkumata selge, püha armastuse  õliga salvitud süda ei wõinud kurja inimestest valmistatud  läila toitu oma suhu võtta. Sest ei wõinud tal paremat nõuu üle jäeda, kui isi enesele toitn valmistada. Niisugust tempusi nähes ja kuuldes ei kahtlenud keegi tark inimene enam, et Peeter tõeste hulluks läinud oli. Jutukirjutaja on wiimast järku sellepärast nii laialiselt  maalinud, et lugejal wõimalik oleks näha, kuida armastuse rikkumine ja südame murdmine targa meele ja mõistuse inimesel ära rikuwad ja waimu nõdraks teewad. Kui peenikesed ja sügawad mõtted weel Peetri peas hullust pärast liikusiwad, oli õiete imeks panna. Näituseks: Peeter ei söönud wiimaks peaaegu enam midagi, kõik inimesed oliwad tema meelest kiimalised ja elastwad ainult oma lihahimude täitmiseks. Inimene pidi ainult seda sööma, mis Jumala looduses ilma külwamata ja lõikamata kaswab. Kuida roõida inimene maapinda, keda Jumal Silmitsejaks paradiisiks loonud, adraga lõhki ajada ja mulla seest wägisi wilja püida? Wastas keegi, et ainult selleläbi maailm ülewel seista, sest et meie maal puuwiljast ainult ennast keegi elatada ei wõi, siis oli waStus walmis: Kust tuleb, et ilm inimesi täis? Ainult nende kiimalisest elust. Elatagu karfilt, kasinalt ja puhtalt, siis olla inimestel sooja tsoonide all ruumi elada küllalt. Liha söömine oli tema meelest ropp ja roojane temp. Kuida wõiwat looma, kell niisama elu sees, kui inimesel ja keda Jumal inimesele lõbusaks seltsiliseks loonud, tappa ja süia? See tulla jälle inimeste hõelast ja halastamata meelest. Piibli raamatut pidaS Peeter kalliks ja targaks raamatuks, mida ta alati luges, mis aga tema arwamise järele ajapitkusel inimeste käe läbi ära rikutud ja sõgedaks  solgitut olewat saanud. Pärast õpetas ja seletas Peeter, et iga asi iseenesest tekkida. Küll katsus Peeter kümnel korral seda kunsti ülesleida, kuidas raha wõiks tekkida lasta, aga asjata. Mari näitas ta meelest koguni äraununud olewat. Temast ei rääkinud ta sõnagi. Wist oli tema waitolemine  teda Peetri meelest põlastawaks ja halwaks teinud. Marist ei ole keegi pärast seda enam midagi kuulnud.  Ta oli kadunud nagu wits wette. Ja praegu? KeS praegu Koti talu õueestsel käib, ei saa endist kohta peaaegu enam tundma. Mahajäetud on Peetri istandused, loogapuudeks maharaiutud tema saared ja jalakad, muud kui üksikud sanglepad kõigutawad seasongermaa peal omi päid, nagu puhuks nad juttu endistest õntsamaist aegadest, kuldseist tundidest, kuS Peetri osawa käe all Koti talu õueesine lilledest lõhnas ja õue peal laul ja pillimäng kõlas. Peeter isi ei näita ennast kellegile, must ja räpune, pea õlade sees konutab ta totralt nurgas, nagu elaw manitsus, et: mure murrab mehe meele. Ja wana Koti Ott? Ott on sest saadik meel Magamaks läinud kui enne. Poja õnnetusest ei armasta ta palju rääkida. „Oli õnnetuseks antud." Ott trööstib  ennast sellega, et ilma Jumala tahtmata ei. sünni midagi ja et keda Jumal armastab, seda ta karistab. Aja-wanker aga weereb wägewa jõuuga igaweSte edasi. Eesti rahwaS astub jõudsa sammudega hariduse ja kuulsuse poole edasi. *** mõisa pinnal ei kõnni enam endise omaniku, aadeli sugust mehe jalg, eesti omanik kangutab seal kiwa ja kändusi, kultuurat lautades üle iga lapikese maad, kns wili idaneda ja kaSwada wõib. Endine lepik, kus Peeter ja Mari Snnelikuid tundisi ära elafiwad, on tapperi tera all langenud, hälliw wiljapõld  katab mäekülge ja kiitleb uhkelt EeSti rahwa usinusest. „Aeg kõik asjad uuendab!" Taimede seltsidest. I. Meie maakera kenadus, mida temale maad ja mered, mäed ja orud, jõed ja järwed annawad, saab umbes 150,000 looma seltside ja 300, OA) taime seltside läbi suurendatud, kes mitmewiisi wäljalautatud on. Mtda suurem kusagil taimede riik on, seda rohkem on ka seal loomi, ja kus taimesi ei ole, puuduwad ka loomad, sest taimed teeninad loomadele toiduks, ja seepärast sündifiwad  maa peale ka enne taimed ja siis loomad. Taimed tarwitawad elamise jauks mitmesugust ollust maa seest, paikese walgust, õhu niiskust ja soojust. Enamiste kaSwawad  kõik taimed maapinna seeS kinni, ja ei wõi mitte, nõnda kui loomad seda teewad, oma elukohta muuta; üksi mõningad madala järge peal seisjad, nagu mereheinad  (Algen), saamad meest edasi ja tagasi aetud. Aga neid on suurest wee sees elamast taimete hulgast koguni mähe, suurem hulk neist seisab juurtega maa seeS kinni ja kannab üksi lehta ja õiesi wee peal. See taimede omandus ilma koha muutmiseta kasmada, põhjendab ennast nende toitmise peale. Suurem hulk taime kokku-sünuitajaist  ollustest saab söehapnikust walmiStud, keda maa wõi wee peal olejad lehed õhu seest, wee seeS olejad aga meest üleswõtawad; aga taimele niisama kasulik kui söehapnik on Ammoniumi soolade näul üleswöetud lämmastik ja niisama tähtsad töised ollused kiwide riigist, keS otsekohe maast wõi ojujaist taimetest wee seest üleSwõetud  saamad, nagu kalium, weewel, woSwor, magnefium,  raud. Need ollused ei wõiks kangeSte liigutud wees mitte nõnda taime nahade läbi tungida, kui see üksikute ühenduste ärapruukimise järel tarwilik, ja taime Wuriwa seismise juures ühe koha peal wõimalik on. Wett, ilma kelleta taimed ka mitte elada ei wõi, wõtawad nemad jault õhu, jault maa seest. Seepärast on üleüldine taimete tarwitus, maapinnaga ühendud olla, mida nemad mitmewiisi täidawad. Aga on ka niisugust taimesi, kette juured õhuS seiswad: kaSwu-hooneteS wõib sagedaste troopiku juudajuurte (orebiäsöW) kenaduse üle imetleda, kes oma juurest kaswu-hoone laest mahakõlkuda lasewad. Kirjades, kus troopiku taimede elu üle jutuStakse,  on nimelt niisuguste puude otsaS ja puude wahel kõrges elawate taimede kenadus ja ilu kiidetud. Kes neid taimesi ei tunne, arwab, et nemad töistest taimedest elawad, aga seda ei tee nemad mitte, sest nad walmistawad  niisamuti kui töised taimed oma ollust kõige rohkem söehapnikust, mida nad oma lehede läbi õhust üleswõtawad,  ollust kiwi riigist aga saawad nemad tõistwiifi. Nende juured kõlkuwad õhu sees ja wõtawad mineralide ollust weikeStest tolmu jagukestest, kes nende juurte külge puutuwad, wõi ka wihma seest, keS nende peale õhust maha sajab, wõi weest, kes üle nende olejaist puu lehtedest  maha tilgub. Et meie kodumaal niisugused taimed ette ei tule, tuleb sest, et õhu juurte sünnitamine ükst niiske õhu ja kaunis suure soojuse juureS wõimalik on, tingimised, mida meie kaSwu-hooneteS kergeSte sünnitada wõime. Mitte ükst nimetatud troopiku taimed ei wõi niisugusid  õhu juurest sünnitada, waid ka mitmed paraswöö taimed, muidugi mõista wõib see nende juureS ükst kunstlikul  teel sündida. Kui meie pajuwitsa, kelle külgeS pungad on, wõtame, ja mõlemad otsad filedakS lõikame, ja niidi läbi kinnitse ja heaste läbi-niisud, pimeda kohta pantud tstlindri kaane külge seume, stiS sünniwad warSti oksa alumises otsas juured, kes maapinna poole kaswawad. Läbiräägitud taimede järel, keS kõrgemast seisukohast oma juurest maapinna Hoole saadawad, peame meie kõige pealt neid tundma õppima, kes maa all oma juurt, maa peal aga leherikkast ja Sitsewat wart sünnitawad. Rende taimede juurtel on weel töine kohuS, taime maa seeS kinni hoida. Mitte kõik juure pealmine kord ei teeni toidude üleSwõtmiseks,  waid enamiste peenikesed kõrwaliste juurete karwakesed,  kes ennast weikese weega ümberpiiratud mulla jagukeste külge kõwaste panewad, ja juba sulatud ühendusi  üleswõtawad, wõi kindlaid ühendust seeläbi lahutawad,  et nad üht haput wäljaajawad. Kui l?be taime poti põhi taime juurtega kaua ühendud on, stiS panewad juurte peenikesed otsakesed ennast kõwaSte põhja külge, nii et need kohad, kus nad külge puuduwad, töise karwalisekS Xi 17. Sakala. 1884