Saarlane Üleüldine politika ajaleht maa ja linnarahwale. „Taarlasc" toimetus ja iväljaandmine, Kuresaares, kaubauiitsas .V- 10. „Saarlam'" maksab: Saaremaal aastas I rbl. 30 kvp., postiga saadetud 3 rbl. Saaremal pooles aastas I rbl. kop., postiga saadetud I. rbl. ÄZ kop. S Tuleb wälja iga pühaptteival. ? Kuulutuse rea ehk selle ruum maki  sab 3 kop. w 3«S. Pnhapääw 3. Septembris 1884. !. aastakmk Isamaalt. Õienduseks. „saarlase" Nr. 23 ja 2<i juht kõnes on üks koolmeister mitme niinel heaks armunud  oma kretiseerimise sööla käbi seda kirja trükki lasta, mis „Saarlase" lehtes Nr. 12 ja 13 awaldatud sai selle pääkirja all' „ Sõnakene malest ja selle kaswamisest." Sääl mõistetakse kohut minu pääle, et olen öölda julgenud, kuida ka koolmeister wõib malet kaõwada oma vppiate südames. Ta püüab näidata, nii kui oleks mina keelnud, et koolmeister ei tohi ci ühtegi õpetust oma koolilastele- seletada. See on kiuslcmine! Kui see koolmeister ennast tunneb nendega löödud olemat kelle eest ta wälja astub, siis na'd umbes ise seda wäärt ka on, sest ilma süüta inimene ei wärisa kuskil kohtu ees. Kui minewal talwel keegi kirjamees Mustjala kihelkonna „körtst elust" kirjutas, ja neid sellepärast noomis; siis mõistis mist iga „Saarlane" lehe lugeja, et kõik Mustjala  rahmaS meel ei ole kõrtsi armastaja. Ja tee kiri „kõrtsi elust" ei teinud mist kellegi õiglastele Mustjala kogudusse liik- metelc meele pahandust, kui üksnis  joodikutele.  AnuStatud „wabandaja! Teie püüate näidata, kui oleksimad kõik koolmeistrid üSna ilma eksiniata ja täiesti- kõlblikud oina ammetile. Minu kiri, „Sõnnkenc Walest" on teie ütelust järele, ülekolstutumnstus kõikide koolmeistrite kohta: ka pean mina olema „turu kootsiaid," 7 kellest nlina sõnakestki ei ole kirjutanud - ja naisi woodi all' paitanud,  aga fimre laengu otse kõikide koolmeistritele  pihta löönud ja neid üsna armetult  haawanud. Teie völtud määrilisel  wiisil ei ole mina mitte kirjutanud; maid palju enam tagasi põidlikumal mi isi l, knd mina oleksin koolmeistrite kohta seda kirjuta wõinud. Minu mõtte, seda kirjutades,  oli mõninga „«uusn isamaa teenijale" meeletuletuseks olla, et see meel ci ole oma koolmeistri ammetid täiesti täitnud, keS üksi püüab õpetada, maid üleni asi on kasivata  mine tõsiduse- ja sõnakuulmisele; puudnwad  need kaks, siis on kõik muu kooli täädus  tühi asi, ja niisuguse inimese juures on kõik wööruslik meel ja kombed, otsegu liimist  lakti. Waatame kord lähemalt nende „auusa isamaa teenijate" päälc ja küsime, kaS na'd oi: kõik oma ammeti määrilisedt'  KaS peaksinond kõik koolmeistrid oina südame ja meele poolest nii haritud olema, et n'ad laote õpetamisele ja kaswntumisele  täiesti kõlblikud oleksiwad? Wissist  puudub mitmel „nuusa isamaa teenijal"  ülem asi tema meele omandusest, see on armastus oina ammeti ja laste mastu. Küll miitugi meest oleksimnd meel tänagi tuhat kord ennem mõninga muu amuletiga omale leiba teenimas, aga mäe teenistuse korra eest peamad u'ad ennast kuskil kooli majadesse ära peitma. Viis peaks küll ühe niisuguse mehel ülem otstarbe  olema tema ainiuetisi? Ei muud kui hoidmine mäeteuistuse korra eest, kell muud mõttes ci mõlgu kui ootus: Millal saaksiwad aastad «täis, et sellest ammeti kütkest pääseksin, tulgu „isamaale" sest kasu ehk kahju kui palju tahes. Kui siis niisugune  koolikatsmisel kooli katsujale natuke tolmu silma püüab riputada, pole jo üsna imeks panna, sest kiitus, et lapsed rahwa keeli - targad on, kõlbab ka niisuguse Isamaalise  teemale" wäga heasti- Ei saa selle minu üttelusc läbi sugugi auusaid Jututuba. Ela oma! maal ja toida ennast rahu sees. i Tskar Höckcri järele L. f. 8. eAärg.) ~Kreutzbvmbenbataillon!„ hüüdis mana seldroebel kobkuuud. kui ta seda nagi. „Kui Teidc isa ieda arusaaks! TÜs wõiks ma oina kimbukee kokku nöörida ja ma arwcm, Teiega, noor karra, ei oleks lugu ka kõige parem. ..Tellerarem peame selle eest muret kandma.  er :a seda aru ci saa. „ntlcS Õerr.-ar.u  naerdes. ..Meie tuncme juba teine teist, mana papa, ja Teie puhastate cnnnast köiest pärust, kui Te' salaja mo isa termi'eks  übe tlaast lübendate. " Tääl juures libistas ineie wagimees mana piimahabe mele hiilgama ümarguie perme. ..Md, waaia ikka imet!" naeris ja uriics wanakene icltüs. 'Poleks minu king seda uskunud, ct ma mee! sess wanaduscs wõiks ckn teele wiidud saada. Llui wana pcrgcl üde niimgusc ilusa katte all mõnele wastu asiub. ms ci möi talle tõesti mitte wastu panna. juda düä küll,"' ütles Hermann ikka wec! naerdes. „Nüüd tadamc aga ka ükskord tões «aimus rääkida. Ons see siis pat, kui ühe ivaese «ängile mõnikord mõni suu täis kätte pistetakse, mis «ängile sööma kaardi pääl ei seisa? „No ja," urises mana piima habe, „Teil on õigus küll, aga To-ston on ja üks hirmus härrakene, kcS niisugust armastuse  annet õiguse poolest sugugi ei ole Lceninud; härra Hermann ei tea «ist mitte, mis see kurinahk kõik eksitanud on. Uks inimese elu, see pole tall mine midagi ja ma olen julge, et ta mõne kaikend kümne rubla pärast külma merega kaks meest ää puhastaks." „Nn, na," arwaS Hcrnmnn, nii huil 'pole ta nüüd ka mitte." Hermann oli saanud, mis ta talunud, sest wana seldmebel ei pannud sugugi tähele, kui Hermann waugtte jälle seda ja - teist andis, maid, paljurobkem pigistas ta teise silma kinni ja pööris selja kobe. Sest aeast ei puudunud Hermann ilmaski boowi päält, kui rasked sünd lamp jalutama lasti, ja et karra Forstmar arma kodu oli, siis wöis ta üsna rahulikult Ton-oniga oma armsama mõtte, nimelt suure ,vabaduse riigi üle juttu ajada. Amerika läks meie sõbral ikka ja ikka armsamaks, paale selle mõistis Tonson talle kott nii ilumstt ette kujutada, kui oleks Amcrika kõige õnnista- tmn maa. Muidugi mängis kõige selle kujutuse juures kõige rohkem, ja paale selle ei pidand mailmas Ameerikalase tõenduse järele töist maad olema, kus niipalju auustmeelt ja ligimese armastust leida oleks, kui sess suures prii riikis. Elama ja elada laskma see on iga Ameerikalasc märksõna!" hüüdis Tousou ivaimustud. ~Ja raha on siin rohkem kui palju. Lleks ma Amcrika jäänud, siis oleks raa nüüd üks rikas mees ja mine siin luttide taga. „Mikspärast olete siis eana isamaa mana jätnud? küüs Hermann. ~M iks parast?" kordas mäng. .Mine ikka, et —et - et raun «äga bääsri läks ja ma selleparast ühe eesli sarnane olin, kes jää pääle tantsima läks. Aga nii palju tean ma, et, kui mo iralnvi aeg möödas on, ma mitte üks menut kauem siia äraneetud maale ei jää, ja naps»: paalt Amecrikamaale tagasi minema man. uw naest' ja laste juure," liias ia sügawasii  erkades juure. "kuidas,?" hüüdis Hermann dalasiawalr, „Teie olere perekouua iia?" Amecrikalaue nikutas päaga ja naitiü, kui ei «õits ra liigutust' pärast enam edast rääkida, miimats aga hakkas ta uuesti jälle: Vaatle, kui ma oma isamaa! oleks olnud.