Bob Ellerhein. Kirjutanud M. Põdder. VIII. Kui päris õpetuse aeg oli alganud, nägi Bob, et tema koolilaste teadus mõnest jaust küll puuduline oli ja hooletusesse jäenud, aga ühtlasi sai tema weel kindlamat tõendust, et neil kaunid waimu anded oliwad ja nad wäga heasti õppida wõisiwad, kui aga tahtsiwad. Ja tõeste läks õppimine, kui ka õpetus päew päewalt ikka paremine, nõnda et Bob nende edenemisega rahul wõis olla. Poisid oliwad juba õppinud koolitunni ajal wagusi paigal istuma ja ei seganud ka enam koolitaja kõnet asjata küsimistega, waid kuulasiwad tähelepanemisega.  Bob tundis neid tükikesi juba wäga heasti, millega koolipoisid mõni kord, kui neil oma tükk mitte kindlaste paha ei ole õpitud, koolitaja tähelepanemist selle nende puuduse pealt kõrwale ja mõne töise asja peale pöörda püiawad, mille üle nemad, nagu ei tea mis teaduse himust kihutatud, otsust tahawad saada. Täidab siis koolitaja nende tahtmist, siis on ta lõksu läinud, sest tükk aega on tühjalt wiidetud ja tund jälle lõpu poole jõudnud. Koolitaja kohus on niisugusel  luol ikka küsija suud sulguda, sest kui säherdune mitte just õpetuse all olewa teadusesse  puutuw küsimus, ka mitte wiguri pärast ette pandud ei ole, siis tunnistab ta kõige wähemalt, et õppija oma mõtteid mitte kokku hoida ja ainult selle asja peale pöörda ei oSka, mis parajaste käsil on. Nõnda oliwad rahulikul elul päew päewa peale ja nädal nädala peale mööda läinud ja Mihkli-kuu hakatus juba kätte jõudnud. Päewad  oliwad juba märksa lühemaks ja ööd külmemaks läinud, ehk küll loodus ikka weel suwemundris oli. Runenstein'i emand oli Krimmist kirja saatnud, et tema ka juba kojureist peale tahab mõtlema hakata. Ka Bob kolis oma koolilastega jälle linna elama, kus waheajal kaubanõuuniku majas mõned tubade parandamised oliwad toimetatud, mis sellest märku andfiwad, et peremees oma kaasale  sellega rõõmu tahtis teha, kui ta koju tulles maja kõige korrapäralisemas ja wiisakamas  olekus saaks leidma. Mõned tuad oliwad uute paberitega ära löödud, mõned põrandad uueste wärwitud, siin ja seal oliwad uksed uued kaitseriided saanud ja istmed uued pealisriided.  Runensteini isand aga laskis mööda minnes meeleheaga oma silmi nende uuenduste peal wiibida ja ootas emanda tulekut nähtama  kärsitusega. Ka Bob oli uudishimuline oma hõrnemat sugu kodukondsetega tuttawaks saada, kelle üle ta omale weel mitte täielikku pilti teha ei wõinud, ehk küll tema waheajal nende üle mõnda teatust oli saanud. Alles siis, kui need ka juba kodus oliwad, wõis tema aimata, missugune põli teda selles majas ootamas ja missugune majawalitsew toon oli. Sest, nagu Eesti rahwas ütleb, on ju maja ilma naeseta, nagu kirik ilma köstrita) naesterahwas alles teeb maja elulikuks ja paneb kõik rattad käima. Sellepärast on arusaadav?, et ka Bob'ile mitte üks kõik ei olnud, kudas tema nende ja nemad tema meele pärast saaksiwad olema. Mitmest perenaese sealdustest, mis ka tema äraolemisel muutmata oliwad jäenud, sest et kaubanõuunik neisse mitte puutuda ei arwanud tohtiwat, wõis Bob juba mõndagi ette ära mõista, sest mõnest iseenesest tühisest asjast wõib juba mõtleja inimene aru saada, missuguse loomusega tema omanik on ja nõnda osast tema head ehk wead ära tunda, ilma et ta temaga palelikult oleks kokku puutunud. Kaubanõuunikunat oodeti kahe päewa pärast koju, sest nõnda oli tema ise kirjutanud. Mea, poisikeste igatsusega oodetud õde, oli lubanud neile mererannas korjatud konna-karbikefi ja kirjuid kiwikesi kaasa tuua, mille peale nad wäga rõõmustasiwad. Wana Runenstein'i isand oli söögilaual jutukam, kui muidu ja awaldas sagedaste oma rahulolemist selle üle, et tema ebalesk põli pea pidi lõppema. Õhtune roog oli juba wõetud ja Bob waremalt kui muidu, oma tuppa läinud, sest et tema harilikult meel kas Runenstein'i isandaga  natukene juttu ajas, ehk oma koolilastega aega wiitis. Tema istus oma kirjutuslaua ees ja lõpetas parajaste ühte kirja, mis ta koju oma wanematele saata tahtis. Seal kuulis tema korraga korridoris rutuliste edasi ja tagasi tõttawate sammude kõbinat, mis tema tähelepanemist äratasiwad. Siin ja seal sai mõni uks kõwemine kinni tõmmatud, kui muidu selles majas wiis oli, ja wiimaks kuulis tema ka naesterahwa healte kõla. Kas ehk oodetud kodukondsed juba koju peaksiwad jõudnud olema? mõtles Bob. Aga kaubanõuunikunna oli ju alles kahe päewa pärast tulla lubanud. Noh, kes naesterahwa tujusid wõib teada, ehk tahtis ta oma mehele warasema tulekuga kogemata rõõmu teha? Muidugi! Noh, eks m'e seda weel aegsaste küll saa kuulda, ütles Bob iseeneses ja laskis rahulikult põlewat lakki oma kirja peale tilkuda, mis ta siis pulga otsaga natukene laiemale laukas,  enne kui ta oma pitseri peale wajutas. Seal tukiwad kiired sammud tema ukse juurde, millede tuttaw kõbin temale poisikeste tulekut kuulutas. Lähemal silmapilgul sai uks järsku lahti lükatud ja rõõmust särawate silmadega astusiwad Kosti ja Kolli tema tuppa, juba läwe pealt hüides: „ Ellerheina isand! Ellerheina isand!" „Tasa, tasa, sõbrakesed! Mis õhin Teil siis jälle on, et Teie jooksete, nagu oleks tuli lahti!" „Kas teate ka uudist?" küsis Kolli. Mamma ja Mea on juba tulnud!" hüidis Kosti, kes oma saladust pikemalt hoida ei jõudnud. „Seda wõisin mina juba teie nina otsast lugeda, kui teie niisuguse tuhinaga sisse tikkustte.  Noh, nüid on teie rõõm wist suur?" „Noh, muidugi!" tõendas Kosti. „Mea on meile ka suure kasti täie asju kingituseks kaasa toonud, aga tema ei lubanud neid täna weel mitte wälja wõtta!" lisas tema siis wähe alandatud toonil juurde. „Ja Wintrauti neitsi, kes alati nii nuker on", hüidis Kolli, „on näust weel mitu kraadi kollasemaks läinud, ehk küll tema ennast kolm kuud järjest mereweega on pesnud." „Ja tema lõuaots on meel terawamaks läinud ja silmad suuremaks," lisas Kosti oma poolt juurde. „Poisid!" hüidis Bob oma näu tõsiseks seades, „Teie ei tohi mitte wanematest inimestest  niisuguste auupakknmata sõnadega rääkida.  Kui seda weel juhtub ette tulema, siis saate jälle kirjalikku trahwi tööd, mis teie oma wabal ajal peate Malmis tegema. Pidage seda meeles!" „OH, Ellerheina isand, Teie olete ka ikka nõnda Vali kui meie koolitajanna neitsist kõneleme.  Wist mõtlete Teie, et meie luiskame," wabandns Kolli halenaljakat nägu tehes, kuna tema silmist aga lausu koerus wälja paistis, „aga küll Teie nüid isegi näha saate, missugune  tema on." „Tule Kolli", kutsus Kosti oma nooremat Venda, „ lähme nüid jälle Mea juurde! Head ööd, Ellerheina isand!" „Head ööd, poisid!" ütles Bob. „Ärge aga liig kaua ülemal olge. muidu ei saa teie homme hommiku enam oma ülesannetega malmis! Ja nüid ärge jookske uksest mälja, maid minge." ..Missugune see Mea küll peaks olema?" mõtles Bob. „ Poisid räägiwad temast ühte puhku, aga oma ema on nemad waewalt nimetanud. See on weider küll. Noh, eks m'e homme näe!" Siis wõttis tema ühe koduslise raamatu käsile, mida tema rahuliselt nii kaua uuris, kuni puhkama minemise tund oli tulnud. Töisel hommikul ei olnud keegi muu kohmi lauale ilmunud, kui üksnes Bob oma kahe õpilasega. Nagu tema kuulis, puhkafimad töised alles ja ka suuruse Võtmise aegu ei olnud kedagi muud lauas. Andrushka toimetas oma tööd rõõmust säramate silmadega ja sumistas laulu, kui kedagi ligi lähedal ei olnud, kelle keeldu mast karta oleks olnud. ..Tähendab" Dashka oli ju koju tulnud. Aga tema rõõmukarikasse oli üks mõru tilgakene segatud, sest ühtlasi oli ka Saksa tuapoiss Johann koju tulnud, kes ennast ikka Prantsuse kõlksu järele „Shang'iks" nimetada lasta armastas ja oma nina ikka kõrgel kanda püidis, mille eest tema aga töiste teenijate juurest ei kiitust ega sõprust leidnud. Nunenstein'i emanda juures aga oli Shang esimese numbri mees, sefi et tema Berliini kõlksuga keelt rääkis ja heasti „peenikene" oli ja kawal. Muidugi sai Andrushka, kes tõeste natukene kohmakas oma wiisi poolest oli, aga truu ja kohtlane, töise pulga peale seatud ja oli mõne asja poolest nagu Shang'i käsualune. Ka lõunelauale ei olnud Runenstein'i emand ilmunud, ega ka ühtegi hõrnemat sugu saadikutgi  oma asemelle saatnud. Kaubanõuunik ütles, et tema abikaasa nerwud pitkast reisist nõnda äritatud olewat, et tal waja olewat, weel oma tuppa jäeda, kus ka tema tütar Mea ja koolitajanna temale seltsiks olewat. Õhtuks aga wõiwat lootust olla, et kõik laudkond  täielik saawat olema. Õhtu eel istus Bob oma kaswandikkudega koolitoas ja laskis neid seal oma kirjatöösid töiseks päewaks walmistada, mille juures ta neile mõne sõnaga juhiks oli. Poisid vliwad jälle kärsitumad, kui muidu, sest et neil mitmesugused  töised mõtted peas kihelesiwad, aga Bob ei annud neile armu, waid sundis neid täpi pealt oma kohuseid täitma. Waheajal kuuldi lahtiste uste läbi saalist naesterahwa kõne heali kõlawat, mille wahele ennast kaubanõuuniku mehine pass segas. „Kuula," ütles Kolli oma wennale, „tõised näiwad kõik saalis olewat. Kas sina juba oma tööga walmis oled?" „Praegu olen mina wiimase lause taha punkti pannud!" hnidiS Kosti nagu wõidurõõmuga.  „Ja mina olen ka walmis!" hõiskas Kolli. „Kas lubate meid nüid minna, Ellerheina isand?" „Minugi pärast," wastas Bob. Poisid piftfiwad plagama, nagu taltsatumad  warsad, kui nad tallist lahti on peasnud. Bob laks pitkamesi nende järele saali, mis temale paremine näis walgustatud olewat, kui muidu. Ligemalle astudes silmas tema kaks wanadlast naesterahwast, kes ühe sohwa peal töine töises nurgas istusiwad. Ühel oli tõmmu stidikleit seljas ja tema ligidal seistwad Kolli ja Kosti elawalt rääkides, kuna töine halli pruuni kirjadega willast kleiti nähti kandwat. Bob ei kahklenud mitte silmapilkugi, et esimene kaubanõuuniku emand ja töine tema seltsiline Wintrauti neitsi oli. „AH, mamma," hüidis Kolli, „waata seal tulebgi juba Ellerheina isand!" Bob astus ligemalle ja kummardas auu paklikult kumbatgi naesterahwast. Mõlemad naesterahmad wõtfiwad tema teretust peanikutamisega wastu ja kaubanõuuniku  emand pakkus temale oma peenikeste sõrme otsad. „Olge nii head, Ellerheina isand, ja istuge stia meie seltsi. Minu abikaas on praegu natukene ära läinud, aga tema saab warsti jälle tagasi tulema," ütles Runenstein'i emand ühe ligidal olewa tooli peale näidates. „Kuidas Teie siitsaadik ka minu lastega olete läbi saanud?"  lisas tema siis küsides juurde. „Siitsaadik wõin mina üleüldse kaunis rahul olla, ehk küll seda ja töist parandust weel waja oleks," wastas Bob naeratades oma kaswandikkude peale waadates, kellele niisugune põhjalik uurimine nende ülespidamise kohta sugugi meelepärast ei näitanud olewat, sest et nad kaunis häbelikult töine töise otsa waatasiwad. ~lah, niisugused poisslapsed teewad oma kaswatajatele ikka palju waewa," õhkas Runenstein'i  emand, „ palju enam, kui tütarlapsed. Aga lubage mis ma peaaegust ära oleksin unustanud Teid siin Wintrauti neitsiga tutwustada! Palun mind wabandada, et ma seda mitte warsti ei teinud, aga meie pidime ju enne ise tuttawaks saama. Siin  Wintrauti  neitsi, kes ju kaua aega meie kaasleiwaline  on olnud, ja siin studiosus Ellerheina isand," ütles Runenftein'i emand käega enne koolitajanna ja siis Bob'i peale näidates. Bob kummardas selle peale auupaklikult, kuna koolitajanna,  kes siitsaadik nagu mõni India rahwa ebajumal liikumata sohwanurgas oli istunud, nüid waewaks wõttis uhkeste peaga nikutada ja paar segast sõna pomiseda, mis nagu: „Wäga armas" pidiwad kõlama. „Kas ma tohin ehk küsida," pooris ennast Bob siis jälle kaubanõuunikunna poole, „kudas auuliku emanda terwisega lugu vn? Nagu mina kuulnud olen, olewat Teie natukene haiglane?" ,/lah, see wiimane teekond on minu nerwu sid wäga üritanud/ ütles Runenftein'i emand ühe kriftalklaasist pudelikest, milles lehkaw nuusutamise  rohi oli, oma nina alla pistes, „ja nüid on minule ka üksikpooline peawalu hakanud  tekkima," lisas tema juurde ja kallas paar tilka lehkamast wedelikuft oma peenikese, pitsedega  ümberaetud taskurätiku nurga peale, millega ta oma meelekohtastd kergelt niisutas. „Siis ei ole Teie Krimmi saarelt mitte loodetud kosutust leidnud?" küsis Bob. „Mina oleksin tõeste paremine teinud, kui ma nõnda, nagu minul esite nõuu oli, mõne Saksamaa supeluskohta oleksin läinud. Aga meie kodutohter kiitis minule Krimmi saare kõbusust nii elawalt, et mina, paraku, järele andsin." „Teie tohtril mõib koguni õigus olla, auulik emand, sest wäga kahtlane on, kas Teie wõeralt maalt tagasi tulles mitte haigem ei oleks olnud, kui praegu. Krimmi saare kliima ja õhk on igale haigele kosutawad, kahju aga, et see suurtsugu  rahwa seas weel mitte moes ei ole, sinna termist otsima minna," ütles Bob. Runenstein'L emand tahtis selle peale nagu midagi mastata, aga pööris korraga silmad ukse poole, kust praegu üks hele kleit libletas ja siis üks noor neiu sisse astus, kelle ilmumisel  tuba kohe nagu malgemaks lõi, just kui oleks meel paar kumalt enam põlema pandud. Sihwakas ja sirge, ilus ja priske, juhtis tema kärmal, kergel käigul oma sammusid koosolejate poole. Wõerast meesterahmast silmates peatas tema mahe, nagu teda tunnistades, astus siis aga julgestc ligemalle ja andis Bob'ille, kes auupaklikult püsti oli tõusnud, südiste oma meikest, pehmet ja sooja kätt, mille puutumisel Bob'il häkitselt nagu elektri mägi kõigest ihust läbi käis. „Kosti ja Kolli on minule juba palju head Teist rääkinud, Ellerheina isand," ütles noor neiu, enne kui weel tema ema ehk Wintrauti  neitsi mahti oleksiwad saanud teda Bob'iga seaduseks tõstetud wiisil tutwustada. „Tänan wäga selle teenimata kiituse eest, aga ehk olete oma wendi liiaste usaldanud," ütles Bob tõrjudes. Sohwanurgast, kus Wintrauti neitsi istus, oli iseäralikku moodi köhatamine kuulda, mis tütarlapsele korraga were palgesse ajas, nii et tema häbelikult sammu kaks taganes, nagu oleks tema mõnda süidi ehk laiduwäärilift tegu teinud. Selle juures aga oli tema ise nii ime ilus, et Bob temast mitte silmi ei jaksanud pöörda. See juhtumine näis juba koosolejatelle piinlikuks  minema hakata, kui Shang korraga ukse peale ilmus ja sellega segase olekulle otsa tegi. „Theelaud on kaetud!" kuulutas tema wähe nosisewa healega. „Olge siis nii head," hüidis RunensteiNi emand clawalt, „ja lähme õhturooga wõtma," ja oma pitkasabalise kleidiga sohises tema töiste eel söögisaali, kus neid kaetud theelaud ootas. Ka lauaseadeldusest oli warsti ära tunda, et töine waim majas walitses. Enne oliwad söögi riistad kaunis lihtsad olnud, nüid aga oliwad luku tagalt mitmesugused hõbedased nõuud wälja wõetud, mis toredaste rohkeste walgustatud laua peal särasiwad. Shang pakkus rooga ümber, mis Andrushka temale köögist kätte kandis. Kui kõik oma asemetelle oliwad istunud, kinnitas kaubanõuunik oma salwrätiku lõua otsa alla särgi kaeltaguse taha ja silmitses nähtawa meeleheaga söögilauda ja tema ümber istuwaid omakseid, nagu oleks tema ütelda tahtnud:  Kas minu maja mitte täielik ei ole? Kas minul ei ole kõigest küllus? Kas minul ei ole ilusad, prisked lapsed? Ka Bob silmitses tähelepannes oma kaasleiwalisi,  milleks temal siin aega ja mahti küllalt oli. Kaubanõuunik oli mees, kellel juba oma kuuskümmend aastat wõisiwad turja peal olla, ilma et nad teda aga märksal wiisil oleksiwad rõhunud, sest tema käis weel sirgeste ja kindla ksnnikuga. Tema juuksed oliwad küll juba halliks ja peaaegu pool pealage paljaks jäenud, aga tema nägu oli weel õige priske ja punane, ja selle peal oliwad weikese sinakad were-soonekesed näha, nagu seda üksnes niisuguste  wanadlaste isandate juures leida on, kes oma eluajal on tubliste süia ja juua armastanud. Tema paksude silmakulmude alt, l2. Sakala. 1884