Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. / IV. Tõfi küll, rääkis neiu wahele ja nikutas tasakest pead. Ta heal ei kõlanud mitte ette wiskawalt, waid nõnda, kuda midagi kurblikku kurdetakse, mida mitte tõisite ei wõi pöörda. See'p see ju oli, et sa sugugi ei aimanud, kuda lugu minuga oli, et sa nii mitme aasta sees, kus meie ühes olime ja kõik jagasime,  lapse mängust ja parast tõsisemaid juhtumist, mind mitte paremalt polnud tundma saanud, kui igaüks  wõeras. Kudas see walu tegi, Loorenz, seda ei wõi keegi sõna ütelda, kui ma küll oma uhkuse oleksin maha rusunud ja sulle seda rääkinud. Ma ei olnud sellepärast su peale mitte wihane. Ilmaski pole ma enesest suurt lugu pidanud, ja sellepärast, et mu surnud peigmees kui narr mind kiitis, ja ka töised mulle meelitawaid sõnu ütlesiwad, usu, sellepärast polnud ma oma meelest ammugi weel nii ilus, et sa heameelega minu peale oleksid wõinud waadata, mind sallida ja koguni armastama hakata. Aga kui sa mujal kaugel ka kenamaid ja armsamaid leidsid: et sa mind sellepärast Nii ära wöisid wisata, kui wana palli, kellega sa lapse põlwes mängisid jg pärast kraamides wana kasti seest leidsid, see oli rohkem, kui ma ära olin teeninud, see lõikas mulle kui jäekülm nuga südamesse ja tegi mu elu wihaks ja kibedaks. Mis oleks see aitanud, oleks ma seda sulle kaebanud, kui ma selletarwis ka sõnu üle huulte oleksin saanud? Kas oleks sinu lugu sellepärast töiseks läinud? Nüüd, kus ma kõik wälja ütlen, sest et nüüd kõik üks puhas on, nüüd teeb see mulle ometi head meelt, et ma enne surma südame pealt kõik wõin ära weeretada. Sa ei usu, Loorenz, missugusest koormast sa mind seega peastad, et sa mu juttu nii wagufi pealt kuulad.  Kui sagedaste ei ole ma mõttes sinuga nõnda kõnelenud ja sulle sada korda oma salajamaid saladusi tunnistanud; kui ma siis jälle arwasin, ma wsikfln seda su enesele ütelda, nii kui pruut ja peigmees teine töisele tunnistawad, kui kaua n'ad juba wastastikku  armastanud, siis jäi mu hing kinni, havi ja õnnega. Nüüd wõin ma kõik üteldä, nagu oleksin ma juba puusärgis ja lööksin weel korra silmad lahti, kui sina juure tuleksid. Kas see sünnis ehk passilik on, see on mull nüüd üks puhas. Sa ei lähe seda ju ometi kellegile rääkima, kas pole tõsi? Ja kui ka? kas on sellepärast tarwis häbeneda, et ma walu kannatanud? Kohe, kui ma sind all uulitsal nägin, käis mull läbi pea: Jumal tänatud, et ta tuleb, nüüd wõid sa temale kõik suu sõnaga ütelda. Ma kirjutasin suLe seda küll kõik ka, eile öösi, kui ma esimist korda üksi tuas istusin ja mull nii koletu oli. Kirja leiad alt tädi laekast ja ka ühe paberi lehe, kus peale ma kirjutasin, et ma kõik sinule jätan, mis wast minu päralt on. Ma loodan, kohtul ei ole wist midagi sinna wastu, kui ka worm mitte üsna õige ei peaks olema. Soo, nüüd 'pole mull sulle enam muud midagi ütelda, Loorenz, kui head ööd. Ma olen wäsinud, anna mulle weel kord juua, ma usun, siis jäen ma kohe magama ja ei pruugi iial enam ärgata. Neiu tõusis waewaliselt püsti ja tuli wästnud sammudega laua ääre, mille najale Loorenz ennast toetas, ilma et ta sõna suust oleks saanud. Kas sa ei taha mulle mitte kallata? küsis Loore. Ma kardan, et ma maha pillan; ma ei näe enam üsna selgeste. Siis, kui ta joonud oli, ütles piiga: Mine sina nüüd ka magama. Mull ei ole sulle küll mitte sängi anda, sest igas ühes on juba inimene surnud, aga sohwa peal on sull wist üsna hea olla; selle rätiku wõid peale wõtta, et sull ööse mitte külm ei saa. Hommiku, kui ma mitte maha ei tule, siis wõid ülewel korra järele waadata, siis on wist küll kõik juba möödaS; wajuta siis mu silmad kinni ja muretse selle eest, et ma maetud saan. Ei, lase mu käsi lahti. Ma tõeste liig wäfinud ja kui ma weel räägin, ma kardan, siis lähab see segamini. Head ööd! Loorenz. Mõtle weel kord Loore peale, kui sa õnnelik oled, ja ma tänan sind weel kord, et sa tulid. Küll oli ilus, kui meie nooremad olime! Ma mäletan weel selgeste seda õhtut, kui sa meile „Rööwlid" ette lugesid ja igakord laua all mu kätt Pigistasid, kui Karl Amalut nimetas. Seal selle laua ääres see oli, ma näen weel kõik. Aga ma lähen ja lasen sind magada. Ta pööris wiimse wäsinud peanikutamisega minema, wõttis kassi kaenla alla ja sammus ukse poole. Loore, hüüdis tema järele. Ära mine weel! Mu süda ajab üle ja sinul ka; kuda meie selle moega magame? Küll ta läheb, ütles neiu tasa, ma olen surnuks wäsinud. Ära tule mulle mitte tuld näitama, ega ülesse järele. Seda wiimift palwet pead sa kuulda wõtma. Ja nüüd miimist korda, head ööd! Sellega wõttis ta ukse lahti ja kadus pikkamisi ette pimedasse kojaSse. Loorenz jäi niisuguse äritatud tundmistega üksi, kui iialgi, enne. Imelikult seltsis siin magus koledaga, hirmuwarin õnnetundmisega ja kahmatanud surm õrna noore eluga. Ta kuulis, kuda Loore tasakest trepist ülesse läks ja oma kambri ukse lahti wõttis. Loore, hüüdis ta, nagu kuuleks neiu ta healt, on see tõsi? Juba niikaua armastab sa mind? Siis mõtles ta tagasi noorema päewade peale, kui ta alles Loorega ühes oli, ja sada sõna ja ütelust, mille juures ta midagi pikemat ei mõtelnud, kinnitasiwad neiu praegu tunnistatud saladust. Ta pea läks palamaks, sellepärast wõttis ta hakna lahti ja waatis alla uulitsale. Musta linadega kaetud surnuwanker, mida tuttaw paks, musta kolmekandilise kübaraga kutsar juhtis, seisatas praegu naabri maja ees. Ta kuulis midagi majast wälja kannetawat, tasane nutu heal ja nuutsumine, ja jälle kolisesiwad rattad lähemasse põikuulitsasse. Üsna tema kõrwal lõikas surma sirp malmis wihkufi ja keset surnudc seas oli temale lillekene tärkanud, keda tal ennegi oma aeda karmis oli istutada, et ta märsked õilme nupukesed jälle lahti lööks ja kõiki inimest oma kenadusega  rõõmustaks. Nooremehe uni oli puhtaks läinud; aga postiwankris  ära winsutatud liikmed tarwitasimad aset, kus peal neid walja mõis sirutada. Ta pani sellepärast  hakna kinni, ja kui ta laua tulega sohwa äärest eemale lükkas, heitis ta Mana pehme sohwa peale pikali, tädi suur kollane rätik jalgade ümber mässitud, ja nägi lahtise silmadega und, mille juures teda surmausfi tiksumine laua sees mitte ei eksitanud. Weel ei olnud ta weerand tundi nõnda seisnud, kui ta tagaft kobisemist wäljas trepi peal kuulatama jäi. Nii häid jutlusi, kui ta enne ka ebausu wastu pidas, ei jõudnud ta nüüd mitte wõerastawat tundmist  maha rusuda, kui ta aru sai, et need mitte kassi sammud ei olnud, Maid täitsa ette waatlikud inimese astumised, mis pikkamisi trepist alla tuliwad ja ukse ette seisma jäiwad. Wahest oli Loore? Aga Loore jättis ometi mitu korda teda Jumalaga. Seda enam imestas ta aga, kui natukese aja kuulamise järele, kas tema magab, uks tasa lingist lahti wõeti ja Loore sisse astus. Tanu oli t'al peast maha libisenud ja rippus lahtiselt kukla taga; paelad oliwad wedelaste lõua alla sõlmitud. Endise suure wanamoodu jaki asemel oli t'al ilus kerge öö jakikene seljas, selle all punawillane  aluskuub; jalad oliwad paljad. Aga kõige selle korratuma ülikonna ja lahtise juuste peale waatmata,  mis sassis ümber otsaesise rippusiwad, paistis neiu olekust ometi ilmsüitus ja neitsilik argdus. Loorenz i meelest 'polnud ta enne iial nii ilus olnud. Sa oled alles ülewel? ütles ta pool lahtise ukse peale seisma jäedes, millest kass praegu järele ronis. Ära pane pahaks, et ma sind weel korra eksitan. Ma ei wõinud mitte ülewel külma kaes seista; ma mõtlesin, kas haudas ka peaks külm olema, mu jõud kadus ikka rohkem Oja rohkem ja ma tundsin üsna selgeste, kuda üks weretilk töise järele taretas; seal tuli mulle surma eest hirm peale, nii et ma ülesse tõusin ja weel korra alla ronisin. Ma arwasin,  et sa juba magad ja tahtsin siis nurka istuda ja sinu hingamist kuulatada. Luba mind, ennast natukene aega sinu juures sojutada, siis lähen ma kohe jälle ära. Katsu, kui külmad mn käed on, ja weel jalad! Aga ole wagusi. Ma istun jalutsile sohna nurka ja mässin ennast natukeseks ajaks rätiku sisse. Ah Loorenz, kas ma siis tõeste pean surema? Noormees oli istukile tõusnud ja hoidis neiu külma kätt oma soojas peus. Loore, ütles ta, sa elad weel kaua ja oled õnnelik. Ei, waötas ta ja raputas wäsinult pead. Ma ei pari seda ka mitte. Kui palju töist ei lahe ka töist ilma, ja ei ole iial õige õnnelikud olnud! Kas tädi oli õnnelik? Mis teadis mu waene Kristjaan õnnest muud, kui wahel tüki kooki ja hea kooli tunnistuse!  Ja ta pidi ka juba minema! Muuta seda ei wõi, aga kurblik on ta siiski, pealegi siis, kui juba teada, mis õnne enesele kõige pealt oleks soowinud,  et see juba käpuga katsuda lähedal on ja seal peab siis minema, ilma et korra õigeste oleks elanud. Külmawärin raputas neiut; ta tõmbas külmad jalad sohwa peale kuue alla; langes seal juures seljakile, et ta õla nooremehe rinna najale wajus, kes, ennast parema käe peale toetates, neiut oma külgi pigistas. Sojuta ennast, ütles Loorenz. Kust sull rvalutab? Siit üksina, Mastas neiu tasa ja pani käe sü- dame Peale. Ätist läikistwad suured pisarad ta silmis ja ta hakkas nü kibedaste nutma, nagu oleks nooremehe soe hinge õhk, ja tema paitamine kõik waewad ja walud korraga sulatanud, mis õrna südant seiemaale koormasimad. Ikka palamamalt jooksimad pisarad, ikka walusamalt nuuksus ta nooremehe kaenlas. Armsam Loore! Weike magus armukene! sosistas  ta tütarlapsele kõrwasse. Seal raputas neiu, järsku ennast kokku wõttes, pead. Hilja! Loorenz, ütles ta. Aga ometi on ta magus, oh nii magus! Südame kramp jäeb üsna wagusi, kui sa mind nii hellaste nimetad. Kas tead, healitses ta tasemini ja marjas märgi silmi tema õla warju, kas sa tead, miks ma ülewel magada ei saanud?  Ma mõtlesin, et ma enne mitte rahu ei leia, kui ma sulle korda 'pole muisu annud. Ma oleks just hauast pidanud ülesse tõusma ja seda tegema, kui ma nüüd oleks unustanud. Sellepärast tahtsin ma pimedas salaja maha tulla, sulle korra suud anda ja kohe jälle tagasi minna. Sügawaste liigutatud tõstis ta neiu pea ülesse, mis see tõrkumata sündida laskis, ja tema mokad otsisiwad piiga pehmeid uulesi. Loore oli silmad 'kõwasti kinni pigistanud ja uuled lahti jätnud, kui keegi, kes juba pool surnud, uimaselt jälle elu sisse imeb. Seal juures hingas ta nii sügawaste, et kõik liikmed jalawarwasteni wärisesiwad. Ole terwe, ütles tütarlaps waewalt kuuldawalt. Siis laskis ta kaed nooremehe kaela ümbert libiseda ja wajus tema körwale asemele, pea padja peal, käsi üle sohwa serwa ripakille, nii et walged sõrme otsad pea põrandalle puutusiwad. Loorenz ei uskunud  ennast mitte liigutada, kui ta kuulis, et wäsinud hinge tõmbused ikka rahulisemaks läksiwad. Mõne minuti pärast magas neiu juba täieste. Nüüd tõusis Loorenz tasakesi ülesse, astus üle Loore sohwa pealt maha ja katsus teda pehmeste sängitada. Tasakesi kergitas ta saleda kehakese ülesse ja seadis ta sirgele, ilma et magaja oleks ärganud. Siis mässis ta tema jalad rätiku sisse ja lautas oma kuue ta peale. (Järg jäeb tulema). Elu. Kõne, mis 26. Septembril m. aasta Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. I. Mis on elu? milles amaldab ta ennast? mis najal selsab ta ülal? need on küsimused, mis ammusest ajast inimest mõtlema paniroad, temast wastust  nõudsiwad, ja inimene uuris ja mastas kord nii, kord töisiti, aga iialgi mitte nõnda, kuida olema pidi. Ja see ei ole ime: ta ei teadnud, missugust olemust elukandjaks nimetada, ta ei märkanud kõiki, mis igal ühel elukal iga töise elukaga ühte moodu on. Waheft arwas ta, et inimesel ja loomal üksinda elu sees, wahest jälle, et nendegi elu pole oma paa amalduste  poolest üks. Siia juure lisas usk omalt poolt, et inimesel üksinda hing olla, mis taewa ehk põrgu osaliseks saada mõib, aga loom Maene pidada maa pealsega rahul olema. Missuguses olekus wältas  ja wältab hulga inimeste seas elu seletus ka täna päemani meel. Alles hiljemal ajal läks korda, elu üle täiemat, selgemat ja puhtamat seletust anda) ka järeltulev) kõne on uuema aja uurimiste järele ülesse seatud ja seepärast täieline ja tõeline. Kui meie loodusesse waatame, siis näeme, et kõik ennast muudab ja muudab igal silmapilgul. Kiwi korreleb ja laguneb aegamööda, kuna minnaks koguni Meikseks läheb; heila oli siin terme lasu pururanka, täna, kus kõik ojad mihma meest rooolawad, ei ole temast laastukeftki järele jäenud: aja laene on seda kohta uhtumas käinud, teda muutnud. Muisle kaswanud  tammed seal, tänasel põlwel pole kõige mähemat  wõsukestki: kõik on minewuse maipa alla kadunud.  ... Sell wiistl on muudatus kõige loomuse osa, iseäraliselt aga elawa loomuse aluspõhi. Kui mõni elukas ennast ülal pidada tahab, peab ta ennast toitma. Toit peab omast kohast puretud speenendatud)  ja sellel näul alla neelatud saama, kõhus ära seedetud ja suurema jauga mereks ja ihu koedeks muudetud  olema. „S a k a l a" S. IBBS.