mõistis. Vilmut kargas üleS, kui oleS uss teda nõelanud. «Teie julgete, uSkuda —" «Ma ei julge midagi, ma küfin ennegi. Wõib olla, et see meeS, keS tõiSte südametesse wõib näha, kui ühte lahti tehtud raamatusse, ise suure eksituse seeS on." Gregor läks surnu karwaliseks ja ta filmiS' läikis üks aruldane tuli, seekord ei kuStunud ta mitte nõnda pea, sest üks ärarikkuw wiha oli temast näha; wiha selle mehe wastu, kes temaS üht tundmust arwaS leidnud olewat, mille surmamiseks terwet tahtmise jõuudu tarwis oli ja mille waStu tahtmine ommeti jõuuetu oli. «Ma ei tulnud mitte siia, Teie pahandusi kuulma," ütleS Vilmut wiimaks pisut wärisewal  healel. „Ma tahtsin Teile nõuu anda, ettewaatlik olla. Aga et Teie seda wastu ei wõtnud, sellepärast ei ole mull selle juures, miS ehk wahest sündima saab, ühtegi wastutamist  ja meie rääkimine on otsas. Elage heaSte!" Poole tunni aja järele aStuS Werdenfels lossist wälja treppi peale, mille kõrwal Emir sadulas seifis. PäriSherra sõitis igal päewal sell ajal wälja, aga täna sosistafiwad teenrid ükStõisele salaasju kõrwu, isegi hoowmeister oli rahutu ja kuulis mureliku näuga nende juttu pealt. PäriSherra ilmumise juures läksiwad nad laiale, üksi hoowmeiSter ligistas ennast auupaklikult  temale. «Teie tahate wälja sõita, armuline herra?" küsis ta. Werdenfels jäi seisma ja waataS wõerustadeS  tema peale. ~Ja muidugi, ma teen seda ju igal pärastlõunel."  „Aga just täna on kõik mehed külaS rahutumad ja noor baroni herra, kes muidu ikka Teie kaasas sõitis, ei ole mitte koduS." «Seda parem", waStaS Raimund külmalt. «Mu wennapoeg ei wõi niisuguste sündmuste juures oma palawat werd mitte taltsutada, ja ommetegi on rahu seal kõige ülem asi." Ta andis ratsasulasele märku, hobust ette tuua. HoowmeiSter wiiwitaS, kui mõtleks ta järele, siis astuS ta herra juurde ja paludes ütleS ta: «Ma ei julge armuliku herrale ühtegi nõuu anda, aga külarahwa meel on täna tõeSte kardetaw. Nad on selle üle wäga wihased, et täna öösesed kurjategijad kinni wõetud on, nad ei taha seda mitte sallida, et neid trahwitakse. Ärge sõitke täna mitte wälja, herra baron üksi täna mitte! Teie tunnete ju talupoegi!" ~Ja, ma tunnen neid!" waStas PäriSherra,  kuna ta Emir'i kaela silitas. «Aga aeg on käeS, et nad ka mind peawad tundma õppima!" Ta kargaS hobuse selga ja wõttis waljad kätte; HoowmeiSter palus teda weel kord: «Aga ratsasulane wõib ommeti ligi sõita?" „Ma sõidan üksi," ütles Werdenfels kind- lalt. Siis lisas ta natuke pehmemalt juarde: „Ärge kartke, Teil ei ole selleks ühtegi põhja, ja ma saan M tagast olema." HoowmeiSter tundis oma herrat, ta astuS tagast ja waataS raSke südamega temale järele. WerdekfelS sõitis pikalt ridaSpuiestikku mööda alta küla poole. Ta teadis, et hoovmeistril  põhjust küllalt oli, tema eest karta, seda oli papi ilmumine koSfis selgeste näitanud,  ka teadis ta, et tema seniaegset heldust kartuseks ja nõrkuseks oli peetud. Wana pärisherra oli iga kurjatõöd jala pealt karistada  lasknud, ja ehk talunikud teda küll wihkastvad,  ei julgenud nad tema vastu midagi ette võtta; aga seda pöörasemad oliwad nad poja vastu, et nad veel avalikult tema kallale ei tulnud, tuli sellest, et nad teda aravõitmataks.  kaljukindlaks Nõiaks pidastvad. Need mõtted oliwad Raivmndi hinges ja tegiwad teda nukraks. Ta oli küla esimeste majade juurde jõuudnud ja sõitis papi aja juurest mööda, kui ta korraga ühe lapse nutmist  kuulis ja üht wiieaaStast poissi põesastikkus  nägi. Werdenfels ei rääkinud muidu iialgi küla laStega, sest ta teadis, et nad teda tondina kartfiwad ja tema eest ära põgenestwad,  aga see kibe ja walulik nutmine tungis tema südamesse. Ta pidas oma hobuse kinni ja küsiS: Miks Sa «utad, laps?" Weike laps tõstis, wõerast healt kuuldes, oma kähara pea üles ja näitas päriSherrale nutetud, suuri siniseid silmi, milledes weel suured pisarad läikifiwad. Ta ei tunnud wõerast herrat mitte. Kui PäriSherra temalt töist korda küsis, hakkaS ta uueste nutma ja ütles: „Ma pean wanaisast lahkuma kaugele Põhijärwele minema ja ma ei tohi sealt enam tagasi tulla, herra preester ütleS seda!" «Kes on fiiS Sinu wanaisa?" küsis Raimund. „Ta nimi on Eckfried," nuutsuS laps, „ja mina olen Tooni. Ma ei taha tema juurest mitte ära minna ja ta ei taha mind ka mitte lasta, aga herra preester ei salli seda, et meie ühes elame." Raimundi kulm läks kortsu. Nüüd sai ta papi sõnadest aru ja nägi, missugust nuhtlust  ta Eckfried'L peale oli pannud. «Tõeste, herra preester mõistab südamesse tungida, selles on tema täieste meister," ütles Werdenfels kibedalt. „Sa ei taha omast wanaisast mitte lahkuda?" Tooni waataS pool kartlikult, pool usaldawalt  wõera herra poole, aga ei nutnud mitte enam, kui ta haledust ja osawõtmist leidis, ja kui PäriSherra edasi küsis, hakkas ta lapse kombel ühte ja töist rääkima. Seal juures kadufiwad pisarad tema silmist ja wiimaks unustas ta kõik häda ja kurwastust ning hakkas imestusega PäriSherra hobust kiitma. ~KaS tohin ma seda hobust silitada?" küsis ta oma weikesi käsi paludes üles tõstes. «Sa ei ulata ju nii kõrgesse," ütles Raimund kerge naeratusega. „O, ja, wõin küll!" hüüdis Tooni, ajawiitmata  aia peale xonideS, ligimesel silmapilgul  oli ta juba ülewal ja hakkas arglikult hobust paitama. Emir ei näitanud esiotsa sellega mitte rahul olewat, sest ta norskas ja tampis jalgadega, aga oma peremehe sõna peale jäi ta kohe waikseks ja laskis ennast lapsest silitada. Tooni läks selle läbi weel himukamaks. „Ma tahaksin kord ratsa sõita," ütleS ta paluwa healega. Raimund tõStis lapse sadulasse, mille üle wiimane nõnda rõõmus oli, et ta laksutades käsi kokku lõi ja hobust sõitma sundis, nõnda et Werdenfels teda mahakukkumise eest kahe käega pidi hoidma. «Tooni, kuS Sa oled? Mis see ommeti on?" kõlas Vilmuti heal. Ta oli aida astunud  ja waatas nüüd wõerustades mõlemate peale. Tooni, keS kirikumõisas papi waljust juba tundma õppinud oli, waatas kartusega vaimuliku  mehe otsa ja hakkas jälle nutma; Raimund aga ütleS külmalt: «Ah Teie olete, kõrgestauustatud? Ma kuulen praegu selle lapse suust, et ta omast wanaisast lahkuma peab ja ma aiman, mikspärast.  Jätke Eckfried trahwimata; temal oli minu wastu kuri nõuu ja ma tahan, et temal ühtegi karistust selle eest ei pea peale pandama." Vilmut oli vahe ajal ligemale aStunud ja seifis nüüd just aia ääres. „Ma kahetsen, et ma Teie soovi mitte täita ei või, herra von Werdenfels," vastas ta. „Eckfried on patustanud, kelle vastu, on ükspuhaS,  ja mina, kui tema pihtiisa, olen seda nuhtlust tema peale pannud; tule siia, Tooni!" Wiimased sõnad kõlastwad väga käskivalt. Tooni ei võinud mitte üksi oma kõrge koha pealt alla saada, sellepärast waataS ta paluva pilguga üles, pärisherra otsa. Laps tundis looduse sunnil, et wõeras herra teda papi valjuse  eest kaitsma saab, sellepärast hakkas ta kahe käega tema käevarrest kinni. „Ma tahan seda last ta vanaisa juurde viia," ütles Raimund lühidalt ja kindlalt.  „Teie saate mind vabandama, kõrgestauustatud,  kui ma seda teen." Ta võttis valjad kätte ja Ahtls edafi ratsutada,  Vilmut ei pannud mitte selle vastu, aga ta huulte üle lendas pilkav naeratus, kui ta pikalt, iga sõna peale rõhku pannes, ütles: „Tovni, tahad Sa selle wõera herra juurde jäeda? See herra on Felseneck'ist!" Tooni kohkus ära, pärani silmadega ja ehmatanud näuga vaatas ta pärisherra otsa, kui oleks see ennast mõneks hirmutuseks ümber muutnud, fiis tahtis ta välgu kiirusel hobuse seljast maha hüpata ja oleks vist seal juureS enesele viga teinud, kui Raimund teda mitte poleks aitanud. Ta kogu keha wärises, kui ta pärisherra kätt enese ümbert tundis kinni hakkawat, kuna ta ise hirmu ja kartuse parast karjus. Üks ainus sõna, Felseneck, muutis tema usaldust ühekorraga kartuseks ja ehmatuseks. Raimund oli wait. Tooni jooksis hingetumalt  papi juurde ja peitis ennast selle selja taha ära. Nii wäga, kui ta teda ka kartis, oli ta ikka herra preester, aga see seal hobuse seljas oli ju nähtaw saatanas! Gregor oli ennast sirgeks ajanud, ja ta huulte ümber lehwis weel praegu ennine pilkamine.  Jälle oli ta wõitjaks jäenud, ja sellkorral  trehwas ta wastast wäga tugewaste. Raimund waatas kord tema peale, siis andis ta hobusele kannuseid, et see tuhatnelja edasi jooksis. Küla rahwa seas liikus tõepoolest aruldane  üritus, isegi naesed seisiwad salkades uste peal ja rääkisiwad walju healega. Kesk küla aga, kus wallawanema maja seisis, oli palju inimest koos; nais, nagu oleks neil mõne tähtsa asja üle nõuu pidada. Kõik waatastwad ukse Poole, ja papp wõis neile juba teada annud olla, et lossi herra mitte järele ei annud, sest igal pool ähwardati  teda. Raimund nagi neid sell silmapilgul, kui ta kula tee peale pooris; ta teadis küll, et temale seal hädaoht karta oli, aga ta ei tahtnud  selle eest mitte kõrwale hoida, ega taganeda.  Kärategewal rahwal oli wist enese keskes midagi teha ja rääkida, sest nad ei pannud ratsutajad enne tähele, enne kui ta üsna nende ligidal, seal nägi teda üks talunik ning hüüdis  walju: „Seal on ta! Sealt tuleb Felseneck'i  herra!" Kõik pöörsiwad endid ümber, kõik wahtisiwad  pärisherra otsa, kes ikka ligemale jõuudis.  Kära waikis kohe ära, aga tume waikuS,  mis selle asemele tuli, oli lossiherrale weel kardetawam. Seal läks uks lahti ja wälja astus wallawanem  mõne töisega, kellede hulgas ka Rainer oli. Ka nemad ehmatafiwad pisut ära, kui nad pärisherrat nõnda ligidal nägiwad, ja wallawamma silmis paistis mure, kui ta koosvlewa  hulga peale waatas. Seal hüüdis Rainer  walju healega: „Werdenfels! Seda parem; siis pole meil tarwis teda lossi otsima minna." „Mikspärast panete teie selle tee kinni? Andge ruumi, et ma läbi peaseni" hüüdis Werdenfels kindlalt ja julgelt. Niisugune käsk äritas talupoegi weel rohkem:  tumedat ümisemist oli nende seas kuulda, kuna Rainer tähtsusega pärisherra juurde püüdis tungida ja keda kogukonna wanem tagasi lükkas ja ise tema asemele astus: „Meie tahtsime praegu Teie juurde lossi tulla, herra baron, et Teiega paar sõna rääkida." „Mille üle?" küsis Werdenfels külmalt, kuna ta põlgdusega inimeste hulga peale waatas,  kes nüüd ligemale tungis. Kogu uulits oli inimesi täis, kes nii tihedalt pärisherra ümber seisiwad, et ta edasi ega tagasi ei saanud. „Selle üle, mis täna öösel ette tuli," ütles wallawanem. „On see tõsi, et Teie õnnetumaid kohtu kätte anda tahate, nagu herra preester ütles?" ~Ja, sest ula ei taha oma omalldust nende läbi mitte ära rikkuVa lasta. Pealegi on see üksi minu asi." „Noh, meisse puudub ta ka!" hüüdis Rainer wihaga. ..Herra baron, minu poiss on ka nende hulgas ja seda ei lase ma mitte kõhtude kätte anda. Ma ei salli seda mitte!" „ Selle üle wõite kohtunikudega rääkida," ütles pärisherra ennise külmulega. „Ja nüüd weel ükskord andge ruumil" Mõned talunikud kargasiwad juba tee pealt kõrwale, aga seal hüüdis Rainer pilkadeS: „AH soo, tahate Teie meiega nõndasama ümberkäia, kui Teie isa? Need ajad on juba möödas, ja Teiega on meil ühe wana rehnungi pärast tegemist!" Need sõnad andsiwad kõikidele uut julgust. Igast küljest tungiti tema ümber, teda teutadi, ähwardadi hirmsaste. Praegu oliwad nad weel sõnad, aga ligimesel silmapilgu! wvisiwad nad tegudeks saada. Küll püüdis wallawanem neid waigistada, aga kära oli juba nõnda suur, et teda keegi enam ei kuulnud. „Andge minu poiss ja töised wälja!" hüüdis  Rainer metslikult. „Meie ei ole sellega mitte rahul, et neid lossis kinni peetakse. Laske neid lahti?" „Ja Teie peate neid lahti laskma! Meie pärime seda!" kisendadi igast küljest, ja hobune ja ratsaline oliwad nii paksu inimese hulga sees, et nad endid liigutadagi ei wõinud. Werdenfels hoidis kõigest jõuust oma hobust kinni, kes igal silmapilgul rahutumaks läks; kui pärisherra mitte tema peremees poleks olnud, siis oleks ta ise enesele teed teinud. Künni siiaajani ei olnud keegi oma kätt julgenud tema külge pista, aga nüüd kargaS ükS poisike tema hobuse waljastesse kinni. „Lase lahti!" hüüdis Raimund tumedalt. „Lase lahti ehk —" Poiss ei kuulanud sõna, maid kargas pärisherra  kallale ja tahtis teda hobuse seljast maha kiskuda. Raimund kohkus pisut, kui poisi käsi tema külge puutus, tema kahwatanud pale üle lendas tumekas puna; ta tõuusis sadulas püsti, ratsa piits mühises korra õhus ja hirmsa röökimisega  taganes külgehakkaja tagasi. Üleüldine wiha ja kättemaksmise kisu tõusis pealtwaatajate suust, neil oli mõtte, kõik ühekorraga  pärisherra kallale tungida, aga see oli piitsa ära wiskanud ja pistoli kätte tõmmanud, mida ta nüüd ikka enese ligi kandis. „Tagasi!" hüüdis ta nii tugema healega, et kõik silmapilguks mait jäiwad ja tagasi taganesiwad. „Tagasi, ütlen ma! Kes minu külge julgeb kätt pista, on surma laps!" (Järg jäeb tulema.) Looduse õpetusest. Loodus on meie ema, ütleb tark sõna, ning seda ei wõi ka keegi walega segada; sest loodus on kes meid toidab. Tahab aga keegi ilma looduseta elada, see eksib. Mis aga tähendab see sõna: loodus? Ühe sõnaga teda ütelda ei saa, sest et tema seeS palju asju nimetakse. Aga ma katsun temast natuke aru anda: Loodus on, ühe sõnaga ütelda, kõik asi mis tehtud ei ole, waid mis ise kaswab ehk tekkib. Looduse walmistaja ei ole mitte lihalik, waid igawene waim juhib teda. Kõige inetumat  asja loodusest, mida küll inimene nõutumaks  peab, ei wõi ta mitte siiski ise teha. Looduse sisse ei wõi kellegi inimese tarkus nii sügawalt tungida, et ta temast täiesti aru saab; on küll mehi, kes „lahutamise kunsti" läbi kihwti ja terweks tegewat wäge wälja wõtawad,  aga siiski on palju ja palju saladust warjul, näituseks: lillede wärwi ilu. Keegi kunstnik ega maalija ei mõista niisugusid wärwind  walmistada, kui meie loodusest leiame. Aga kui wahe peawad meie laste wanemad looduse  õpetusest lugu, üteldes: Mis tühja taimede  ja wärwide õpetust peaks lastele antama, sest ei wõi ju midagi kasu tulla! Ei, armsad laste wanemad! Looduse õpetus on see kõige tarwilikum asi lastele; sest sellest lapsest, kes loodust tunneb, kaswab selge mõistusega inime. Loodus on kõige targem koolmeister sellele, kes teda tähele paneb. Kui inimene ilma looduse  õpetuseta ülesse kaswab, siis puudub tall elu sees palju tarwiliku õpetuse materjaU: Ta saab laste wanemaks, siis ei oska ta lastele  seletada, kui need wahest lilledega mängiwad,  missugused taimed kasulikud, missugused kihwtised, ning lapsed wõiwad selle läbi oma terwiselle kahju teha; ühe sõnaga ütelda: see inimene, kes loodust ei tea, elab kui surnult ilmas. Kui keegi tahab oma mõistust harida, see pangu hoolega loodust tähele. Et looduse õpetus igapldi kasulik on, sellepärast oleks wäga soowida, et ka meie walla koolides palju enam lastele looduse õpetust antakse, kui seniajani. Mis laps jõuab paha õpida, tall on muidugi palju õpida, mõtleb mõni. Tõfi küll. Aga koolmeister ei pea mitte raskeid tükist laStele ette panema, nagu wõeramaa loomade nimesid fa wõeraid taimest, waid koolmeister wõtku kõige esite oma maa loomad käsile, seletagu nende elust ja olust lastele arusaadawalt ette, küllap siis lastele kaswab isegi himu sügawamale  looduse sisse tungida. Wiimaks, kui laps loodusest aru saab, tunneb ta ka, kui wägew see.looduse walmistaja ou, ning tema usk Looja sisse kaswab suuremaks. Püha kiri ütleb ka: „Nii hästi tema nähtawad kui nägemat asjad tunnukse maailma loomisest." Saagu siis meie koolides looduse õpetusest enam lugu peetud, ning saatku need reakesed, mis ma Sakala lugejatele pakun, üht suuremad  himu ja igatsemist looduse õpetuse järele. ä. 8. Waskitaia: J. Kõrw.