temal ka kätte jaamata jäi. Raskeste petetud lootuse järeldused tuliwad siis jälle hiljemine paha meele, tusase tuju ja südame külmuse läbi naese wastu ilmsiks. Regina hoidis ennast Eberhardi sinna tulekust saadik hoopis körwale, ta ei wõinud teda silma otsas sallida, ja kui Mclitta enne äraminekut tema juure tuli, oli ta walu pärast otsegu meeletu, nii et Melitta nüid teda pidi trööstima. „AH, kas Sa tead ka," ütles Melitta naeratades, „kui ma õhtul mõnikord üksinda istun ja oma elu üle pitkemalt järele mõtlen, siis saan ma selgeste aru, et ma seega raskeSte eksisin, kui Eberhardile mehele läksin, meie ei sünni töine töisele! Ja nüid, kui ma Sind jälle näen, on mu salajad mõtted tõeks saanud; Sina oled nii ime ilusaks läinud, Sa oled nii äritaw, waimustud ja uhke, kaS Sa seda ka tead, et Sina üksi Eberhardi tõsine ja sündsa naene wõiksid olla?" „OH wait, Melitta, ma ei suuda seda wagusi ära kuulda! Sina eksid, mina ei oleks iial, iial ega ilmaski tema naene!" Melitta naeratas tasakeste. „Kui mina sureksin ja surres Sinule palwe ette paneksin, kaS Sa täidaksid seda palwet?" sosistas ta oma walge, raugenud käega õrnaste Regina uhkeid juukseid  siludes. „Ma luban Sulle kõik, kõik!" uuutsus Regina waluga. Melitta läks Eberhardiga jälle pealinna, aga tema terwiS ei tulnud enam tagasi; ikka tuhnimaks läks ta silmade läige, ikka jõuetumaks ta hingamine, ja kui sügise wiimased lehed wana kuulsa peauulitsa pärnade otsast maha puhuS, pani ta nagu wäsinud laps Vaikselt ja kaebtuseta silmad kinni, et iialgi enam ärkada. Eberhardi leinamine ei olnud raske; Melitta ei jõuudnud tema südame ja waimu nõuudmisi täita; ta oli tema arust nagu igawene keeletu laps olnud; ka ei olnud ta paha tuju selle üle weel täitsa lahkunud, et äiataat talle warandust kätte ei annud, mis seeläbi weel suuremaks kaswis, et Melitta tema sunduslikul juuresolemijel  ja tema etteütlemise järele testamenti ei lasknud teha. Et kütt naene elu aja! igas tükis tõrkumata tema sõna kuulis, siiski läks ta enne surma häkkiste kangekaelseks ja tal läks õnneks ilma mehe teadmata ühe notäri abiga testamenti ära teha ja kinnitada laSta. Sureja wiimne tahtmine oli see, et testament just aasta pärast tema surmapäewa M. linnas pidi awatud saama, künni sinna maani pidiwad aga kõik tema isast säetud wiimased kinnitavused  makswaks jäema. (Järg jäeb tulema.) Walged pilvekesed. Wene ajalehe järele tõlkinud Joh. Rillo. Kord tulin ma ühe oma tutwa naesterahwa juure ja leidsin teda koguniste rahutus olekus. „Mis Teil wiga on, Ekaterina Aleksandrowna?" küsisin ma imestades, „Teie olete koguniste rahutu! Wõib olla, ehk eksitan mina Teid?" „Ei, ei koguniste mitte," wastaS ta, „Teie ei eksita mind mitte; aga see on see asi, et mina ootan praegu tohtert, kes minu parema käe pealt sammaspooliku ära kautaks. Sammaspoolil on juba lapsest saadik mu käe peal ja ei taha sugugi paraneda, waid läheb ikka päew päewalt pahemaks, nii on weikesest punasest täpikesest suur haaw saanud. Siiamaale olin ma tema parast suures kartuses, aga nüid wõin koguniste rahule jäeda. Üks hea sõber svowis mulle hea tohtri; ta rääkis temast üsna imeasju; sell tohtril ei olla midagi Võimatu." „Ma rõõmustan ennast Teie parast, Ekaterina Alek sandrowna," Vastasin mina. „Olge ometi nõnda head ja ütelge mulle ka selle imetegija nime, Võib olla, et omal ajal teda ka tarwitan." „Teile ei wõi ma teda mitte nimetada, sellepärast et Teie hakkate kohe naerma," wastas ta segaselt. „Teil on pahad mõtted minu üle, Ekaterina Aleksandrowna.  Kes seda teab? wõib olla, et ka mina Teie imetegijat uskuma hakkan." „Hea küll, olgu siis nii, ma räägin Teile, aga kui Teie seal juures korragi peaks katsuma muigatada, tõeSte ma Vihastan siis Teie üle. Ma tean wäga heaste, et Teie nõidumist ja lausumist naerate; aga minu tohter on naene, lihtlabane talunaene ja peale selle weel omast peast iseõppinud ja toherdab oma saladustega palju paremiue, kui Teie õppinud arstid ja tohtrid; ühest tema sõnast wõib haige, kas kohe terwekS saada, ehk weel rängemine  haigeks jäeda " Ekaterina Aleksandrowna ei saanud weel oma juttu lõpetada, esikus kõlistad! kella, uks läks lahti, ja meie juure tuli, ähkides ja lõõdsutades, lühikene, paks ja elatand wana-moor, kelle juurest küll midagi iseäraliku meelitawat ei wölnud leida: ühe sõnaga, ta oli üks nendest, keda meie Pceterburgi turndel oleme harjunud nägema, kaS heeringa tüntsidega selgas ehk jälle muna konvid käe otsas ümberhulguwad; üksnes meie tohter oli aga natukene wiisakamalt ja puhtamalt riides. „Noh, kuidas Teie terwisega lugu on, prouakene?" küsis wana-moor. „Jkka niisama, ei ole sugugi parem," wastas Ekaterina  Aleksandrowna. „Nõnda, nõnda peab ta ka just olema!" wastas uhkeöte ja kindlaste wana-moor. „Aga ühte ma kardan, ta jäeb nagu haigemaks." „Haigemakö? hea, wäga hea!" „Peale selle, hakkab rohkem punetama." ..Rohkem punetama?. nõnda, nõnda! wäga hea, Jumal aitab, mitte muud kui head palwed... ära karda emakene, ära karda, nii ta peab ka just olema. Ma tean ju seda ammust ajast, weri hakkab siis seal kokku koguma, sellepärast on ka kergem. Minu rohi teeb tõeste terweks!" „Mikspäraft Teie siis mitte warem ei tulnud? wiimaks käisite neljapäewal ja nüid on juba tõisipäew." „Sina oled mull ka üks kärsitu!" pajatas wanamoor  pead kõngutades. „Ei olnud wõimalik mu kallike, ei kuidagi wiisi, neljapäewal ja tõisipäewal wõib üksnes, muidu ei ole nõidumisel oma wäge, neil päiwil on üksi suur wõimus hirmsal sõnal." Wana-modri jutt tegi mind uudishimuliseks, ja palusin Ekaterina Aleksandrowna käest luba, et wana-moori toimetust  wõiksin pealt waadata. Esiteks tõmbas wana-moor porise nartsukese taskust nähtawalle, kelle sisse midagi oli mässitud, kus juures ta arusaamata sõnu pomises, tegi nartsu lahti ja pani wõidurikkal näul, ühe topsikese laua peale, kelle sees walge salw oli ja ütles: „Waata mu kallike, weel tõin topsi täie rohtu; ma ise walmistasin selle salwi . . . Räägin talle natukene peale, wõian Sinu kätt, küll ta siis terweks saab, pead aga üksnes peale panema. Peaasi aga on, et hirmus sõna peab peale loetud saama." Wana-moor wõttis nüid lauanua ja läks kööki, meie mõlemad ühes. Pliida juure jõudes, pistis ta nua suhu, pistis oma pea korstnasse ja rääkis õige ruttu arusaamata needimise sõnu. Nüid sai salw ühe lapikese peale määritud ja haige haawa peale pantud. Ma ei suutnud oma undishimu enam waigistada ja küsisin: „Ütelge ometi, mikspärast pistfite Teie kua suhu?" „Sedafi peab just olema, armas preilike. Mina puudutasin temaga tagumise hamba külge, aga temas ongi kõik see wägi. Kõigil ei ole seda hammast mitte; aga kellel ta on, see üksi wõib haigust parandada." Muidugi oli mull himu seda imetegijat näha saada ja saingi selle auu osaliseks, aga mis ma nägin muud kui üht äramädand hamma kontsu, wõta wõi jäta, just nagu wana põlenud puukänd. „Aga kust saate Teie salwi?" küsisin ma uuesti. pKust saan ma salwi?" ütleS wanamoor nähtawalt pahameelega, seda küsimist ta nagu ei ootanudki, aga wastas siiski: „Walmistan ise oma mõistuse järele..." Nüid jutustas ta, mis Ekaterina Aleksandrownal wiga olla ja et selle salwiga üksnes wõib parandada. ' „Selle salwi walmistan ma sedawiisi: kõige esite wõtan walge pilwekese, walge nagu lumi... seda pilwekest korjawad  karjased, õige wara hommiku, enne weel kui ta üles taewa poole saab lennata, heinamaa pealt, panemad pudelisse ja toomad minule. Mina wõtan pilwekese, panen patta ja sinna juure weel magust mett, wäga m-a-gust, ja keedan neli tundi järgimööda süda ööse, kui nüid pada keema hakkab, siis tuleb sinna peale wäga walge waht, ja see ongi salm." Kui wanamoor märkas, et ma naerma pidin hakkama,  jättis oma jutu katki ja ütles Ekaterina Aleksandrownale:  ..Aga Sina mu kullake, tee kõik nõnda kuida ma olen õpetanud; ära usu kedagi, tõesti siis awitab minu rohi; ma tõin ka Sulle natukene küla oodist kaasa: kümmekond wärsket munakest ja lähkrikesega piima. Ega ma selle eest midagi ei taha teen üksnes hea poolest. Aga kui Sa just svowid mälestuseks mul midagi kaasa anda, siis kingi mulle mõni wana riide hilp. Mina olen ka krahwi ja würSti prouasid arstimid, olen nende kaest ikka midagi mälestuseks saanud; kõik olid minuga wäga rahul." Siiski ei pannud wanamoor sugugi wastu, kui tale paar rubla pihku pisteti tvherdamise ja kingituste eest. Parast wanamoori äraminekut silmitsesin ma salwi topsi natuke ligemalt ja leidsin omaks imekspanemiseks ta külles ühe tähekese, kette peal siin ligidal olewa apteekri nimi seisis. Et õiget otsust kätte saada, läksin ma apteekrisse,  küsisin seal järele ja kuulsin, et siit juba mõni aeg tagasi üks wanamoor nimetatud salwi tellib. Näitab küll, nagu astuks haridus suurel sammul edasi, aga siiski just kesk haritud rahwast on weel küllalt niisugust nõidasi ja soolapuhujaid leida, kes nõdrausulisi oma wõrku mõistawad püida ja seal juures oma kukruid  taita. Mõtteterakesed. Kokkukorjanud J. Õnne leid. Kannatus. Walu. Ilusama hinge kannatamised on Maikuu külmad, kes soojema aastaaja ees käiwad; aga kõwa, rikutud inimese  kannatused on sügisesed külmad, keS muud ei kuuluta  kui talwet. JeanPaul. On inimesi, kelledele saatus ikka rõõmupärgasid näitas;  ja kui nad neile lahenesid, surus ta neile ohakakrooni  wäga tuksuwa südame peale; aga tubliks saab hing siis ja wahwaks. Ja wahwus on peaaegu niisama palju wäärt, kui SUN. Lafontaine. Hilised kannatamised ei kosuta hinge enam. Nad ei ole müristamise wihm, keS noore looduse janu kustutab nad on sügisene tuul, kes kõik maha laastab, mis weel haljas puude otsas oli; kõik kahab ja hoigab nagu sureja rind ja närtsiw mälestus saab tormis murtud. Börne. Kannatamised piawad selgitama, muidu ei ole neist mingisugust kasu. Ärawõidetud ei wõi nad mitte rõõmu läbi saada see toob neid weel wägewamini tagasi, waid wahwa töötegemise ja higistamise läbi. JeanPaul. Kannatamised on nagu müristamisepilwed: kaugel on nad mustad näha, meie üle waewalt hallid. JeanPaul. Meie elu on pime kamber, kellesse töise ilma pildid seda selgemine paistawad, mida rohkem ta warjatud on. J.Paul. Õnnetu, kes wahwusega oma õnnetust Kannab, on oma saatuse wastugi nagu Wõitja; „Mina olen," nõnda räägib ta wagusi, „Suurem, kui sina!" J. Balde. Kõik wõib ära kannatada, mis ainult ühe silmapilgu kestab. Aga kas siis elu ei ole ainult silmapilkudest kokku pantud? Kui sa ehk ütled: palju silmapilkusid teewad terwe tunni, siis wastan mina: Tuleb töine silmapilk, siis on esimene möödas, ja nõnda edasi, ja ei tee nad nõnda ilmaski terwet tundi wälja. JeanPaul. Pehme süda rippub, nagu pehme puuwili nii madalas,  et igaüks teda kättesaada ja haawata wõib; tõwad õunad on kõrgemas. Halb tegu ei piina meid mitte sell silmapilgul, kui meie seda teeme, waid palju hiljem, kui meie tema peale mõtleme, ja mälestus ei kustu ilmaski. Rosseau. Olge julge ja kuiwata oma pisarad. Sagedaste on langemine abinõuu, seda õnnelikumalt jälle ülestõusta. Shakespeare. See ei pea end ilmaski maa peal rõõmustama, keda maapealsed walud hirmutawad. Sckier. Schier. Oh häda nell: Kes kannatada jõuudwad, Ja ikka rahu nõuudwad; Kes kaitswad, ülesehitawad seda, Mis peaksid maha kiskma, ja mis ei ole tõde! Üleliigne walu on isienese südame surmamine, ja nagu Shleesiamaal isienese mõrtsukad maa poole põörtud palega maha maetakse, nõnda on ka liialt kurwastaja oma palega, keda ta kadunud, käesolewa ja tulemase taewa poole tõstma piaks, maa poole pöördud, ilma et ta seal sees oleks. Tõuse ülesse, silmitse ümber ja waata midagi kõrgemat, lahkemat kui maad, maa ussikest  ja maa põrmu. JeanPaul. Kui saatus sind kannab, siis kanna sina ka saatust; Käi heaga ja rõõmsuste ta järel: kui sa ei taha, sa piad. Herder. Mis jäme ebausk kuradile süiks annab, seda koormab  pool mõttetarku saatuse peale; õige mees lähäb aga ist-ndag- kohtusse. Bmz.l-Stern.u, Silm üleSf taewa poole tõuse, Kui koormab waew sind, ahastus, Sealt tähepaistelt jõuudu nõua, Kui siin sind kiusab kadeduS. Ja leiad pisaraid weel. nuta, Oh warjul nuta, salaja! Maailma nähes aga iial, Hing. Sra walu ilmuta! z, 56 41. Sakala. 1884 Wastutaja: J. Kõrw.