letuS on selle meele-moe truu kuju, ja see oleks üks võimatum kui võimatu afi, et ühe Germanis sugu rahva-luuletuS ümberpanemise teel ehk muidu muudatuste  läbi Soome sugu rahwa-luuletusekS võiks saada. GermanlaSte mõtlemine ja tundmine on mitmes tükis täitsa teistmoodi, kui Soomlaste omad. Igal rahwakännul  on oma ise laulujumal ja lauluviis, «oma ise luuletawd taewaS, oma ise luuletatud põrgu. „Jgal linnul ise wiis, „Jgal lillel ise õis. Saksa rahwal on ise lilled,» mis nad oma iseäraliStekS  südame wndmiste märkideks pruugivad, GeSti rahwal on jälle omad. Vergihmeinnicht stlxosotis) on Saksa rahwa armastuse ja mälestuse /lill, kuna tal EeSti keeles midagi tähendust ei ole, kuS teda sea-heinaks kutsutakse. Ellerheinad jprimuia tariuosa) ja kullerkupud (trollms europaeus) on meie rahwa keeles kevadise ilma kuldnööbid, kuna neid Saksa rahva luuletuses ei nimetatagi. Sinilill  (Oentaurea on alles uuemal ajal Saksa rahva juures tähenduse saanud, sest et praegune Saksamaa  keiser Wilhelm seda lilli väga armastab ja oma k»ue nööbi-haugus kannab, mida nüüd ka ülemad ja alamad järele aimavad. Aga EeSti rahwa juures oli fee lill suure auuStuse ja armastuse seeS. Surnuaedadel  oli temal igal pool eesõigus. Teda kutsutakse praegugi veel nutuheinakS. Ülepea on EeSti rahwaluuletuseS  sagedaste taimedest juttu, nagu kadakast, pihlakast!c. MiS nüüd terves rahvas peab makSma, see peab ka terve rahva iseloomu ja olu moodi aga mitte ühe ainsa rahva liikme meele-olu laadi olema. Sest need mitmed kunst-laulikute õnnetumad katsed ka tulevad, keS laule teha tahawad, mis nende oma arvamiste ja käsn järele rahvalauludeks peakfiwad saama. Üheainsa inimese südames ei vsi millalgi ierwe rahva mõtete ja tundmiste käjk liikuda. Jah, ükSainuS meeS ei jõua ka millalgi üht rahva-luuletust oma meele järele täiendada  ehk puuduvaid jatkufi vahele panna. Kuulus Saksa rahva-luuletuste ja keeleuurija Jakob Grimm ütleb selle kohta nii: „ katsuti kord rahva luuletusest paremaid aSju pakkuda, aga jäädi sellega ometi kaugele  rahwa-luuletuse taga maha) ei tohita sealgi, kuS rahwa-luuletuS üksikutes jakkudeS meie ette aStub, teda täiendada, see on tema küljes nagu uuS lubi vana müüri peal, mis oma ilu kohe jälle ärakautqb." Ehk kaS on need muinasjutud kuidagi rahva omaduseks saanud, miS mõned palumata luuletajad oma kirjutuS-kambriS omast heast ja peast paberisse pannud? Aga vanaeit räägib veel tänapäevani videviku ajal lapse laStele neid vanu lugusi halli muinaspslwe pärandusest, kus Puulane ja Tohtlane, Kungla kuuingaS ja Soome nõid, Kalevid ja teised kangelased elafiwad ning kaval Hans Wanapaganaga tembutas. Wanaeit räägib jutte, kelle luuletajat keegi ei tunne ega tea, sest et neil niisugust nimega luuletajat  ei olegi. Need jutud on rahi6a vaimu-elus sündinud. Üks sünnitas jutumõtte ehk laulis esimesed värsid, mida siis mitme suu ja südame läbi edasi iluStadi ja täientadi; terve rahvas sai nüüd nende luuletajaks, nende lühendajaks ning nende pitkendajaks. Mida puhtam ja selgem ühe rahva süda ja mõtlemise  viis on, seda ilusamad ja lehkavamad ta luuletused.  Meie EeSti rahva-luuletused kujutavad meile üht sügavat südame- ja tundmise-elu omaS õrnaS ja lahedaSte kõlavas keeles. Iseäranis leiame meie oma rabva-lauludest ja juttudest üht armurikast ja truu perekonna elu. Lapsepõlve mälestused ja jumalaga jätmise korrad, õhkamised eluraSkuse ja orjakoormate üle puhuvad meile kui lahke, soe kevadine tuuleõhk ja kuum kõrweving rahva-luuletusest waSta. Kui kind lad meie esivanemate sugulase sidemed oliwad, seda näitavad meile ka need sajad ja sajad pulma-laulud, kelles noorikule endises koduS ja uues paigas, kodust lahkudes ja teele minnes kõik tema lapsepõlve elu ja tulevane ilu ja valu ette lauldakse. „OH seda endista eluda, ,Mllist kasu põlwekesta, „Kui ma alles kaswanefin, „Mari maasta tõusenefin, „Angerwaks üles ajasin". „Aaswin kui kanep aiassa, „Sirgun kui sibul salussa, „Pitka putke puu wilula. „Ei mind täidind eidel lüüa, „Ei mind täidind taadil lüüa, „Ellal Vennal wemmeldada. „Ole kõrs oli wenna vemmal, „Taku koonal taadi rooska, „Willasalk oli eide vitsa. „Nüüd mind kopib koera poissi, „Räpib näljatse sulane.*) *) vr. R. Mske, Eestirahwa luuletused I. ! Iseäranis tuleb aga meie rahwa lauludes üht asja tähele pauna, see on armastus ema ja lapse mchel ehk ühe sõnaga nimetatud: ema - armastuS. -i- Kui mull ka mitte wõimalik ei ole, seda fiin nii laialt ja pitkalt seletada, kui see terwes rahwa luuletuses  sünnib, siis wõin ma ometi nii palju, kui ühe Uneaeg lubab, ära ütelda, mises ja kuidas see emaatmaStus  end awaldab. Kui laulikud armastusest ütlewad, et see ahelad katki murda ja kaljust läbi tungida, siis maksab see iseäranis ema - armastuse kohta. Meie näeme oma muinaslugudes, kuidas ema-armastus weel teisel pool hatzda edasi wältab, ei puusärk, ei rvhiline kalmumuru, ei fa rasked hauakiwid keela ära, ema oma lapsega rääkimast. Aga hauast wäljatulemine on fiin igal surnul ärakeelatud, sest Eesti mütoloogia (wana jumalas  teaduse) järele ei luba Toonela*) kellegile surnule emm seie ilma tagasi tullq. Üksi muru pinna alt räägib Mõnikord lahkunud weel oma lapsega. Meie ptaegugi, weel liikuwad jutud kodukäiatest ei ole Mitte EeStirahwa sünniwsed, waid nad on ühes Ristiusuga ' kus katolikukristlaste ebausu, tondiusu ja nõiausu riismed  meie rahwa sekka laiali lautatud ning tunnistawad  üht koguni alama järje peal seiswat luuletuse wajmu, üht waimu, kes ilutundmisest midagi ei mõista. Siin lastakse surnud hauast koleda, werHe näuga öösel kodu tulla ja tee! weel oma. mudaseid riideid ära kautada,  keda nad teisel ööl jälle otsimas käiwad zc. Seda ei tee EeSti rahwa luuletus mitte. Eesti rahwa luuletus kujutab meile surma nii, kuidas ta just looduse seadust mööda olema ja tulema peab, ning surnukeha, kui ta hauas on, jääb ka sinna, ning Toonela on see looduse muutmata Wk, mis ikka edasi läheb, aga mitte enam tagasi käia ei luba; ta laseb mõnikord aga koletand kehale paljalt weel sõnu suhu luuletada. Kui wana Kalew suremas oli, pandis Linda sõle sõudma ja lepa-triinu lendama, kes surma wastu abi pidiwad otsima. Päike, kuu ja taewa tähed ei anna waStust, sest need teadwad ja tunnewad juba surelikute elukäiki ning ei taha kurwa sõnumeid awaldada. Seal tulewad nüüd targad, kellele käskjalad wana taadi haiguse  ära seletawad ja waata, siin anti neile nüüd täis tohtri wastus, keS Põdeja haiguse luo täitsa järele on kuulanud ning nõrga keha läbi katsunud ja siis ütleb: Ta sureb; minu abi ja rohi ei aita enam. Niisamuti wastasiwad käskjklad abiotsijatele: „Mis on põuda põletanud, „Nurmel palav närtsitannd, , „Kuude walge kolletanud, „Tähte silma suretanud: „Sest ei tõuse taimekesta, „Jlutsewa idukesta. Kalew sureb ja pantakse hauda, siit ei ole aga Eestlaste endise usu järele enam tagasi pöörmift. Ka looduse läbi üteldakse seda küllaltki arusaadawalt: „Muru kaswiS mulla peale, „Aru-heina haua peale, „Kaste heina kaela peale, „Punalilled paige peale, „Sinilillid silmadelle, „Kullerkupud kulmudelle. Kui aga ühe asja peale juba muruhein ja lilled on kaswanud, siis on see meie rahwa luuletuse järele, meist igaweste lahutatud. Sellepärast ütleb ka rahwas, kui ta ühest ammugi kadunud asjast räägib: „ Selle peale on juha ammugi hein kaswanud." « Et nüüd meie rahwa - luuletuses surnute tagasi käimist sugugi ei usta, sellepärast ei leia meie tema seest ka mitte surnu hirmu. Niipalju kui mina alguSpäralistest Eesti rahwa lauludest ka järele olen otsinud, ei ole ma mitte leidnud, et seal surnukeha milgil kombel kardetakse ehk temale halbu märka juure luuletatakse, nagu neis juttudes, mis katoliku usu ajal juba meie maal ruumi saanud ja kelles räägitakse, et kurat ise kassi ehk muu eluka näul surnukeha sisse minna ehk oma sellidega surnukeha koguni ärawedida. Reed otsatu madala järje peal seisivad luuletused tunniStawad, missugust segast usku katoliku preestrid efite meie maale tõiwad. Nad määrifiwad Eesti kauni luuletuse-kombe oma . mudaga kinni ja näitastwad õpetamata  rahwale tee-radast oma kloostri alustesse, waimumadaluse  urkadesse. Nad tõiwad meile ühe kuradi kaasa, kellest meie siin ei julge mitte rääkida, missugused  kõlwatute inimeste mudased waimu omadused talle mungad fisseluuletanud oliwad. See katoliku usu kurat oli enam üks ärainimestaiud lihaneolemine, kui üks wältaw, kindlameelega, igalajal kurja sünnitaja ja soowitaja waim. See katoliku munkade sünnitatut  kuri waim ei sünni ei meie endise Wanapaganaga, *) Toonela walitseja lahkunud hingede riMs, Toonelas. Wõrdle Kreeka Hildesse walitseja Plütogat nagu oxma E-Sti luulctuS stll-st räägib jji teda kirjeldab,  ei ka mitte Luteruse usu kuradiga kokku. Sellest fiis ka kõige enam see surnute kartmine wälja on tasunud. Eesti rahwa- luuletus peab surnukeha ikka veel ilusaks ja armsaks. Ühes rahwa laulus, kus tüttar ema haua peal kurdab, loeme neid sõnu: „Tõuse üles eidekene, „Tõuse üles tõsta peada, „Kergita kena junsta, „Näita su. nägu ilusa! Siit saame nüüd, ttti ka ühepooliselt, aga ometi tunnistust, et lapsel oma ema surnukeha mitte hirmuS ega kardetaw ei ole. ' (Järg jäeb tulema). Sillaotsa kerjaja. Wilhelm Hauff'i järele 3. Lill. Vll. 14. Kui LluS oli Joosese sell silmapilgul; räckkideS lõiwad ta paled pisut punetama, tema silmad läikifiwad  ja naeratus, millega ta juttu lõpetas, oli nõuda nõiduw ja mahe, et Fröben isegi ei teadnud, kumba ta enam imestama pidi, kaS selle naiSterahwa ilu ehk tema haritud waimu ja lihtsat, lõbusat kõneviisi. „Tõeste," ütles ta, „tõeSte meie peaksime halastuseta  loomad olema ning teeksime suurt ülekohut, kui meie niisugufid õrnu ja õigeid nõudmisi mitte ei tahaksime  tähelepanna ja täita; sest seda naisterahvast peaksin ma täitsa õnnetumaks arvama, keS haritud vaimuga õnnistatud haritud kõnest ja jutust rõõmu tunneb, aga seda oma ümbrusest ei leia; tõeSte, nõnda aina iseenese hooleks üksi jäetud, peab ta ennast lausa õnnetumaks pidama." Zoosese punetas ära ja kurblik jume lindaS ta näust üle; tahtmata ohkas ta, ning ehmatades nägi Fröben, et just üks niisugune naisterahvas, kellest ta rääkis, praegu ta kõrval istuS. Jah, ilma et ise oleks tahtnud, oli Joosese oma kurbtust avaldanud. Sest kas võis tema toore viisidega tõinepool ülemal tähendatud õrni nõudmist täita? Tema, keS oma abikaasa  üksneS oma esimeseks talitajaks pidas, tema, keS iga vaimu kosutust ja toidust tarvitamata tühjaks asjaks nimetas, kaS võis tema oma haritud abikaasa nõudmisi  haritava ja waimukosutava ajaviite kohta täita? KaS polnud palju enam karta, et ta temale kõik sellesarnast  koguni meelega ära keelis? Weel enne, kui Fröben juttu töise külge sai juhtida,  ütleS Joosese: „Meie naisterahvas, keS me'e maal elame, maitseme seltSliku elu rõõmu küll arvemine; aga just nõnda üksik ja igav meie elu ka ei ole, kui mõni linnast tulnud wõeraS seda va est arvata wõikS; meie käime oma naabritega seda sagedamine ühte töist vastamist waatamaS; vaadake aga, kui hulk wõeraSte kaartisi seal peegli serval ripuvad." Fröben lõi silmad peegli poole ja endine kaart tuli talle meele. „AH ja, jeal käisin ma eSmalt veidi vargil," ütles Fröben, kuna ta kaardi wälja tõmmas ja teda prouale näitas. „Uskuge, kuni eila ei teadnud ma sugugi, et minu sõber Faldner naisemees  on. Ja Teie nime sain ma esmalt selle kaardi läbi teada. Teie nime on Tannensee?" „On küll," waStaS Joosese naeratades, „ja selle kuulsuseta nime vahetasin ma ilusa vonFaldner'iga ära." „ Kuulsuseta? Kui Teie isa oberst von Tannensee  oli, siis ei olnud Teie nime mitte kuulsuseta." Joosese puneStaS ära. „OH, mu hea isa!" hüüdis ta. „Jah, mulle jutustadi temast küll, et tema vahva ohvitser olnud ja nad on teda kindrali põlves hauda kannud. Mina ei ole teda iialgi näinud." „Ja kaS ta ei olnud Shweitst maa mees?" küsi» Fröben edasi. Joosese vaataS pool kohkudes tema otsa. „Kui ma mitte ei eksi," ütles ta, „fiis rääkis mu ema mulle küll kord, et tema sugulased Shweitst maal elavat." „Ja Teie ema, kas ei ole tema nime Lama, ühe Hispaania sugnaru võsa?" Proua von Faldner kahvatas neid sõnn kuuldes ära, ta värises. „Jah, tema nime oli Lama," vastas ta „aga Jumala pärast, mis Teie siis meist teate? Hispaania suguarust?" kõneles ta julgemalt  edasi. „Ei, seal T'e eksite, minu ema rääkis Saksa keelt ja oli Sakslane." „Kuda? SiiS on Teie ema surnud?" »Juba kolm aastat," vastas Joosese kurva healega. »OH, ärge pange mitte pahaks, kui ma weel edasi küsin- kaS ei olnud temal muStad juuksed, ja