Saarlane UW Mlriilõiiit pilitika ajaleht ma- ja liaaarahmle. w 34. Teisipäewal, 13. Septembil 1889. Vi. aastakäik. maksab: Ilmub igal tsistpässV«»t. ..Saarlase" toimetus jo wõljmmdinine Knresaares kaubaunlitsas nr. 17. Meie noore rahwa praegusest elust. Igaüks teab juba seda, kui wähe weel meie maal lõbusad ajawiided noore rahwa keskelt leida on, millest nemad ka wõiksiwad miskit hariduse wäärilist kasu endale saada; sellepärast on nad üheteist wastu wäga auupakkümata ja mõnikord päris harimata. Kui noored neiud ja noored mehed, kas pulmas ehk warul, wõi ka muul pidudel üheteisega kokku saamad, siis ei tea mis teine teisega peaksiwad rääkima; ehk ei oska arwata, mis peawad tegema, ei saa ka aru, kuidas oma aega lõbusasti ära wõiksiwad wiita. Liig häbiduS, edemus ja iseenesest lugupidamine asuwad sagedaste weel juure ja keelwad ühte mõistlikku kõnet ja kasulikku juttu ära. Imelik on see arwata, et meie noore rahwal üheS awalikkus kohas niisugune  kartuse ja häbi hirm Üheteist waStu on, iseäranis ÜheS seltskonnas, kus peaks just mõistlik kõne ja mõistlik lõbuduS aset leidma, aga ei seda pole! Aga waatame meie noort rahwast, kui nad õhtuti kuskil üksikul kohal üheteisega kokku saamad, kas siis pole juttu ja naljaheitmist küllalt kuulda ; niihästi on seda linnas km ka maal näha. Kõige rohkem  aga noorde meeste juures on öösel majasid kaudu ümber hulkumine moodiks. Kus jääb sääl kartus ja häbi? Waatke, sääl peaks meie noor rahwaS just häbi tundma! Kui mitu on selle läbi omale teotuse ja häbi plekid külge saanud, mis enam juurest ei kau. Meie ei kõnele sellest praegus mitte enam esimist korda; aga wäga rumal ja teotaw on see pruuk, et noored mehed lastakse nii ümber hulkuda, mööda külasid, õue ja hoone päälsid. Ja nii lärmitsewad nad enamast igal öösel, rikkuwad wanemate inimeste rahu ja raiskawad oma une aega, mis päewal jälle suurt takistust töö juures teeb. Kui seda ametid kassid ja koerad teemad, siis ei ole see kuidagi nii inetu; sest nemad on ühed mõistmata loomad ja nende käest ei' nõuta ka päewa ajal tööd, aga mõistlikud  noored mehed peaksiwad küll paremad olema, puhtust ja kasinamaid elukombeid armastama ja ka kalliks pidama. Selles asjas langeb aga suurem süü jälle perewanemate  ja kaswatajate pääle. Kuidas wõikS niisugune rumal pruuk noorde inimeste  seas ülewel peetud saada, kui kõik wanemad ja perewanemad ühel meelel selle waStu oleksiwad! Aga paraku! Asi on mõnes kohas üsna ümber pöördud. Olen ise oma kõrwaga kuulnud, kuidas keegi lapse wanem ütleS: „Kus ja millal noored lapsed siis üheteisega kokku saamad ja ühte teist näewad; oleme jo ise ka lapsed olnud!" Kulla lapse wanem! Tead sa ka, mis sa selle ütlemisega teed? sa paned jo tule ja õled nii teine teise wastu, ilma selle pääle mõtlemata, et nad wõiwad põlema minna. Rumal pruuk ei saa jo selle läbi mitte heaks, et ta juba mana on! Seesinane öösene ümber hulkumine on meel üks meie rahwa manast orja põlwe häbi märkidest, mis meie aga nüüd, mida warem, seda parem, peaksime katsuma ära kautada, sest et see meie noort rahwast wäga ära rikub ja teotab. Mida terasem keegi noormees on öösel ümber hulkuma, seda lollim ja rumalam on ta kõige hea tööle. Ka on praegus seda näha, et wäiksed poisikesed juba ka wanemate seltsis kuni homikuni ümber koterdawad,  kus nad kõiki rumalaid laulust ja kõlbmata tegusid omale õppiwad. Kus on sääl wanemate piits jäänud, kui sõna ja keelmine enam ei mõju? Mis peab niisugusest Jumala kartmata noorest öö-orjast wiimaks saama? Mitmed noored mehed pidawad sellest käimisest palju lugu ja kiidawad  weel üheteise wastu, kui wiks ja teraw nad selle ameti pääle on. Ma ei haka praegus sellest nii suurt ja pitka juttu tegema, sest seda näeb ja mõistab jo iga mõistlik inimene ise, et see pruuk tõesti kõlbmata ja teotaw on. Aga mis peaksime siis tegema, et seda rumalat pruuki meie noore rahwa juurest saaks ära kautatud? Soowida oleks seda rohtu iga auusa ristiinimese oma käest, et nemad selle paha pruugile kõige hoolega Lume all. i i. kus Suur-Klokneri- ja Suur-Wenedikerimägi ome kõrgeid lume ja jäega kaetud päid taewa poole tõstawad,  on ilusa Saltssahi oru kõrwal weel palju kitsaid orgusi, kelle seas ka nõnda nimetud Wusheri org on. Kitsas maantee, mis Pmkki külast Wusherahi jõge mööda Werleiteni küla poole wiib, läheb ikka kordkorralt  kitsamaks, kuni wiimaks teinepool küla Sonnenwelleki mägi kui riiw põigite ette tuleb. Kesket waikist Wusheri orgu on Wusheri küla, millest Ahe jõgi läbi jookseb. Tükk maad külast eemal on ühe künka otsas ilus talu koht, mis LuukaS Hutteri päralt on, mida ka Jõe-pereks kutsuti, sest selle pere eest jooksis wahutaw jõgi kitsast lõheStiku mööda mäest alla. Talu taga mäe külje pääl oli kõrge mets, mis teda talwel tuisu ja tormi eest warjaS. Talu kõrge seisu koht hoidis teda ka kewadel suure wee eest, mis mägede päält maha woolaS ja enesega kõik seltsis kiskus, ning terwet orgu jõeks ümber muutis. Kaljutüki najale toetas ennast pitka tugema kihaga Jõeperemees, ja waatis terawasti alla lõhestiku. Aeg ajal silitas ta harjunud wiisi järele ome tumedaid juuksid, mis juba hallide karmadega segatud oliwad. Aga et aastat tema kohta palju ei mõjunud, seda tunnistas  tema erk wärske nägu ja tema sirge kiha. Alla waadates lendas rahul oldaw naeratus üle tema tõsise näo. Tema noogutas peaga ja wilistas iseenesele, mis tema rahul olemist tunnistas. All lõhestikus seisis tema poeg Kristjan ja kiskus jõe põhjast puu ja kalju tttkka, mida jõgi ülalt alla ujutanud, wälja. Kristjan, kes oma kiha suuruse poolest isast üle käis, wankus sagedaste ränga raske puu tükide all, mida ta wee põhjast wälja kiskus ja kõrwale heitis ja tema tume, teraw nägu oli punane raskest tööst. Sagedasti lükaS tema omad süsimustad juuksed kõrge otsaesise päält kõrwale ja waataS oma tumedate erkude silmadega terawalt uurides enese ümber. Wähe puhkamise järele algas ta jälle endise usinusega oma tööd. Tüki aja pärast läks Jõeperemees selle koha päält, kust ta oma poja tööd rahul olewalt oli päält waatanud, koju. Natukese aja pärast tuli teine poolt lõhe üks inimene nähtawale, kes terawasti oma ümber waatis. See oli üks pitk, tugew noor tüdruk. Kui see seda wahwat töömeest silmas, jäi ta silma pilguks seisatama ja waatas tema pääle, nagu seda wähe aja eest Jõeperemees teinud oli; ka tema näo pääl oli seesama rahul olemine näha, mis Luukas Hutteri nägu lõbusaks teinud oli, kui ta Kristjani tööd päält oli waatanud. Aga kaua ilma tähelepanemata kõrwal seista ei olnud mitte tüdruku meele pärast. Ta päästis oma punase, siidi rätiku, mis tal ümber pea oli, lahti ja rõõmsalt üles ja alla lehwitades teretas ta seega noort meest, kes teine pool jões tööd tegi. „Hei, Suusi, oled sina see?" hüüdis Kristjan  rõõmsalt, tüdruku poole üles waadates ja nagu päikse paistus oleks üle tema näo läinud. „Kohu sa juba nii wara lähed?" „Onu juure Werleiteni külasse. Tädi on sääl haigene, ma tahan temale mähe abiks olla," ütles tüdruk, ülalt järsku kalju mööda lõhestiku alla hüppateS, nagu liblik. Kristjan oli rutusti jõest wälja kalda pääle karganud ja seisis nüüd laiale laotatud kättega, et tüdrukut wiimase hüpamise juures waStu wõtta. .Mine kaugemalt wassakust küljest läbi. Suust! Säält! Siin on kalju wäga järsk!" hüüdis ta nüüd ja läks ise tähendatud koha poole. Aga tüdruk ei hoolinud tema juhatusest midagi, maid tuli otse edast. „Aga kuule ometi, Suust ja tee, mis ma sulle ütle! Säält ei saa sa alla!" hüüdis tajärsult jatemapaleläkskannatamata meelest punaseks. Suust naeri», ei teinud aga siisgi mitte, mis teda kästi, ja kerge nagu lind tuli ta järsust kaljust alla enne kui Kristjan senna tagasi jõudis.