Ihkaja. Saaks mulle korra jälle koitma Ma kodu kuldne taewa wiir. Saaks kõrgelt minu silmi loitma Lai sättendaja tähte piir! Saaks minu jalg mu kodu pinda, Kuis oleks õnnis! Rõõmu hoog Siis paisutama saaks mu rinda, KuS lainetamaS walu woog. Ja kõlaks kvrwa, sula, mahe, Sa südand süitaw emakeel; Oh emakeeles laul nii lahe, Ta loonud waba Testimeel! Siis oleks käeS mull mõtte-taewaS, Ei muud mull soowi üle jäekS: Ma oleks rõõmuS elu waewaS, Kui kodumaad kord jälle näekS! Kentsakas kimbatus. kirjutanud M. Pödder. / I. »Kuule, Willem, sina kui tohter piaksih. ometi päris selgesse seadja, tui ttsua inimene nälga jõuab kannatada." .Päris selgcste? Hm, see on wahest sedamööda, kudas juhtub, kõige wähemalt ei ole sinu küsimine mitte päris selge. Selle küsimise kohta on weel möndugi tähtle panna. Esiteks on see inimene ise, kes nälgib, kõige oma oleku ja loomuse poolest tähele panna; mönt kannatab wähem, mõni rohkem nallitamisi. Töiseks tuleb selle peale waadata, tas räägttaw inimene rammus ja rikkumata  terwisega ehk kehwa elukorra ja puuduste läbi ära on kurnatud. Kolmandaks aga, ja see jäeb küll ikka peaaSjatS, pead sa mulle enne ütlema, kui kaugeile see nällitamine piab minema, kas haigeks jätmiseni, hullustuseni  ehk koguni surmani?" .Sina oskad aga tõeste hirmu teha! Aga mõtle, nagu oleksin mina see nälgija inimene." .Noh, siis wõin ma sulle selle peale kaunis kindlat wastust anda, nii pea kui sa lubad, et mina sinule weel paar küsimust ette panen, sinu oleku paremaks äratundmiseks." .Küsi siis aga peale, nii palju kui mahub!" .Kui kaua nälgid sa juba?" .Willem? Seda tead sa ju niisama selgeste, kui mina ise." .Mina? Kudas nii?" .Kui ma oma arwamisega mitte soutumaks ei eksi, siis oleme meie mõlemad wiimasel ajal päris hirmnS ühte wiisi ja ühel mõedul paastunud." .Ma arwan, sinul on tõeste õigus. Kui kaua seda aega nü»d aga juba wõib olla?" .PZa tahan sinu nõrka mälestuse jõuudu toetada: heila hommikune kohwi oli üuimane kinnitus, miS meie oma surelikule kehale osaks saada lasksime. Oota, ma tahan sulle seda weel täielikumalt jõime kella üheksa aegu; praegu on kell umbes kuus, seda tuleb siis ühtekokku kolmkümment kolm tundi." - .Kolmkümment kolm tundi? Wäga õige. KaS fina ei tunne weel mitte walu ja nimelt mau kohal, nagu oleks üks sööja rindade all, ei märka ka weel mitte, et minestus sinu peale tulla ähwardab?" „Ei, mitte wähemaltki." .See oleks ka weel liig wara. Aga nagu näib, , wõid sina õige tubliste nälga kannatada. Seda mööda saab siis sinu praegune olek weel umbes kolm künni neli päewa kestma, siig tuleb iseäralik nõrkuse tundmus, mis järg järgult kaswab, kuna nälja tundmus aega mööda ära kaub; siis tulewad minestused, kõhu walu, mõne päewa z parask hulluS ja wiimakS surm." t . .Oige kenad tulewiku pildid!" ähkis Hugo. iei ~Jah, teadus ei jaksa sinule paremat lootust anda." „Jah, teadus ei jaksa sinule paremat lootust anda." »Mina olen kusagil lugenud, et üks linnu koer, kes kogemata ühe suvemajasse kinni oli pandud, kolm kuud ennast ühest vanast saapa tallast olla elatanud." „Katsu, ehk saad ka sina sellest haruldasest kunstist jagp." „Paraku pian mina sinu lahkeste antud nõuu tähele panemata jätma, sest et mina ennast mitte linnu koera tõuugu ei arwa. Peale selle ei ole minul sugugi muud nahka, mis selle peale kulutada võiksin, kui need kakS taldä, tyis miyu saabaste all on. Oma viimseid saapaid aga ei raatsi ming ka mitte ära süia." «Siis pian ma sulle juba nõuuks andma, seda väga õpetlikku ja teaduslikku katset tegemata jätta. Aga, mis ma praegu tahtsin ütelda kas sina ka mitte ei tunne, et siin tuaS õige pakane külm on, armas Hugo?" »Hm, sulavuse üle ei või ma jgst mitte kaebada, ka sinul oleks mistjste vähem külma kannatada, kui sa vaevaks Võtaksid minu soendamise wiisi katsuda." „Minu soendamise wiis seisab teaduse põhjusel!" waStaS Willem. «Siis ole aga M hea ja külmeta rahulikult edasi." Jutt waitis ja meie tahame seda wahe aega selleks tarvitada, et meie endid jutuvestjatega ja nende ümberkaudusega  ligemalt tutvustame. Tegevuse koht on päris eht studenti korter. Kolmest treppist nleSse minna leiame paraja tua kehva pooliSte riistadega, nende seas kui ainust toreduse riiSta vana syhvoat, mille peal vist mitme põlve elanikud oma roidunud liikmeid  on sirutanud. Riiulite! näikse mõned raamatud, seina peal, vasta ust, paar mõeka, hulk päeva piltisid ja paar kirjut osa konna-mütsi. Korteri peremeesteks seame lugejale tutwustateS ette; isandaid Willem ja Hugo Stein, kumbaist esimene tohtriks, töine aga tundjaks studeerimas  on. Mõlemad Vennaksed on praegusel silmapilgul  ilma punase kopikuta. TuaS on kibe külm, sest ta on kütmata, wäljaS. aga on wali talw. Hugo on ennast nagu siil sohwanurka kerasse tõmmanud jamana magadiSkuue  ja talwe-palito waral külmale tSket teha püidnud. Willem arwab liikumisest ennkMalt sooja saada; magadiskuuega  kaemd, mille üle weei woodi tekk abijätkukS on wõetud, marsib tema rahutumalt tuba mööda edasi ja tagasi, just kui lõukoer puuris. .Tont teab," hakkab Willem jälle kõnelema, .tubakas ei taha täna ka sugugi põleda. KaS sina wast tead, kust see piakS tulema?" „Küll, küll," wastab Hugo rahulikult, „ma olen wist natukene liiga wett peale walanud." „Mis? Wett peale walanud? Oh, sa sõge, ega sa ommen hull ei ole?" „Mitte põrmugi, waid pealegi arwan mina ennast koguni mõistlikuks. Sina tead küll, et meie tubakas warSti hakkab otsa saama, stna suitsetad terwe päew otsa kui meeletu, fiis olin ma muidugi nii kawal, teda pisut niisutama,  et ta mitte nii ruttu ei põleks." „Wäga kawal! Wsi niisutamiseks nimetab seda weel säherdune tembutaja, kui ta ämbri täie wett tubaku kaStiSse  walab. Näe, tubakas nõrendab käes!" „Sina wõid teda ju ahju peale kuiwama panna," sähwas Hugo wõlla naljaga. Weidra pilguga waatas Willem tema otsa, sest ahi kes mitmel päewal ei olnud kütta saanud, näis nüid tigeduse  pärast hirmust külma wälja paistwat. Willem, kelle süda aega mööda täis oli saanud, arwaS parem olewat oma sõnu tagasi hoida, sest et muidu mõlemate  wahes weel tüli oleks wSinud tekkida. Hugo jäi piipu põletateS nagu keeletu sohwa nurka kovnutama. Ainult ikka paksemaks minewah suitsupilwed andfiwah korteri peremeeste agarast wsimv tööst tunnistust. Peaaegu terwe tund oliwad mõlemad niisuguses sõnatu waikiastscS mööda saatnud. Häkitselt wiSkaS Willem teki ja magahe.S kuue seljast ja hakkas ennast riidesse panema. Imestusega waataS Hugo tema tegu. Iseäranis äratas see tema tähelepanemist, et Willem osakonna wärwipaela  ega mütst ei wõtnud, waid selle asemel peakatteks ühe wana kaabu, nõndanimetatud „Wilisti mehe kübara" walis. Wiimaks aga ei suutnud tema oma uudishimu enam talitseda ja küsis: „Noh, kuhu on sull siis mõte minna? KaS sa mind ei taha kaasa wõtta?" „Ei, stna tülita ksid mind üksnes." „Tülitaksin sind? Kuidas nõnda, kas sinul wahest mõne õrnema õiega sala kokku saamine on läbi räägitud?" „Wäga wõjmalik!" „Mina ei saa sinust aga mitte wähematki aru." ftPüha Jssa ristikene! Midagi ei ole lihtlabasem, kui see; mina ei saa mitte aru, mispärast hantwärgi sellidel üksi õigust piakS olema õhtusööki ja leekuningate armastust maitseda; mina lähen mõne selli kombel ligemale kaewule. Jumalaga!" Nende sõnadega kaduS tema ära. Hugo oli wäga äritatud olekus; ta puges oma nurgast wälja ja hakkas wenna keeruliste sõnade üle järele mõtlema. ..Leekuningate  armastus, õhtusöök, ligem kaew! Mis see pidi kõik tähendama? Ega Willem ommeti? Ei, tühja, see oleks kena nali! Ja siiski, peaaegu hakkan ma uskuma, et Willem mõne köögitüdrukuga sõbrustama läheb, põhjatu kentsakas mõte! Onne on temal siit saadik alati yaesterahwa juures olnud, miks ei piakS tema ka mittz ozõne pudrujegaja südant liigutama? Pagana päralt! see mõte pole sugugi halb, aga täide saatmine oy yatzke. Aga nü'd oleme päris wiimases kimbatuses. Kõik sõbrad on õppimise waheajaks ära sõitnud, ainult meie mitte, sell lihtsal ptzhjusel, et oma reisi raha oleme läbi löönud. Ma hakkan tõeste peaaegu kahetsemAtundma. Kedagi ei ole, kelle käest laenata wõikS; raha pole meil enne ülehommet oodata. Pagana päralt! .Mõnigi kord on meie käsi juba õige halwaste käinud, aga nõnda kui praegu, waewalt küll. Tuleviku peale seisaw lootus on pealegi weel kenam kui kena. Kui külm mind mitte ei wõta. enne kui raha tuleb, siis saan ma nälja läbi otsa. Ja kõige selle juureS ei ole ka mitte wähematki peastmise lootust. Uurigi ei wõi wana Jtsiku juure wiia, sest et ta ju ammugi sinna talwe korterisse on läinud. See hirmus külm aga siin koledaS tuaS, ma mõtlen peaaegu, et siin tuaS «eel külmem o«, kui wäljaS. Kui nüid kirjakandja tuleks ja raha tookS, ma musutaksin teda wist surnuks. Raha! Kui palju õnnetust ei ole sina juba maailmas sünnitanud, ja siiski on kõige suurem õnnetus, kui sind ei ole. WiimakS hakkan ma «eel mõttetarga wiifi kõnelema ! Watt. kõht, mis kasu sinul sest on, kui sa ka ei tea, kui waljuSte koriseb. Kui inimene ommeti paremate aegade lootust süia wõikS! Oh, oleks mull' üks ainuS pihwstiks!" Selle mõtte juures hakkaS Hugo oma filmi pööritama ja tema keel mängis limpsates mokkade ümber. „WLllem on wist jälle õnnega kooS; wõtb olla, et ta nüid juba mõneS lahkeS köögis iStub ja midagi sooja sööb." Kui Hugo sooja söögi peale mõtleS, käis kramplik walu tema maust läbi. Korraga nais üks suur tark mSte temale päha tulevat;  ta wiSkaS tuhinal magadiSkuue sohva peale, ajas palito selga ja tormaS kui tuul uksest välja ja treppidest  alla. Lageda platsi peal. mis gaasi tuledest kenaSte valgustatud,  seisab kaev, kelle lõpmata Voolav hallikas ligikaudsetele  elanikkudele tarvilikku vett andis. ÄkS nägus neiukene seisis kaevu ees ja laskis oma vee kannusid täis jooksta. Korraga sai tema selleS toimetuses segatud; pimedusest aStuS üks kogu välja ja hüidis temale: »Tere õhtust!" Teretus võeti viisakalt vasta. „Auulik preili," algaS tundmata, „Teie arust saab see vististe väga veider olema, et ma Teiega julgen rääkima hakata; aga siiski ei suuda mina vägevamale sunnile waSta panna. Minu mõiStuS ütleS: ära sa seda tee, süda aga kihutaS: tee aga peale! Oh, juba ojmmugi olen mina Teid salaja tähele pannud, kui Teie õhtuti kaävu juureS seisite, ja Teie ilus tegumood on minu südant väga Ei enam jõua ma pitkemalt seda kahtluse piing^kuwatada; ma pian Teile ütlema, et ma Teid armastan, oh, põhjatu armastan, et ma Teid rohkem armaStan, kui ma iialgi kedagi olen armastanud, et ma Teid rohkem armaStan, kui keegi muu Teid iial armastada võiks! Unenägudes on Teie pilt minu fitmade ette astunud; kuS ma ka seisan ehk kõnnin, näen ma .Teid ikka oma eeS. üksnes Teid, ja ma usun, ma oleksin hulluks läinud, kui ma Teile seda mitte avaldada ei oleks saanud. Nüid, preili, mõistke minu üle kohut, ütelge minule, et ka Teie oma poolt mind armastada võite. Tüdruk vaikis häbelikult. „OH, kaS Teil ka siis ühtegi sõna ei ole minule troostiks  ütelda? Ärge olge nii külm ja kalk; Teie olete ju oma loomu poolest nii hea südamega, ega Teie fiiS ommeti ei taha, et ma ennast siia Teie jalgade ette ära surman!" „Teie teete muidu aga nalja." „Wõi mina teen nalja! Oh, kuidaS võite Teie nõnda mind pilgata! Ma võiksin kõige pühamaid vandeid vanduda, aga mis tarvis? Kui Teie süda mitte minu vaSta külm ei ole, siis piate Teie ju minu armastusesse  uskuma!" „Mina ei tea mitte, kaS ma Teid uSkuda tohin, mina ei tunne Teid ju veel sugugi." „OH, õppige mind enne tundma ja küll Teie näete siis, et Teie oma armastust mitte põlastuse väärilisele mehele ei ole kinkinud! ArazaSLawd new, minu tahtmised  on puhtad ja tõsised; mitte enne et jäe ma rahule, kui preester meid altari eeS on ühendanud." Sest et tüdruk ikka veel mitte waStusd ei andnud, hakkas Willem sest tema oligi see armastaja tttft nõuu tarvitama. „Kas ma tohin ehk veekannud Teie kööki viia?" küsiS tema mahedalt. TA>ruk jäi mõtlema. „Saksad on teatris, kki Teie nii lahke oleksite, siis oletz see mulle väga meeltmööda." lulgeste haaras Willem vee kannud kätte ja sammus eelaStuwa tüdruku järele. „Minu võit!" hõiskas tema salaja. »Ole rõõmus, Willent, nüid saad sa õhtusööki! Oh neid naest, ütks neile mõned kenaSte seatud sõnad ja nad heidavad endid mõtlemata sinu armu ehk hirmu alla! Kui Nüid mind mõni minu tuttavatest ehk osakonna vendadest silmaks, ma arvan, et ma vist nende kadedust ärataksin. Ja kui Klarakeue seda teada saaks, hoitku taevkS! Asi ei ole sugugi ilma kardetuseta; aga nüid ei aita midagi enam. kes S on ütelnud, piab ka d ütlema. (Järg jäeb tulema.) 5L 1. S a k a l a. IS«S