Eesti näituste täiendamisest. Kõne, mis N. Kelch Majandi Eesti Põllumeeste Seltsis 80. Jaanuaril 1385 pidanud I. Auustatud Põllumeeste Selts! Nagu meie Seltsi president siin aruteinud, on ka meie 1884-aaStane wäljanäituS  jällegi Seltsi kasuks kenaste korda täinud ja nimelt meie kassale kauni summakeje raha sisse toonud, mida muidugi ka wäga waja läheb. Kas aga juba meie Põllumeeste  Seltsi liikmed ja maakonna põllumehed sellesi omasi tõisesi naitusesi ka seda tarwilisi ja ovdetawat kasu on saanud, mis meile nad tooma piawad, siin oleks küll awalikult ja ilmasalgamata õ.geste kosta, et paraku meil omatst noortest näitustest seda weel tunnistada ei ole. Keegi ei wõi ju meitest arwata, et see näitustest wili on, kui nad meile Seltsidele mõned rublad ehk kaunid summad sisse toowad ehk et meie koguni näitusi nende sissetulekute kasu pärast piame, kuna õigem ütelda raha sissetulekud ainult seks on, et kulusid ära tasuda, aga päris näituste kasu selles seisab, et meie põllumehed wastastiku  parema ja tasulisema nägemisega oma asja edendame,  eneste keskel selleläbi oma hoolitsemist ja pindmist maja-pidamiseS, loomade kaswatamises ja käsitöös Võidujooksule  saeme ja üks ühest töine töisest ettejõuda katsume. Meie mõlematel Wiljandi näituste algustel on Seltsi presitendid oma kõnedega küll osawõtjate silmi ja tähelepanemist  näituste õige kasude peale juhatanud, aga nõnda uqed, kui nad (näitused) ülepea meie Eesti Põllumeeste elujärje parandamiste katseteks on, nõnda uued ja rasked on ka nende kasud meil arusaada, millepärast ka meie Seltsis neist tubliöte piaks juttu tehtama ja täna mina oma arwamisi Eesti näituste kohta awaldan, et auusate kaasseltfi-liikmetega ühes koos asja arutada, mis moodi näitused ikka enam tulu tuua wöilsiwad ja meile õigemal teel kasu saadaksiwad. Eesti Põllumeeste Seltside pea otstarbe on see, et riigiwalitsus meie oma hoolde nõuupidada ja katsuda andis, meie põllutööd ja maja-pidamist edendada ja paremaile korrale seadida. Rõõmuga wõib seda tunnistada, et nii wäsimatad kui Eestlased ülepea omas põlluharimises, et ka niisama wäsimatad Eesti nooremad ja wanemad rahvamehed  kõnede pidamistele ja õpetliku kirjade kirjutamistele on, mis rahwa edenemiseks tehakse. Kõige lihtlabasemad ja ka kõige tasulisemad on aga meie põllutöö seltside edenduse tegevused— meie Esstl suu nii arusaadavalt ara ei suuda kõnelda, keegi kõne ega raamat nii selge wärwidega ära seletada, seda wõime näitusel oma silmaga kõik isi näha ja käega katsuda. Siin näeme, kui kaugele üks ehk töine oma põllutöö riistade uuema wiiside walmistamisega ehk muu tööga jõuudnud, siin näeme missugused koduloomad meie maal lasulisemad ja joowitawamad kaswatada, siin näeme, missugust  willja meie omaist põlldudest ja aedadest saada wõime ja milleS üks ühele ja töine jälle töisele järele jõuuda piakS katsuma, siin wõime alles kõige paremine näha, kui suureks kasuks sarnane wastastik nägemine on ja kui palju meie sellel wiisil oma maja-pidamist tõsta õiete wõime, kui muidugi nii suurel mõedul asjast tegewalt ja tähelepanemisega osawõtame, nagu asja suurus iseenesest nõuab. Pitkad rasked ajad on Eesti-rahwast rõhunud, ja kui meie nüid olewikus midagi teha wõime, mis ergumaks  äratamiseks ligi mõjuks, siis teeme seda julgeste ja rõõmsa meelega, sest Eesti ilm on juba nagu rändaja kaua aegse waewa peale silmad lahti ajanud ja waatab osavõtliku ajasilmadega igat uut paranduse katset nagu koidu kuma, mis une peale temale wastu virvendab; seda tunnistawad meie Põllum. Seltsidele need tuhanded näitustel käijad ja käsewad meid igat ühte ligi avitada, et eluparandamise  küinal ikka enam ja enam vaka alt wälja peaseks. Oma näitustega ei või aga meie asjast kaugele kalluda, seepärast uueste tagasi näitusest kõnelemise juure. Minu arvates püiawad meie Eesti näitused endid töisel wiisil rahvale awada, kuida seda vist nende asutajad  ja elule kutsujad arwasiwad. Näitustel pidi kõige pea-asjus hobusid, elajaid, põlluwillja ja riiötasid näidatuma;  aga. käsitöösid, kunstiöösid ja muid kasulikka asju arvati nagu kõrval ka wäljapanna. Ommeti tahab aga asi ümberpöörduda ja kõrwaline asi püiab pea-asjaks ning pea-asi kõrwaliseks asjaks saada. Ja kust see siis nõnda tuleb? Seda küsimist arwan mina lühidelt nõuda ära kosta: Eesti perenaesed ja peretütred on enam ja Sigemine  näituse kasust arusaanud, on üks töisest oma näputöödega  ette jõuuda tahtnud ja seepärast kaunil hulgal rpõitu jooksma hakkanud. Seda ei wõi siin Jumala pärast ka nimetamata jätta, et nimelt meie Wiljandi mõlemad näitused tunnistuseks on, kui suure hoolsuse ja usinusega Eesti perenaesed ja neiud oma näppusid liigutavad,  ja kui peenikeselt ja ilusaste nad vabrikute riiete mustrid järele teha võivad, mis neile wisfiste kiitust ja auustamist ka laiemast ringist sunnib andma. Sellepärast piab meie Selts küll esimesel joonel oma õrna-suo wastu tänuline olema, kelle tööde wäljanäitamiste läbi meie näitused suure hulga elawamaks ja osawõtlikumaks saiwad. Nad on aga ka meile meestele eesmärgiks ja näituseks saanud, et meiegi oma töösid ja tallitust, mis igapäewase elusse kõwemine puutuwad, kui naeSte omad, et meiegi neid enam, kui senni maani awalikule elule arvaksime; sest iga ühe töö on tema rikkus ja töö eest auupalga saamine olgu töötegijale kõige kõrgemaks ja paremaks hinnaks. Kui see wana-sõna töötegijate tahtmist mööda õigeks piab jäema „töö kiidab tegijat," siis on just meie näitused need töö üle kohtupidamise kohad, kus iga töö oma tegijat ilma ees kiidab. Iga asi, mis inimene näitusel wälja paneb, kiidab arusaaja silmas juba oma peremeest, sest meie ei wõi ainult kõige parematest ja eeskujulisematest  õppida, paid oma jagu õpetust annab ka tähelepaneja silmade keskmine ja koguni halwa pooline asi. Paremat õpime omale saama ja halwema eest õpime endid jälle eemamalle hoidma. Nüid ehk tükib mõnele kuuljale wägisi see küsimus keele peale: Mida pian mina oma töödest näitusele tooma? Talupoja tööd on kõik nii igapäewased ja tutwad, et neid ei maksagi töisel enam rvaadata! Siin piab aga igamees eneselle sarnase kahtlema mõtte tagasi tõrjumiseks kostma, et meie oma näitusi mitte ime-asjadega ei pia täita tahtma, waid just lihtlabaste igapäewaste tarwituse asjadega ja töödega, mis aga meile kõigile ka raha sissetoowad ja milledest meie järele uurima piaksime, kuda wiisi kergemine rahwa rahasaamist suurendada wõiksime. Nõndasama olgu asi ka koduloomadega. Nende kohta, nimelt loomade üle on aga minu arwamine see, et ka loomad mitte Eesti majapidamistes  pea rahasaamise hallikad ei ole, waid eesõigus ikka põllutööle ja saagile jäeb. Sest tahaksime meie karwa pealt kõik oma loomade toitmise kulu ja kaswatamise  waewa rehkendama hakata, siis näeme piagi, et meie talupidajad oma kitsais piirides, enamiste halwa heina- ja karjamaadega kaugele saada ei wõi. Aga nemadki on meie maja-pidamises tarwilikud ja puudumatad asjad, millepärast neid ikka pidama ja kaswatama piame, ise kui nad meil enam maksaksiwad, kui neist kunagi kasu saada wõimalik on. Et siis nüid minu eelseiswa lühikese  seletuse järele pia-asja raskuse kaal ikka põllutöös ja tema edendamises seisab, seepärast jäegu ja mingu ka meie pia-püidmine siia kokku. Iseäranis oleks meil neid põlluproduktisid  tarwis enam tähele panema hakata, millega isekeskis ükstõiselt saame ja anname, see wahetaw raha ei liiguta weel mitte riigi majä-pidamise kaalu keelt meie poole, waid iga mis wõeralt maalt sisse tuleb, teeb meid kohe kogu raskemaks; sellepärast piab seda ka iga ühe rahwa-majapidamises püietama ja wõeralt poolt kopikuid sisse kistama. Tuttaw asi on, et ka meiegi oma wilja ja põlluproduktide eest raha wõeralt maalt saame, nagu nimelt: Nukkide, otrade, nisude, kanepite, linaseemnele  ja ka linade eest. Esimese nelja jauga ei ole meie kubermangud wast kunagi suurt kära maailma turul teinud, aga seda kuulsamaks oleme oma linade ja seemnetega  saanud. Ma ei wõi küll oma arwamisele siia kohe statistika märkusi juure lisada, aga olen ommetegi palju meie sadamate linnade tallitust näinud ja wõin tunnistada: Meie wilja weeti wälja, sest et teda odawama  hinnaga maailma kaubaturul angeldada Võimalik oli, aga linu ja seemneid sellepärast, et nad nõuutaw kaup oliwad ja et nad oma jõuu ja kiuu poolest tõisist üle käisiwad. Koguni üks tähtis lvodus-uurija on omas kirjades meie linu tähelepannud ja ütleb sellest nõnda: „Kes lina tema kõige täielikumas olekus näha tahab saada, see mingu Wene Läänemere kubermangudesse, sest ainult ka weel lirimaalt on üks produkt saada, mis tema sarnane on." Peale seda on ju ka meile meie linade ja seemnete  heaks tunnistajateks need mitmed laewade täied, mis igal aastal wõerale maadele Veetakse. Aga kõige selle juures jäeb ja on pia-aSjaks see, et meie oma linad korrapärast teeme ja harime, et nende wäärtuS wiSsiste ka selleks jäeks, miS ta enne mõne aaõta eest oli ja milleks teda ostjad tahawad ja piawstd. Selleparast H pia meie maal kõige esite üle-aru palju linu et seeläbi nende harimine ehk tegemine kannataks ja wäärtuS kahaneks, et lina töö kuidagi hooletusesse jäeks. (Järg jäeb tulema.) Mõndasugust. Abi maruhaiguse wasta. Wiimasel ajal on meie maal kaunis rohkeste maruhaigust liikumas, sellepärast arwame tähtsaks, oma lugejaid ühe rohuga tutwustada, mida Lõuna-Wenemaal nimetud haiguse wasta pruugitakse. Harkowi kubermangus tarwitawat keegi mõisnik nimega Sarudin juba' 30 aastat hullust koerast hammustatud inimeste juures rohke kasuga „hundi piima", Euphorbia  Nizuensts L., mis ka fiis weel aitawat, kui juba wee- jälestus tunda olewat. KSigc eiiti on Sarudin i«Ue roh tähtsust oma perekonnas tundma -ppinud. Tema 'sa om«>, hullust koerast hammuSwd ja ehk küll »lk Harkowl tähtsamad  arstid toherdamas olnud, ei olewat see ometl ml ag aitanud. Juba hakanud weejälestus peale Seal antud tema omakfitele üht talupoega teada, e e mõeldud haiguse wasta salaja roht olewat; omaS segaduses laksid nad nüid talupoja juure. Haige ou we naha saanud ja praegu hullustanud, kui talupoeg tema juure jõuudis. See looduse arst wõttis kolme sõrmega ühte pulrvert ja andis seda leiwaga segatud haigele sisse. Kahe tunni järele hakkas haige higistama ja jäi rahuliseks. Töist korda rohtu sisse andes, kadus weejälestüs koguni, nõnda et kolmat korda juba õllega sisse wõis anda. Haige oli peastetud! Haiguse täieliseks terwekS arstimiseks sai talle weel ükskord mõeldud pulwrist antud. Ja see tahtis rohi, kes Sarudine wana isat nii täieste terweks tegi, et ta 30 aastat peale selle weel elas, ei olnud keegi muu, kui „ hundi piima" (Läti keeli: wilku peenenes) peenikeseks õerutud juur. Hundi piimad on suured lilled, kollaöte õiedega ja kasvab aedade ja wana müiride ääres. Kui õie wõi lehe ära kakud, siis immitseb sealt walge piim wälja. Nimetud rohu tarwis piab selle lilli juurt Mai ehk Juuni kuu sees maa seest wälja kaewama, häSti ära pesema, ahjus kergest kuiwatama, siis peenikeseks öeruma ja hästi kinni korgitud pudelis paigal hoidma. Ühe korraga saab räiskaswanud inimene sellest pulwrist kolme sõrme täie, lapsed sedamööda wähem, elajad aga rohkem ja wöib ka nende pulwer jämedam olla. Kui haigel weel weejälestust  ei ole, siis wõib seda pulwert ka poole klaasi õlle sisse panna ja sisse anda, muidu aga leiwaga. Kui esimese pulwri järele nõrkus, halw süda ja kange higistamine  ei tule, siis piab 6 tunni järele töise, ja kolmandama  töisel päewal enne söömist sisse andma. NeljaS, nagu nimetud, lähemal noorel kuul. Hammustud kohta piab weega pesema, kuhu mõeldud pulwert sisse on pantud. Wana aasta lõpul teataS Riia elajate kaitse walitsuS ~Ztg. für St. u. Land" sees, et ta juba mitu aaStat ülewal nimetud rohu juurt mõeldud haiguse waSta pruukima  tja ikka kõige parema järeldustega. Ka maal, kuS seda rohtu hullust koerast hammustatud elajate ehk sigade juures arstimiseks tarwitatud, on loomad terwekS jäenud. Sellest on siis näha, et nimetud roht ka tõeSte äraproowitud abi maruhaiguse wasta on ja teda wõimalikult tähele panna sünniks. lugejad teawad, wõeralt, nimelt Hiinamaalt, aga hiljuti andis üks wäljamaa ajaleht õpetust, kuidaS ka oma maa produktidest, õunadest head theed wõiwat walmiStada. Õunad olla tarwis ühes koorega V» tolli paksuse rattakestese  lõigata ja neid nii palju thee kannu sisse panna, kuni kaks kolmandikku jagu kannu täis saab, ilma weeta. Kui theed õhtu tahetakse juua, siis piab juba lõuna aeg õuna rattakeste peale keewa wett walama, siis theekannu sooja ahju ehk muu sooja kohta panema, wähemalt umbeS kuueks tunniks. Juues tarwis wähe suhkurt juure panna ja oma aijas kaswatud thee ongi wulmis. Pealegi olla ta weel parem, kui kallis Hiinamaalt toodud thee. Kui esimest korda peale walatud wesi ära joodud on, siis piab kohe Uueste palawat wett peale tallama ja theekannu jälle soojas kohas kuni töise õhtum seista laskma, kuS siis thee weelgi küllalt maokas olewat. Kellel õunad käepärast juhtuwad olema, wõib ju järele katsuda. Tubaka waenlane. Ehk küll tubaka pruukimine  mitmesugust kahju saadab, ilma et keegi tema tarvitamisest,  mis nagu sada muud asja moodukS on saanud, ühe sõnagagi mingisugust kasu wälja arutada teaks, siiski ei ole wist töist nii suurt tubaka vaenlast terweS maailmas kui praegune Abefiinia kuningas Johann. Kuna Eüroopa valitsused tubaka läbi suuri sissetulekute hallikaid awawad, seal tahab Abefiinia kuningas omas riigis nii valju karistusega  tubaka tarwitamist ära kaotada, et ta aaStal 1879 tubaka suitsetajatel mokad, ja tubaka nuuSkajatel ninad ära lõigata laskis. Talwe öö. Kõik seisab raske lume all, Ei ole leida rõõmu; Ei nähta ilu merel maal, Puust langen d lehed ammu. Tuul kõnnib tasa waiksel ööl, Ta wõimul puud on liik'maS. SiiS nähtaks ladwad sala tööl, Kui unenäuS nad kiit'mas. Wist uneS ilmub kewade, Kus puu end jälle lehib; Kus silme kuues nueSte Ta Looja auuks end ehib. ISSb z« 6. Hakata. Vastutaja: J. Kõrw.