„Aga mu neiu!" ütleS Paul wahele. „Andge püss minu kätte!" kordas Lilli käskides. Paul täitis tema käsku ja andis püssi neiu kätte, kes surmariista lossi kraawi äärde kandis ja teda sinna sisse wiskas.. Nõrk jää murdis katki ja Lilli waatas rõõmuga pealt, kui kardetav) surmariist põhja wajus. Nüüd oli tema arwamise järele hädaoht möödas; tall ei tulnud mitte meelde, et baronil weel tõisa sarnaseid riistu olla wõib. Selles arwamises  astus ta Pauli ette ja pidaS temale ühe wägewa jutluse tema Jumala kartmatause ja igawese hukatuse üle ja ähwardas teda wiimaks põrgu waluga. Paul seisis tema ees ja kuulatas tema kõnet kaswawa imekspanemisega. Ta ei saanud mitte aru, kuidas noor neiu nõnda pühalikult rääkida wõis, sest ta ei teadnud mitte, et see Vilmuti produktsion oli, mida ta hiljuti sarnase luo juures rääkinud ja mida Lilli meeles pidanud oli. Et põrgu walud tema südame peale ei tahtnud mõjuda, siis silmitses ta, alandliku kuulmise asemel, noort neiut ligemalt. Lillit Annaga wõreldes nägi alles Paul, kui suur tema kahju oli ja hale õhkamine tungis tema rinnust, kui neiu wiimaks wait jäi. „Teie ei tunne armastust, mu neiu! Teie ei tea mitte, mis see tähendab, meele äraheitmises olla!" Seda ei teadnud küll Lilli mitte, aga nii palju aimas ta ometi, et see üks wäga raske asi on, ja hakkas Pauli silmapilk trööstima, mis tall ka wiimaks korda läks. Mõlemad kõnelesiwad suure waimustusega, kui üks mees musta mantli sissemässitud, puude wahelt wälja astus. „Minu onu!" ütles Paul imestades, sest see oli esimene kord, et pärisberra lossist wälja tuli. Lilli kohkus seda meest nähes nõnda ära, et ta esiotsa  mitte ei teadnud, mis ta tegema pidi, kas ära jooksma, ehk seisma jäeqaa. Ka Raimund imestas selle üle, et Paul noore neiuga üksilduses oli. „Sina siin, Paul?" ütles ta külma teretusega. „Ma trehwasin neiu Vilmut'i üsna kogemata," ütles Paul neiu siinolekut wale arwamiste eest kaitstes. „Ta on kirikumõisa külaliseks tulnud." Raimund astuS tähelepanemisega ligemale; ta teadis, et kogu ümbruses üksainus selle nimeline sugukond  elas; ka teadis ta, et Annal weel üks noorem õde oli. Ta waatas terawa Pilguga neiu otsa ja astus temale ligemale. See oli Lillile palju. Kõik muinasjutud nõidadest  ja kaelamurdmisest, mida pärisherrale süüks anti, tuliwad ühekorraga tema waimu ette ja suure kartusega  põgenes ta Pauli selja taha. Raimund jäi seisma ja waatas kibedusega neiu otsa. „Arge kartke, neiu!" ütles ta külmusega. „Teie ei pruugi mitte mu wennapoja juurest abi otsida; ma tahan Teid sellest kartusest wabastada!" Nende sõnadega pööris ta ümber ja läks sügawamasse metsa. Kui ta juba kaugel oli, tuli Lilli omast varjupaigast  wälja ja küsis kartliku healega: „Ma tegin wist wäga rumalaste?" Paul arwas sedasama, aga ta ei awaldanud seda mitte, waid küsts: „Aga miks kardate Teie minu onu nõnda?" „Ma mõtlesin, et ta palju hirmsam wälja näeb. Ta on ju üsna töiste inimeste nägu; natuke ka hwa tanud on ta." „Kuidas peab tema fiis wälja nägema?" hüüdis Paul pool pahaselt. „Milleks peate Teie stis pärisherrat?" Lilli waatas maha; Paul ei teadnud neist juttudest  midagi, mis pärisherrast rabwa suus liikusiwad ja sellepärast ei wõinud ta Lilli ütelusest aru saada. Lillil oli nõuu ära minna. „Ia Teie tahate minna ja mind ilma lootuseta jätta?" hüüdis Paul waluga. „Mis wõin mina teha?" ütles neiu kurwalt. „Teie arwate ju ise, et mu õde oma „ei" juurde kindlaks jäeb." „Mull on aga minu õnnetuses troosti tarwis ja Teie troosti sõnad oliwad minu kurwa südamele wäga head. Kas tohin ma Teile kirjutada, kui mull wõimalik ei ole Teiega kokku saada?" ~Ja, seda wsite Teie teha!" ütles Lilli ja andis noore baronile kätt, mida see oma huulte wastu tõmmas. „Ma tänan Teid!" ütles ta südamelikult, „ja elage heaste!" Mage heaste!" kordas Lilli, keda Pauli musu wäga rõõmustas ja fiis lahkufiwad mõlemad ära. Werdenfels oli waheajal kaugemale läinud. Tema pale awaldas weel praegugi kibedust, ja ta wõiS arwata, mis tema üle räägitud oli, et neiu teda nõnda kartis. Ühe teeharu juures jäi ta mõttes seisma, kas ta üles lossi tagasi minema pidi, ehk edasi sammuma; siis tõmmas ta käega üle otsaesise ja ütles tasa: „ Enese ksrwalhoidmine ei aita! Olen ma ükskord hakkanud, siis pean ma edasi astuma!" Ta läks tõeste edasi, kuni lagendik wasta tuli, kust üks tee alla külasse wiiS, mida mööda Lks mees temale wasta tuli. Raimund von WerdenfelS ja Gregor Vilmut seistwad korraga tõinetõise wasta. Mõlemad kogemata juhtumise üle nõnda ära, et nad sammu enam edasi ei saanud. Mõned minutid waatasiwad nad wait olles tõinetõise otsa, siis ütles Vilmut jääkülmalt: „Herra von WerdenfelS ma kuulsin juba Teie fiiatulekut." „Ma ei tahtnud seda mitte salajas pidada," wastas pärisherra nõndasama külmalt. „Mull oli nõuu Teie juurde tulla, kõrgestauustatud." , „Minu juurde? Ja just täna?" „Miks mitte täna? Ei ole Teil mitte aega?" Vilmut'i walearwamine hakkas kaduma, sest ta nagi, et WerdenfelS tõeste ei teadnud, kes kirikumõisas  oli, aga siiski ei tahtnud ta, et pärisherra tema elumajasse tuleb. „Siis on see hea, et meie fiin kokkujuhtufime," wastas ta. „Ka fiin oleme meie üsna ükfi ja ma olen walmis Teie soowi kuulama." „Ma teadfin, et Teie mitte poleks losfi tulnud, kui ma Teid olekfin kutsunud ja sellepärast wõtfin ma nõuuks Teie juurde tulla, aga ma usun, kõrgestauustatud,  Teie ei tunne mu tulemise põhja." „Ma ei usu seda mitte! Ma tunnen ennegi üht põhjust, mis Teid minu juurde sunniks. See kestis küll kaua, et Teie seda teed enam ei käinud, täieste kuus aastat, aga ümberpöörmiseks ei ole aeg millaski hilja. Teie tahtsite seda heaks teha, mis Teie sellkorral patustafite?" Raimund ajas ennast tema sugukonnale omase uhkusega sirgeks ja tema heal oli wali ja kindel, kui ta wastas: „Ei mitte?" „Ei?" kordas Vilmut terawaste. „Siis ei tea ma tõeste mitte, mis Teid Werdeufels'i tulema sundis." „On minul Teie luba tarwis, kui ma omas lossis elada tahan?" ütles Raimund sellesama terawusega. „Teie olete lossi omanik küla ja kogudus on minu päralt." „ Kelle üle Teie, kui üks despot walitsete. Seda olen ma tunda saanud." „Ma karistan neid kui preester," ütles Vilmut iga sõna peale rõhku pannes. „Ja sette kirikliku karistuse all on kogudus. Teie ei tahtnud endid mitte selle alla painutada, herra von Werdenfels ja ometi tunnete Teie neid tingimisi, millede all ma Teile rahu pakkusin." „Ja Teie teate, et ma ilmaski niisugust tingimist  wastu ei wõta. Tulgu mis tuleb, Teie ei saa üht Werdenfels'i ilmaski eneste ees põrmu seeS nägema." „Teie uhkus peab põrmu sisse surutud saama," ütles Gregor kindlalt. „See on esimene samm ümberpöörmisele. See uhkus on Teie sugukonna päriswiga. Kui Teie ka muidu eneste efiwanemate sarnane ei ole, aga ses punktis ei lahe Teie neist karwa wäärt kõrwale?" „Kõrgestauustatud, ärge pruukige eneste preestri ametit mitte kurjaste!" ütles pärisherra tumedaste. „Ma tean, et see amet Teid iga wasta hakkamise eest kaitseb, aga Teie wõiksite seda teha, et ma seda unustan." „Siis saan ma Teile seda meelde tuletama," seletas Gregor. „Mina olen Issanda teener ja pärin nende sõnadele, mis ma räägin, auustamist." Raimund näis iseenesega wõitlewat. „Meie ei taha mitte sõnade pärast tülitseda. Ma ei tulnud mitte sellepärast Teie juurde, waid ma tahtsin Teile üht küsimist ette panna, mille peale ma wastust pärin. See oli Teie raudne käsi, kes mult mu õnne ära kiskus ja nüüd tahaksin ma teada, kas see seesama käsi oli, kes wiimast palwet halastamatalt tagasi tõuukas. See wiimane kiri, mida ma Anna Vilmut'ile kirjutasin, sai terwelt ära põletatud?" „Ja, aga kes ütles Teile seda? Ma olin Annaga üksi, kui see sündis." „AH Teie olite seal juures? Seda tahtsin ma üksi teada! Mu pruut oleks mu wiimast palwet kuulnud; aga see oli Teie töö, et mu kiri tule ohwriks sai, wõi tahate tõendata, et Anna seda priitahtlikult teinud on?" „Ei mitte, sest ma ei taha tõtt iial salata. Anna oli mulle tõutanud, et ta mitte ühte rida enam Teilt wasta ei wõtta. Kui ta seda kirja sai, olin ma tema juures ja tuletasin temale ta lubamist meelde. Ma wõtfin wiimaks kirja tema käest ja wiskafin seda tulle." Pikk hale õhkamine tungis pärisherra rinnust, kui oleks üks koorem tema südame pealt ära wõetud. „Siis on ta sunnitud! Seda ma arwastn, ehk Anna seda küll mitte ei ütelnud." „Anna?" kordaS Grcgor. „MiS see on, herra von Werdenfels? Olete Teie proua von Hertensteiniga rääkinud?" „Ja," wastas Raimund külmalt. „ Millal ja kus sündis see?" „Seda ei pruugi ma Teile mitte ütelda. Küsige Annalt eneselt; ta saab oma pihtiisale seda tõeste ütlema." „Ma tahan küsida," ütleS Vilmut tumedaSte. „Ja ta peab mulle wastama." „ Selle juures ei kahkle ma mitte, aga ma tänan Teid Teie teaduse eest; ta on mulle wäga kallis, elage heaste!" Ta tahtis minna, seal astuS Vilmut temale ette. „Weel midagi, herra von Werdenfels tahate Teie lossi elama jäeda?" „ Esiotsa küll." „Kuis peame meie Teie ilmumist seletama?" „Kuis Teie tahate!" wastaS Raimund uhkeSte ja põlgdusega. ~On Teil see ükspuhas? Teie ei ole siin mitte niisuguste müüride taga, kui Felseneck'is, seda peaksite enestele meelde tuletama —" „Rääkige eneste ähwardused ometi selgestewälja," ütleS Raimund sinna wahele. „Teie tahate wõitlust uueste alustada, mis meil tõinetõisega juba kord ette tuli. Ma mõtlesin juba selle peale, kui ma Felseneck'ist wakja tulin." „Ia nüüd mõtlete Teie wõita?" „Ma mõtlen nüüd wasta panna, olgu lõpetus kuidas ta on." Aruldase pilguga mõõtis preester „unistajat," kes nüüd ühe korraga nii suurt julgust näitaS. „See kokkujuhtumine pidi wäga tähtis olema, et Ta Teile wõitluse julgust on annud, mida Teil muidu mitte ei olnud," arwas ta. „Ärge ootage president von Hertenstein'i surmast ühtegi kasu ja ka tema lese juures ei wõi Teie sündinud mitte sündimataks  teha ja mina, keS ma tema kaitsja olen olnud, olen ka meel nüüd tema kõrwal. Teie wõite ette wõtta, mis Teie iganes tahate, mind leiate Teie ikka walmis olewat." „Teie kaitsemist ei ole tarwis," ütleS Werdenfels  kibedaste. „Teie olete juba selle eest muretsenud, et ma midagi ette wõtta ei wõi. Aga meie kõnelemine  on ometi näitanud, et meie mõlemad weel needsamad oleme, mis meie enne olime waenlased elu ja surma peale." Ta jättis lühidalt ja uhkeste Jumalaga ja pööris losfi poole. Vilmut seifis mõni minut mõttes; fiis ütles ta iseeneses: „Nad on tõinetõisega rääkinud? Ja minule ei ütelnud ta seda!" (Järg jäeb tulema.) Tagasi tulnud. Kui näen lillekesi õisi kandwad, Mina õrnal õie-kuul, Tunnen lehku mida õied andwad, .Kaugel' seda kannab tuul: Siis ka tuled jälle minu meele, Minu hiilgaw isamaa, Rõõmu laul siis liigutab mu keele, Õnne tundes hõiskan ma. Õie-kuu on sinu rahwa rinnal, Tulnud jälle tagasi; Päike puistab sinu pühal' pinnal, Kewadisi kiirest. Ehk küll hoidis mitmed aasta-sajad, Talwe oma waiba all: Kewadised õierikkad ajad, Asja andwad pisaral! Paksud pilwed sinu päikest katsid, Tuuled, tormid, rahe, saod Murdsid tammed, õied mulda matsid, Jätsid järel' were maod! Aga siiski järel jäen'd on idu. Muistse aja õie-kuust Nüüd näed jälle laste lusti pidu Kuuled laulu nende suust. Eesti tamm nüüd ära wiibi enam, Oma lehti laota. Õie sugu töistest õrnem, kenam Talwe jälgi kaota! Vastutaja: J. KLrw.