Papi võimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. IX. „Ärge kartke, armuline proua!" ütles ta Vaigistades.  „On hobune Teid hirmutanud?" „Ei mitte, ma ei ole sugugi kartlik!" ütles noor proua wärisewal ja kartust awaldawal healel. Ta sai wist ise sellest aru ja astus nüüd kindlalt ja trotslikult  puude wahelt lagedale. Paulil ei olnud ta ilmaski nii ilus olnud, kui nüüd, ehk ta küll alles leinariidid kandis. „Ma olen onu saadetusel fiia juhtunud Werdenfels'i pärisherra on Teile wist tuttaw," ütles Paul pool murelikult, sest ta arwas, et see koosolek ennise Vaenluse pärast wäga piinlik saab olema. Teretamine tunnistas, et Pauli kartus mitte asjata  ei olnud; pärisherra Võttis kübara peast ja naesterahwas  kummardas peaga, mõlemad wõeralt ja külmalt.  Siis hakkas proua von Hertenstein nooremehega  juttu ajama. „Teile näitab see arusaamata, herra von Werdenfels,  mind stin näha." „Nõnda on lugu, armuline proua! Teie olete ükst ja pealegi jala, nagu ma näen —" „Meil juhtus teel saaniga õnnetus," ütles Anna ruttu, kui tahaks ta sellega oma siinolekut Vabandada. „Meie hobune langes libeda jää peal maha ja ei tõuusnud enam üles. Gregor jäi saani juure ja mina tahtsin metsawahi juurde abi otsima minna. Ma usun, et ma õige tee peal olen; Gregor teadis mulle ükst näitada, kus külgis metsawahi maja on." „Oige tee Viib sealt ülewalt metsast läbi, aga see on koguni täis tuisanud; Teil on see Võimata jala läbi peaseda. Kui Teie lubate, tahan ma hea meelega aitada. Peaks minu abi üksi weike olema, siis lähen ma jala pealt metsawahi juurde." „Kui Teie nii sõbralik oleksite ja metsawahi juurde abi otsima läheksite, siis saan ma Teile selle eest tänulik olema." „Ma ruttan silmapilk finna," ütles ta. „Sa saad mind Vabandama, Raimund. Jällenägemise peale, armuline proua!" Juba ligimasel silmapilgul oli ta metsa sisse kadunud. WerdenfelS oli weel ikka hobuse seljas ja Anna endise koha peal, nüüd jättis ta niisama külmalt Jumalaga, kui ta esite teretanud oli ja tahtis minna. „Anna!" ütleS pärisherra tasa. Ta keha hakkas seda nime neist huultest kuuldes kangest wärisema, ja ta jäi uueste seisma. „Herra von WerdenfelS?" küsis ta Indlal healel. „Anna, see on jälle esimene kord, kus meie töine töisega aastate järel kokku trehwame ja ma ei uskunud mitte, et Sa nõnda külmalt minust mööda minna tahad." Anna ei tõstnud omi silmi mitte üles, kui ta wastas: „Miks peame seda jällenägemist pikendama? See on meile mõlemile piinlik Jumalaga, herra von WerdenfelS." „Kui Sa tõeste minna tahad, ilma et Sa minuga paar sõna räägiksid siis ei taha ma Teid mitte tagasi hoida, armuline proua!" Neis sõnades oli üks rahuline, aga raske ette wiskamine tunda. Anna ei wastanud selle peale midagi, aga ta jäi seisma. Raimund astus sadulast ja ligistas ennast temale, aga see äratas wana waen lust üles. Ta ajaS ennast sirgeks ja jääkülmusega ütles ta: „See oli üks juhtumine, et ma täna siin olen. Ülemal mägede peal on üks raske haige; see oli enne Rosenbergis teenistuses ja tahtis mind weel kord näha. Sellepärast wõtfin ma nõuuks, Gregori saadetusel sinna sõita, muidu —" „Ei oleksid Sa Felseneck'i ligidusse mitte tulnud," õiendas Raimund. „Ma tean seda, aga meie oleme selle kokkujuhtumise juures mõlemad süüta. Sina oled üle tunni aja lossist eemal ja mina olen mitme nädala järele esimest korda wäljas." Anna waatas alles nüüd, aga arglikult pärisherra  otsa, kelle nägu tall wist tõistmoodi ette tuli, kui ta teda meeles pidanud oli, sest ta ütles: „Oled Sa haige olnud?" „EL ole mitte! Sa tahad ütelda, et ma wiimse kuue aasta sees ennast wäga palju muutnud olen? Nõndasama on Sinuga lugu. Sa ei ole mitte õitsew Anna VilmuL, kes mu ees seisab. Sina oled selle aja sees koguni tõisa päiwi ja tunda ära elanud, kui mina, ma näen seda. „Prefident tegi mind suure ilmaga tutwaks," wastas ta ruttu. „See oli tema tahtmine, aga mitte minu walimine, et meie pealinnas elasime." „President! Kui wõeras kõlab see! Ta oli ju Sinu abikaas, Sinu mees, kellele Sa altari ees kätt ja südant andsid. See kõik oli Vilmuti töö! Sellest ei olnud temal küll, et ta Sind minult ära riisus, ta tahtis üht igawest müüri meie wahele ehitada ja selle tarwis oli temale iga abinõuu õige! Mind on ta juba ammust ajast saadik wihkanud ja Sinu õnne järele ei küsinud ta mitte, kui ta Sind wägise ühe meesterahwa kaenlasse sundis, kellel igapäev)  surm ootada oli." Anna oli oma õe ees salganud, et teda selle abielule sunnitud oli, aga fiin ei teinud ta seda mitte; wait olles läks ta üle selle punkti ja ütles: „Ma ei ole Hertenstein'i kõrwal mitte õnnetu olnud ja nüüd —" „Oled Sa lesk." .Ja!" „Sa ei pruugi mitte seda lahutust meelde tuletada,  mis meid töine töisest eemal hoiab; ma tunnen seda isegi küllalt, aga ilmas on tõisa, kes Sinu peale loodawad, et Sa jälle prii oled. Wahest ei põlga Sa tulewast Werdenfels'i omanikku mitte ära, kui ta kätt ja südant Sulle Pakub. Tema käsi on puhas ja mina —" fiin wärisefiwad ta huuled „mina olen tema kosilane." Noore proua nägu awaldas piinlikku kogematust. „Sinu wennapoja? Sa arwad noort Werdenfels'i  baronit?" „Tõeste; ta on Sind Jtaaliamaal tundma õpinud. Ei ole Sa tema armastust weel mitte tähele pannud?" „Ma ei ole seda mitte tõeks pidanud; niisugusest noorepõlwe hullustusest ei wõi ma lugu pidada." „Sa eksid; Paul armastab Sind tõeste. Ta tahtis Sinu pärast kõik maha jätta. Ma arwan kindlaste, et ta ligimastel päewadel Sulle kosja tuleb." „Seda ei aimanud ma mitte," ütles Anna raskelt. „Ma lootsin, et ma temale mitte walu ei saa tegema." „Sa ei armasta siis teda mitte?" „Mina Paul Werdenfels'L?" See kaastundlik imestamine, mida need sõnad awaldafiwad, tunnistas selgeste, et noore proua südames armastuse sädetgi Pauli wasta ei olnud. Seda nägi ka pärisherra ja üks sügaw ohkamine tungis ta rinnust. „Siis anna mulle seda andeks, et ma seda Sinult küsisin," ütles ta tasa. Emir oli wahe ajal wäga rahutumaks jäenud; See kaua tööta seismine ei olnud sugugi ta meele järele, mida ta tampimise ja hirnumise läbi teada andis. Raimund astus ta ligidale ja waigistas teda, käega silitades. Hobune jäi oma peremehe käe all silmapilk waikseks; ta waatas terawate silmadega noore proua poole, kes wait olles puude all seifis. Anna waatas uuriwa pilguga pärisherra peale, kui tahaks ta-lugeda, mis tema näu sügawate joonte sisse kirjutatud oli; wiimaks ütles ta pehme healega: „ Raimund!" Ta pööris ümber, üks rõõmu läige lendas üle tema näu, kui ta oma nime neist huultest kuulis, stis läks aga tema kahwatanud jume jälle külmaks ja kangeks. Ta astus naesterahwa juurde ja hobune sammus kannatlikult järele, ja waatas haledail silmil oma peremehe otsa ning hirnus tasakeste. „Loom armastab Sind wäga," ütles Anna. „Ma olen igapäew kord tema juures, kui ma ka igakord ei sõida. Tema on ainukene ilmas, kes mind armastab!" > „Ja ka ainukene, keda Sina armastad! Sa põgened inimeste keskelt ära ja näitad sellega selgeste, et Sa neid põlgad." „Arwad Sa, et inimeste armastus mind üles FelsenecN on ajanud?" küsis Raimund raske rõhuga. „Küfi oma onupoja Vilmuti käest! Tema on mind inimestest ära lahutanud ja mind üles minu üksildusse ajanud!" „Gregor on Sulle äraleppimisele teed näitanud aga Sa ei tahtnud seda käia." „Ei mitte! Ma tean, mis mull minewikuga wõlgu on aga ühe papi uhkuse ees, kes mind ja minu sugu teutada tahab, ei kummarda ma mitte." „Gregor ei ole mitte uhke. Kõige oma tegude juures täidab ta oma preestri kohut, aga selles wõib ta mõnikord halastamata olla." „Seda olen ma näinud! Ta on mind wande alla pannud ja tema truu kari teeb tema käsu järele. Ma olen inimlikuist õigustest wälja lükatud." „Ja kes on seal juures süüdlane? Gregor, ehk Sinu isemeelsus, millest nii palju muinasjuttust sündinud on? Sa ehitad kõrbliku mägede üksildusse ühe würstliku losst ja peidad ennast sinna iga inimese silma eest. Werdenfels'i ja tema aiade alalhoidmise eest wiskad Sa tuhanded ära, ja lased nad muidu tühjalt seista. Enese ümber ehitad Sa üht wande müüri, mille üle keegi surelik astuda ei tohi ja kõige nende hirmsate juttude kohta, mis Sinust räägitakse, ei lausu Sa ühte sõna. Sa ei hooli neist inimestest, kes Sinu mõisade peal tööd teewad. Mis hoolid Sa fiis nende õnnest ja wiletsusest? Sinu kaljumäe peal ei julge keegi Sinu juurde tulla." „Sa ei tea, mis ma seal ülewal olen pidanud kannatama) Sa ei tunne lõhustiku meelitusi ja kiusatust.  Enam kui ükskord on ta mind enese sügawusse  kutsunud, et seal minewiknga ka äraneedmist lõpetada." Proua von Hertenstein kohkus seda kuuldes ära; aga pea kogus ta ennast jälle ja siis ütles ta endise külmusega: „See on wiimane nõrkuse warjupaik. Mehed peawad oma wõlga tasuma, oma wiga parandama." Raimund ajas ennast sirgeks; ta filmis hiilgas aruldane läike, nagu kustunud tule sädemed tuha alt, aga ta pilk ei awaldanud ühtegi inimliku tundmust. „Siis olen ma Sinu silmis üks nõrk inimene." „Üks unistaja oled Sa, kes mitte päewa walget ei salli, et see tema unistusest rikkaid öid ära ajab ja teda mitte enam unistada ei lase. Ärka üles, Raimund! Jäta seda pimedat unistamist ja auudumift,  mis Sinu wiimaft jõuudu ärasööb! Ma ei uskunud mitte, et meie lahkumine Sind seda tegema sunnib." „Ära räägi mitte nõnda, Anna!" ütles Raimund äritatud healel. „Wihkamist wõin ma kanda, aga mitte ärapõlgamist." „Siis näita, et Sa seda ära ei ole teeninud!" ütles Anna kindlal healel. „Sinu kätte on palju antud ja selle eest pead Sa ükskord wastust andma. Sg pead oma rahwa eest hoolt kandma; astu nende sekka ja katsu neid enesega ära lepitada!" „Arwad Sa seda?" ütles Werdenfels lõikawalt. „See ei ole mitte esimene kord, et ma seda katsun! Ma tegin seda oma isa surma järele; kas tead Sa, mis wana Eckfried mulle wastas, kui ma ta majasse astusin? Ta wõttis püssi warnast ja ähwardas mind surnuks lasta, kui ma weel julgeksin, tema majasse astuda. Nõnda oli lugu igal pool, kuhu ma sisse astusin ja neile abi pakkusin. Nad lükkastwad mind enestest ära ja seda tegi ka mu pruut!" Naesterahwa uhke ja wihane silm waatas enese ette; tall ei olnud midagi selle peale wastata. „ Sellest silmapilgust saadik, kus Vilmut meie armastust märkas, oli tema otsus walmis mõistetud," rääkis Raimund edasi. „Sina tegid tema tahtmise järele ja mind pani ta wande alla. Sa kutsusid mind weel wiimaks kirikumõisa, kus ma Sulle midagi nelja silma all ütelda tahtsin, aga seal seisis Vilmut oma jääkülmusega meie wahel. Oleksin ma üks silmapilk Sinuga üksi olnud, ma oleksin Sind tõeste ümberpöörnud, aga ka seda ei lubanud Sa mulle!" „Et see asjata oleks olnud. Üht ainust asja tahtsin ma Sinult küsida ja üks ainus sõna Sinu suust oleks kõik jälle heaks teinud; aga Sina ei rääkinud seda mitte wälja, ja lõid silmad maha. Sinu waitolek lahutas meid, aga mitte üks wõeras wägi." „Ja mis oleksin ma Sulle ütlema pidanud?" küsis Raimund pikalt. „Ma teadsin, et see kõik asjata oli, niikaua, kui see preester Sinu kõrwal on, kes üksi hukka mõista ja ära wanduda mõistab, aga andeksandmist ei tunne. Sinu keelu wastu katsusin ma Sulle kõik kirjalikul teel ära seletada, aga kolme päewa järele sain ma Vilmuti käest wastuse järgmiste sõnadega: „Anna Vilmut on eilsest päewast saadik president von Hertenstein'i pruut!" Siiamaani oli mull weel ikka lootust, aga nüüd jätsin ma wõitluse maha ja põgenesin üksildusse." Nüüd tuli pikk wahe; Anna seisis liigutamata oma koha peal, kahwatult kui surnu. „Mis mis oli selle kirja sees?" küsis ta wiimaks tasa. „S a k a l a" 1883.