saada tegema. Nn andis siis kuningana Gladstonele üles, uut ministeeriumi kokku kutsuda, mis see ka teinud on. Gladstone on nüüd Inglismaa esimene minister. Tema oli seesinane, kes ütles, et Eüroopa riigid omad käed Türgimaa rahwaste pealt ära mõtaksiwad,  sesUTürgiKülemwalitsus on oma elu otsa elanud ja tema aMÄlstltud weiksed rahwad teeniwad, et nad jälle priid on. Gladstone walitsuse all saamad Euroopa poliitikas ennast mitmed asjad muutma, sest nii mähe, kui ka Berliini kongress seW kasust kinnitas, mis Wenelane oma merega Türgi rahwastele wõitis, niisama  mähe on neistki kinnitatud õigustest ja lubamistest  seiemaale täidetud. Berliini leping on suuremaks  jauks surnuks tähtede koguks jäänud. Näituseks ei ole Montenegro meel mitte neid maid kätte saanud, mis temale Gussinje ja Plaawa asemele Türklase poolt lubati. Montenegrolased ei loodagi, et see asi heaga otsa lõpeb, ning walmistawad ennast sellepärast sõale ette. Kreeka ja Türgi piiri õiendamised ei lähe mitte sammu edasi. Loota on, et nüüd Inglismaa uus malitsus Türklast saab sundima, oma kohust täitma. Üks jagu Inglismaa ajalehta tuletawad Austriale meele, et ta enesele kohuseks teinud, Bosnias ja Hertsegowinas rahu ja head korda sünnitada ja siis need maad jälle käest ära anda. Lord Beaconsfieldi walitsuse ajal näitas Austrial kange nõu olewat, neid maid oma kubermangudeks teha, aga Gladstone ei saa seda mitte lubama. Bosnialased hakkawadgi juba jälle liikuma ja oma õigust pärima, ning hilja aja eest tagasi oli ka weike lahing Türklaste ja Bosnialaste wahel, kellest umbes 500 meest osa wõtsiwad ja kus mitu meest ka surma saiwckd. Sellepärast on siis nüüd loota, et Inglismaa uus malitsus ühes saab aitama, et Berliini lepingut täidetakse ja et mitmed kõwerdikud, mida Beaconssield Eüroopa poliitikasse sünnitas, ära kaduwad ehk ennast õigeks muudawad. Kui meie nüüd omi silmi Inglismaa pealt muiale pöörame, siis leiame, et Inglismaa uus parlamendi walitsemine igal pool ütlemata suurt liikumist on sünnitanud. Nimelt on see sõnum, et Gladstone esimeseks  ministriks on saanud, weiksema rahwaste juures suurt rõõmu ja tulewiku lootust äratanud. Igalt poolt sadab õnnesoowituse kirju nagu wihma Gladstonele  kokku. Seesugust õnnesoowitusi ei tule temale mitte üksi Eüroopast, maid ka Aafrikast (Hollandi talupojad Lõuna-Aafrikast) ja Aasiast (Küprose saare Kreeklased). Waatame nüüd Türgimaa poole, siis leiame seal pilti, mis kellegi silma ei rõõmusta. Türgi malitsus on nagu oma pää ära kautanud, nii et isegi enam ei tea, mis ta teeb. Ühelt poolt käsib ta, mis ta töiselt poolt keelab, ja üks kõrge ametnik teeb seda tühjaks, mis töine korda seadis. Said Pashaa annab nõu, Türgi parlamenti kokku kutsuda, aga töiselt poolt tulewad jälle sõnumed, et Türgi malitsus ringkirja Eüroopa walitsustele saatnud, kus neid üht komisjoni Jda-Rumeelia pärast palub kokku kutsuda, kellele ta oma paranduste plaanid kinnitamiseks ette tahab panna. Konstantinoopolis tehakse Montenegroga leping malmis ja kirjutatakse alla, aga kui seda lepingut täitma hakatakse  ja Montenegro oma maid wasta läheb wõtma, seal läheb Mukhtar Pashaa enne Montenegrolaste tulemist  Türgi sõawäega ära ning Albaanialased wõtawad maad enese alla ja teretawad Montenegrolasi püssi kuulidega. Türklase tallitamisel ei näita plaani ega põhjust olewat, ja kui tal neid ka peaks olema, siis on ommeti tema käed nõnda seutud, et midagi tehtud ei saa, tema riik on, ühe sõnaga öeldud, koost ära lagunemas. Kõige suurem takistus on temal suur rahapuudus. Nii on ta sõawäe moona muretsejatele juba peale 1 miljon wõlga ja peale selle meel 90,000 nael sterlingi liha eest, mis sultani enese palleile on rehnungi peale antud. Moona muretsejad ei luba enam midagi anda, kui nad mitte pea raha ei saa, aga seda ei ole olemas. Tüli PerbiaF Albaanialastega näitab suuremaks  minemltt, lülesiotsa arwati. Need mehed, kes riisudes Serbiamaa piiridesse langesiwad, ei ole mitte rööwlid, waid on Albaania ühenduse soldatid ja sõawäed.  Albaania ühendus on nõuuks wõtnud, neid maid, mis Serbia omale Berliini lepingu järele juure sai, jälle tagasi wõita ja Serbia käest ära wõtta, sest need maad olla, nagu Albaanialased ütlewad, nende omad ja nemad ei lase neid käest mitte ära* riisuda. Albaania sõamehed, kes Serbia peale on tunginud, seisawad Mehemed Bedri Beyi käsu all. Lähem Türgi kommandant saatis neile küll Türgi sõawäge järele, kes neid pidiwad keelama, üle Serbia piiri minema, aga Türgi soldatid heitsiwad Albaanialaste alla ja astusiwad Albaania ühenduse teenistusse. P a ach st Leo XIII. teeb uuemal ajal imekspanemMrväärt  kombel tööd, et paapstide mana läi- kus ja tähtjus jälle tagasi tuleks, ühel kohal katsub ta leppida, töisel ähwardab ta, aga see ei taha heaste enam mõjuda. Igal pool leiab ta wasta-tõrjumist, ning mitmel maal on riigiwalitsuste ja kiriku wahel päris sõda walitsemas, keda kultuura wõitlemiseks hüütakse, sest et seal uue aja waimuharimine wana aja pimedusega oma wiimast jõudu katsub. Seesugust kultuura wõitlemisi näeme Saksamaal, Prantsusemaal ja Belgias, kus riigiwalitsused kiriku wõimuse ja tema abiliste parteide wasta wõitlewad. Kui palju paapst enesest weel lugu peab, seda näeme jälle tema kirjast ära, mis ta 22. Aprillil Prantsuse riigiwalitsuse kätte saatis. Selle kirjas nõuab paapst Leo XIII., et Prantsuse  walitsus omad käsud 29. Märtsist tagasi wõtaks, kellega Jesuiitid Prantsusemaalt wälja aeti, sest paapstil olla neid tarwis ja tema ei wõida ilma Jesuiitide abita mitte läbi saada. Nõnda saab siis Prantjuse wälitsusel  edespidi weel palju wõitlemist kiriklastega olema, kes ennast omas Võitlemises ikka hea meelega kõige punasema mässajatega armastawad ühendada. teemad ka Bonapartlased ikka weel wäga palju tüli ja pahandust. Nii oli Bonapartistlane Godella kohe parlamendi uue nõupidamise hakatusel riigiwalitsuse peale selle üle kaebdust tõstnud, et Algeerias, kus presidendi Grövy wend Valitseb, wäga nurjatu olek walitsuses pidada olema. Waidlemise juures unustas ennast Godella nii ära ja rääkis nii teutawaid ja kõlwatumaid sõnu parlamendi ees, et see teda parlamendi istumisest  wälja heitis. Tema ei tohi nüüd  parlamendi  koosolekul mitte parlamendi istumistest osa wõtta; peale selle jääb ta kahe kuu palgast ilma ja seda otsust kuulutatakse seal, kus teda walitsedi, tema kulu peal, see on, seal lautatakse 200 eksemplari sellest otsusest tema kulu peal laiali. Seesugust zensuri ehk trahwi seadust wõttis parlament alles hilja aja eest tagasi otsuseks, kui Bonapartistlane de Cassagnac sarnatsel  ropul kombel parlamendi ette astus. Sest Bonapartistlaste püüdmine läheb nüüd seepeale wälja, praeguse riigiwakitsusele nii palju takistusi tee peale seada ja seda walitsust igapidi teutada ja halwaks teha, et aga nende partei jälle ohjad oma kätte saaks. Isamaa auu ja kasu ei ole ühtegi, neil on aga üksi Bonapartistlaste kasu eesmärgiks. Omalt maalt. Wiliandis. Häda. Saksamaa kolonistide seas nimelt Saraatowis ja Samaaras, peab tänawu ka näljahäda walitsemas olema. Enamiste on neil kolonistidel wäga wähe maksusi seljas, nad elawad ütlemata priskeste ja toredaste,  sest maad, mis nende käes on, on kõik wäga head. Sellepärast on wäga imekspanemise wäärt, et näljahäda nii ruttu seal lMmust wõib wõtta. Aga see näljahäda näikse üksi waeste seas walitsewat, sest kirikherra Stärkel, kes sellest hädast jutustab ja andeid palub, ütleb, et nõuukamad inimesed küll omi kaaswendi  aidata wõiksiwad, aga lugu olewat nii: „ nõuukamad  lähemad selles waeses ajas imelikul kombel weel rikkamaks ja ei mõtle mitte oma kohuse peale: sa pead oma ligimest armastama, kui iseennast." Meie paneme wäga imeks, et seal mitte niisama nõuukamad inimesed waeseid ei aita, nagu meie maa waldades tehakse. Ka meie maal on tänawu näljahäda  walitsemas, sest rukki tshetwert maksab nüüd mõnes kohas juba 15 rubla ja alla 13 rubla ei ole rukkit wist kusagilt saada. Aga meie peremehed aitawad  omi saunamehi ja waeseid inimesi, annawad neile oma nime peale magasist wilja, kui neil enestel  ei ole ja sellepärast ei näita weel keegi näljahädasse surnud olewat, ehk küll, nagu meie selgeste teame, suur jagu waeseid inimesi muust kellegist ei ela, kui leiwast ja weest. leib on nii kallis, et waesed mingitfugust kõrwalist ei jõua muretseda, ja mitmes kohas ei ole waeste inimestel muud toitu, kui juba paari kuust saani tagasi odra leiba. Meie maal on tänawu paeste iflimeste..seas suur Mda walMmas ja see häda saab suwe poole weel suuremaks mmema. gitus. Meile kirjutatakse Weikse-Jaani kihelkonnast: „Minewal  aastal sai Wõisiku wallas, Ottiste külasse uus ja Nowembri kuul sisse õnnis- pealt näha ja ka seest poolt waadata kaunis  ruumikas ja wiisakas on, ja iseäranis wana koolimaja  kõrwal, mis praegust alles maha kiskumata seisab,  õige toredaste wälja paistab. Et nüüd hädastlikud  koolitarwitused muidugi juba seaduse järele peawad  muretsetud saama, siis pole mull ka nendest mitte pitkemat arutust teha. Üht asja aga pean ma wäga tähtsaks kiitma ja ei taha teda sellepärast ka mitte omalt poolt nimetamata jätta, sest et ta weel mõnele Eesti pojale wõib heaks eeskujuks olla. Üks neist meestest, kes oma esimest õpetust nimetatud koolis on saanud, Tartu linna maalija meister S., kellest ka „ Tartu Eesti Seitung" hiljuti head kuulutada teadis, on oma wana koolipaika weel tänulikus meeles ja auus pidanud. Seda wõime meie selgeste järgmisest loost ära tunda. Märtsi kuul on tema Tartust üht raamatukogu Ottiste koolimajasse toonud ja teda ühes tarwiliku peenikeste tehtud kapiga koolile omanduseks kinkinud. Kapi ukse wälimise külje peal on meie armuliku Riigi-Jsa wäga kenaste maalitud pilt näha. Raamatukogus on kõik tuumakamad ja uuemad Eesti kooli- ja jutu-raamatud leida, mille hulk seal umbes kaks sada on. Selle kingitusega on tema ühe suurema raamatukogule põhjust pannud, sest raamatud saamad õpetuse ehk meelejahutuse nõudjatele raha eest wälja laenatud, ja sisse tulnud kasu eest saab siis jällegi uuemaid raamatuid juure soetatud ja biblioteek sell kombel suurendatud. Maks laenu peale wõetud raamatute  eest on seda mööda, kudas iga raamatu hind kannab ja on see juure antud põhjus kirjas lähemalt ära seletatud. See on tõeste minu arwates üks kingitus,  mille eest ka inimesed, kellesse see mitte lähemalt  ei puutu, kingituse andjale „aituma" ja uue raamatukogule head edenemist soowida wõiwad." —r. Töõliste tänuawaldus. Seesama kirjasaatja  kirjutas,: on kõik ajalehed nii palju pühadest ja pidudest jutustanud, mis meie kõrge Riigi-Jsa auupäewal saiwad peetud, et meie weiksematest  kõrwalistest rõemu - päewadeft õiete kõnelda ei jaksa. Siiski on mull Teile ühest töörahwa auupakkumisest  oma leiwawanema wasta jutustada, mis minu silmist aga iseäranis selle poolest tähtjas on, et ta ka Eesti põllul walMygd wili on. Märtsikuu ,2«, päewa öhwl tuIwHAMLMjUWu töömehed,  enamiste kõik Eestlased, Meleski wabrikust naabri wabrikusse Rõikalle, mõlemate wabrikute peawalitsejale  ja toimetajale herra I)r. B/le tema sündimise  päewaks õnne soowima. Onnesoowijad käisiwad  paari kaupa pitkas reas ja igalühel oli põlew törwalont peus, mis linnast selle tarwis iseäralikult tellitud oliwad. Kui londikandjate rong oma särawate tuledega ja kõlama Eesti lauluga, mida Meleski kooliõpetaja  osawalt juhatas, wabriku herberi ette oli jõudnud,  pidas Meleski wabriku walitseja kõnet, milles ta awaldas, kui palju head seemet herra Id. B. omas 15. aastases walitsuses oma töörahwa sekka oli külinud  ja mille eest nemad nüüd tulnud, temale oma tänu ja auupakkumist üles näitama ja temale ta sündimise  päewaks õnne soowima. Selle peale tänas Dr. B. liigutud sõnadega lühikeses kõnes õnnesoowijaid,  mille peale temale „Ta elagu" laulmisega ja huraa-hõiskamisega wastati. Siis astus rong edasi ja põletas omad ühte hunikusse kokku pandud tõrwa londid lageda platsi peal ära, mis wabriku herberi aknate all on. Siis saiwad tõrwa-lontide punase tule paistel ja muu kunst-tulede lõkendusel weel mõned Eesti laulud lauldud ja lahkeste pgkutud toiduga õnnesoowijate  kehad karastatud. Kui meie selle peale mõtleme, et tee sell korral põhjatu ja meestel edasi ja tagasi kokku 12 wersta maad marssida oli ja rongis  mõnigi wana Hllpea seas oli, siis wõib sest selgeste  ära näha, Ä palM armastus oma ülema wasta neid sundis seda waewa enese peale wõtma. Wäga soowida oleks, et laul aga Meleskis ka edespidi harimist  ja jäädawat kodupaika leiaks." —r. Tartust. Kirjameeste Seltji misel 23. Aprillil kirjutah" Mrtu „Me!d on mitmelt poolt palukud, üht Eesti ajalehtede  kuulutust, mis ka ise oleme wälja õikanud, tähele panna ja nii palju kui wõimalik selle üle rääkida. See on: Eesti Kirjameeste Seltsi eestseisus kutsub 23. Aprilliks kella 10-neks omad liikmed kokku. See kuulutus on paljudele meelepahandust teinud, iseäranis  seltsi liigetele. See on iga seltsi unustamata kord ja kohus, iga koosoleku lõpul liigetega läbirääkida,  millal kõige sündsam aeg on, lähemat koosolekut  pidada. Et see tähtjas asi seltsi eestseisuse poolt üsna meelega maha jäetud on, annab see tunnistust,  et ta üht päewa kokkutulemiseks ära walitsenud on, millal enamiste kõikidel wõimalik ei ole kokku tulla. Kui eestseisus maarahwa elu nagu mööda minnes on tahtnud tähele panna, siis peaks La teadma,  kui tähtjas see päew maa rahwal on ja kui palju tallitust sell päewal põllumeestel, nii heaste kohtade,  kui ka teenrite poolest kodus tallitada on, nõnda el kui sellel Jüripäewal ka kolmepäewa pitkus oleks, siiski ei saaks ta weel küllalt ette lööma, nõnda et era-asjade peale sugugi aega mõtelda ei ole ja pea-