Juba oli kolmat korda kella helistatud ja laudfild, mis siitsaadik laewa oli nõnda nimetatud  „pullwärgiga" ühendanud, sai töömeeste tugewatest kätest kaldale tõmmatud. Kapten seistS ülewal oma kõrge trepi peal ja laskis sealt kamandamise sõnu kõlada, masin wilistaS ja laewarattad keerasiwad ennast kord suure solinaga weeS ruudu, nagu wast mõni tore täkk jalaga kaabib, ja hakkafiwad siis korralikult  liikuma, esite pikka mest, nagu tõrkudes, laew tcgi käänapu jõe keskpaiga poole, ja küttis siis aegamööda oma käiku kiirustades Ema jõge mööda alla. Selsamal silmapilgul kõlas tema laelt rõõmus hurraa! ja pasunate hõiskamine ja peale selle Saksa rahwa kena lauluwiiS: ..Musi i denn, must i denn zum Städtele 'naus," mis ennast kaldale maha jäenud rahwakogu rõõmuhõiskamisega segas, ja nii heaSte laewalael, kui kaldal, sai walgete  taskurätikutega jumalaga jätmiseks lehwitatud,  künni laewakere Hennigi aida kohal kaunis järsu käänapu taha kadus, nii et ainult weel tema korsten ja lipustatud maSti otsad üle kalda taga waatajate silmi puutusiwcid ja mõned tumedad paSsi healed weel nende kõrwu ulatasiwad, kuna ülemistest healtest midagi enam kuulda ei olnud. Aurulaewa lagi aga kihas inimestest ja nende hulgas oli ka üks suur, tubli Peeterburgi  mängukoor, kes Tartu linualiste elawal osawõtmisel paar kontserti oli andnud ja nüid jälle pealinna tagasi läks. Mõned reisijad, iseäranis hõrnemat sugu, waatastwad küll weel waikselt ja wesiste silmadega linna kaduwate tornide poole tagasi, suuremas hulgas aga oli mure oma kehaliku lõbuduse eest tugewam ja igaüks katsus omale aga paremat istumise aset nõutada. Ka Bob'i südant rõhus üks raske tundmus, aga temal ei olnud aega ega rahu ennast oma mõtete woli alla anda. Tema leidis reisijate seast mitu tuttawat ja ka paar seltsimeest, keS kaugel eladeS juba enne kooliaja lõpetust oliwad  luba saanud koju reisida. Silmapilk oliwad laewa lael üks laud ja mõned kokkupandavad  reisitoolid niisuguse koha peale seatud,  kuhu korstna suitS mitte peale ei käinud, ja rõõmus seltskond ringi istumas, kelle seas ka mõned wanemad isandad oliwad aset leidnuh. Warsti läks jutt sorinal edasi ja naljasädemed keerlesivad, nagu Jaani õhtul tulerataStest» Mängukoor, vaimustatud prii joogist, miS temale lahkeste ja rohkeSte sai pakutud ja tema poolt ka tõrkumata waSta võetud, sest et pasuna puhujate kurgud alati põuda näewad põdevat, lõikaS nii lustilisi lugusi, et Ema jõe kallastel Sitsewate aasade peal, kust laew mööda läks, kirjud liblikadgi üksina ja paari kaupa suurema vaimustusega tuult tallama hakkafiwad ja kullerkupud taktis oma kuldseid päid kiigutasiwad.  Nõnda läks sõit lõbusaste Emakese selga mööda alla, kuni laew Peipsi järwe vahutaval  pinnal hallima hakkas ja pari tuulega ka weel purjud aurule abijätkuks üleöse tõmmatud  saivad. Ka see Kalevipoja endine tallermaa  ja kuulsa wõitluse paik sai pea selja taha jäetud, ilma et muistsed tuuslarid ja sarnased õigeid inimesi kimbutavad elukad meie reisijatele  mingi vingerpussi oleksiwad teha nende asemel puutusiwad ainult wagad kalapüidjate  wened ja waluwate purjude varal sõudwad lodjad vaataja silma. Kui laew tükk aega Welikaja jõe künkliSte kallaste vahel edasi oli tossanud, hakkafiwad ka juba ennemuiste  kuulsa ja rikka Pihkva linna kirjud kirikutornid silmaringist waStama ja ikka ligemale  jõudma. Siis vilistas ja huiSkas masin jälle nii jäledaste, et hõrnem sugu sõrme otsad kõrvadesse pistis, rattad jäiwad puhkama ja laew libises viimase hooga pullwargi äärde, kust rattad weel viimast korda järsku wett solistafiwad ja siis waikisiwad. Kütkenduse köied saiwad kaldale visatud, kuS ootav rahwahulk  ennast ettewaatlikult selle eest hoida püidis, et hoolimata laewameestest visatud köied temale mitte otse waSta nägemist ei lendaks. Laew hakkas ennast reisijatest tühendama ja mõne silmapilgu pärast oli ka Bob'il ja tema sõpradel  jälle kindel Põhi jalgade all. (Järg jäeb tulema.) Surnute ärapõletamisest. Meie praegune surnumatmise wiis, et kui inimene ära sureb, saab ta koolja maa fisse maetud, on wana Jsraeli rahwa kombe, mis ristiusu wäljalautamisega kõige Eüroopa rahwade  juures walitsema sai, kuna enne kõik surnud tulega ära põletati. Aga üleültse on see nüidine matusewiiS rahwa terwisehoidmise kohta üks kahjulik wiis, sest et inimesekeha pärast surma ennast üheks hääwitawaks materiaks  ümber muudab, mis elava hingedelle igawiist tõbe sigitab. Ja töiseks saawad muldamatmise viisi läbi ka palju inimesi elawalt  maha maetud. Wäga hirmuS on küll selle peale mõelda, kuda üks niisugune minestanud  peast maetud inimene, kes hauas elusse on ärkanud, peab warfi jälle hirmsal wiisil puusärgis ilma õhuta uuesti hinge heitma! Ärarääkimata kole lugu, mis meile juba selle peale mõteldes werd soontes taretama paneb! Ja niisugused hirmu lood, elusalt maha maetud  saada, on juba mitukorda matuseajal awalikukS tõusnud, aga kui palju ei ole neid teadmataks jäenud, mille haledat sündmust, nii mitmed haua künkad waikselt oma alla warjawad! Selle wastu püitakse nüid uuemal ajal endist matusewiist, see on surnute ärapõletamist  jälle üles wõtta ja edendada, millest siin rääkida tahame. Olgu küll, 'et endine mulda matmise-wiis inetu on, aga siiski peab temast praegust suurem rahwahulk kangest kinni, sellepärast et see neile harjun'd kombeks on saanud ja et ristiusk seda nõuab. Aga weider näitab ta küll olewad, kui meie wähegi selle üle järele mõelda tahaksime. Meie eluajal  armsaks peetud inimene ja kuni surmani ellast tallitatud ja hoitud sugulane ehk sõber saab pärast surma mulla alla pandud, et ta seal pikamifi koledas pimedikus äramädanema peab. Jäte ja inetu! millest meie siin pikemalt rääkida ei taha. Peale selle on weel, kui rahwa terwisehoidmise peale mõtleme, surnute muldamatmine selle wasta üks wäga kardetaw tegu, sest et koolja keha, mis pikamise mullas mädaneb, kõik ümber olewad weed ära kihwtib  ja õhus katku ja tõbe sünnitab, sest ta on nagu üeldud elawatele üks kõige kahjulikum olluS. Kui keegi inimene elawate seas kardetawakS  saab ja kurjategija teed käib, siis tõugatakse niisugune loom seaduse teel töiste seast välja. Ta pannakse wangi ehk saadetakse  tõiSte inimeste hulgast kaugelle ara. Kui aga surm ühe inimeselt ta edasi elamise õiguse on ära wõtnud, mikspärast peaks siis tema koolja weel mõni jalg maa pinna alt kui kardetaw ollus kõigele kahjuks seisma pandama, et ta sealt wett ja õhku ära kihwtima  peab. Surnu mahamatmisega teeme ka üsna üht looduse waõtalist tegu, sest loodus ise nõuab, et koolja keha peab temale ruttu jälle selle materjali tagasi andma, mis ta ükskord inimesele lainanud oli, aga kui ta puusärgiga saab hauda maetud, siis jäeb ta ikka weel kauaks ajaks nagu wangi seisma ja ei saa mitte weel oma looduliku wabadust kätte nagu see tule läbi sünnib, kus ta ruttu ja kiirest laia õhuruumi sisse ruttab ja ennast seal suure ilma materjaliga jälle ühendab. Niisamati nagu ta waim pärast surma suurte walguseriiki Jumala juurde ruttab, tahab seda ka ilmlik materia teha, et ta kõigest wangistusest  waba oleks. Koolja keha äralagunemine, mis mädanemise  läbi wäga pikamise edasi läheb, wõib ju tules ärapõletamise läbi palju kergemalt ja ruttemalt sündida. Kui tuleleekide läbi koolja tuhaks muudetakse, siis saawad ühtlast ka kõik tõbed ja kahjulikud ollused ärahäwitatud, mis endid muidu igast kiriku-aiast rohkest wäljalautawad.  Surnute ärapõletamine on kõige wanematest rahwade usu kombest ja nii wana kui kõige wanem uskgi. Phöniklased antstwad oma surnud tuleleekides päikese-jumalale kui pühaliku ohwrit. Nii oli ka juba wanast ajast saadik see pruuk Jndialaste ja Persialaste juures. Ning hiljemine tegiwad seda ka (Kreeklased ja Roomlased, ja pärast Keltlased ja Slawlased. Ning ka meie Eesti esiwanemad,  nagu Lätti Hinrik tunnistab. Nagu üeldud, ristiusu wäljalautamisega kadus surnute ärapõletamine ja tuli selle asemele muldamatmise  wiiS walitsema, sest et mõned kiriku- isandad oliwad seda kui surnute ülestõusmise õpetuse wastase teo leidnud olewat. Praegust on surnute ärapõletamine weel kui üleüldine rahwa ja usukombe mõne üksiku rahwa juures AasiaS ja Aafrikas leida. Aga siiski ei ole see mõte, et tulde matmine parem ja armsam on, ialgi wõinud igawest unustusse jäeda ega ära kustuda. Nii põleta li siis jälle minema aastasaja lõpul Ameerika kongressi presitendi Henri Laurens'i keha ära ja 1822 a. põletas laulik Lora Byron ja Trelaweney Livorno merelahe rannas oma meresse upunud sõbra lauliku Shelley keha ära. 1799 a. tehti Pariisis seaduseks, et igaühel, kell tahtmine on, olgu wabalt luba oma surnut lasta ärapõletada,  ning anti seks Montmantre mäele üks plats, kus koolja põletamist pühalikult pidi tallitatama, aga warsi sellsamal aastal sai see otsus, kui Bonaparte konsul oli, jälle ümber lükatud. Nüid läksiroad mitu aastakümmet  mööda, enne kui jälle haritud ilmas selle peale mõtlema hakati. Kõige enam on professor Reclam Leipzigis seda oma sõnade ja kirjade läbi püidnud nüidisel ajal elule ajada ja edendada.. Ühtlasi on tehniker Fr. Siemens'i seks waga hea põletamise ahju wälja mõelnud ja walmistanud, mille läbi kõik raskused, mis sell asjal weel ees oleksiwad, nüid täitsa ärawõidetud. Dr. Küchenmeister Dresdenis ja G. Kinkil Schweizis on kõige enam selle ta rivis tööd teinud, nii et selle püidmise poolt nüid üks wägew partei tegewusele  sündinud on. Juba 1876 a. asutati Dresdenis üks koolja põletamise selts „Urne" ja ehitati esimine põletamise ahi. Ka Jtalias on waheajal see kombe head maad leidnud, nii et Roomas ju 1871 a. esimine põletamise ahi asutati ja selle järele ka töistes suurtes linnades seda pindmist edendati, nii et juba 1873 a. seal riigiwalitsuse poolt igale ühele lubati oma surnu lasta ära põletada. Seks on nüid Itaalias pea igas suures linnas põletamise ahjusi ehitatud ja nimelt Mailandis weel 4 tüki korraga. Ühtekokku on üle Itaalia 23 kooljapõletamise seltsi 6669 liikmega  seda toimetamist edendamas. Saksamaal ehitati peale Dresdeni weel Gotha linnas üks põletamise ahi, aga muidu ei annud sealsed walitsused seks mitte palju wabaduft ja et küll walitsused selle wastu panniwad, on see partei siiski suureks tõusnud ja on selle tarwis praegust tähtsad mehed tygewad, nii kui nimelt professor Finkelburg Bonni linnas, professor Wasserfuhr Strasiburgis Elsassis ja Dr. Herzberg  Berliinis. Ka töistes Euroopa maades, on nüid kooljapõletamise seltsi asutatud ja ahjud ehitatud. Kopenhagenis Daam maal on üks selts, kell enam kui 2666 liiget on. Niisamuti on ka Brüsselis, Haagis, Londonis, Pariisis, Stockholmis, Wiinis, Berliinis ja Zürichis selle tarwis seltsid elule tõusnud. Ka Ameerikas on kooljapõletamise ahjusi asutatud,  nimelt New-Jorkis, Washingtonis ja Philadelphias. Kõik see annab meile juba küllalt tunnistust, et tulewikul surnute ära põletamise wiis wistist jälle walitsema saab. ä. D. Mõnesugused sõnumed. Kõige suuremad biblioteekid, mille raamatute arm järgmine on: Pariisis 2,290,000; Londonis Briti museum 1,500,000; Peeterburgis 1,000,000; Münchenis 1,000,000; Berliinis 750,000; Strasiburgis 513,000; Leipzigis 500,000; Kopenhagenis 482,000 ja Wiinis 440,000. Üleültse on Inglismaal 12 suurt biblioteeki 3,296,000 raamatuga; Prantsusemaal 15 biblioteeki 4,528,000 raamatuga  ; Saksamaal 45 biblioteki 11,349,000 raamatuga; Austrias 7 biblioteeki 1,744,000 raamatuga; Itaalias 25 biblioteeki 4,162,000 raamatuga ja Ameerikas 12 biblioteeki 2,805,000 raamatuga. Nii suured on praegu mujal maadel raamatukogud. Seal õitseb waimuharidus  ja wabadus. Mis peame meie Eestlased  selle juures mõtlema?! Kui weike ja waene on meie kirjawara ja kui wähe wõtab rahwast sellestgi osa! Merelained. Kõige kõrgemad merelained  tõusewad põhja pool Atlandi okeanis 43 jalga ja sellessamas meres lõune pool jaus 22 jalga, Waikses okeanis 32 jalga, Kap Horm juures 31 jalga, Wahe meres 14 Vjalga  ja Põhja ehk Saksa meres 13V- jalga. Kõige kõrgem sild maailmas on Ameerikas. See on üks raudtee sild Penn ftlvania maal, mis seal minewal aastal malmis ehitatud sai. Ta on 380 jalga kõrge ja 2000 jalga pith, ulatab üle Kinzua jõe oru ühest kaldast töise. Kõrged majad. Pariisis on lõige kõrgem  maja 9 kordne, Genuas 11 kordne aga Londonis 14 kordne. Wiimsel on 500 aknat ja 130 jalga kõrgust. Üks suur tõstmise aparaat, mis mee jõuuga käima pandud, on sellessamas majas treppi asemel inimesi ülesse ja alla miimas. Tähtsaid mehi, kes ise endid on ära surmanud, on meie XIX - aastasajal kõige rohkem ilmas olnud. Wäga sagedaste on kõrges seisuses mehed, nagu nimelt kuulsad diplomatid ja sõja kindralid ise oma elu ära wõtnud. Need on: Prantsuse kindral Pichegru  (ütle Pisch'grü) 7. Aprillil 1804; Napoleon  I-se marshall Berthier (Berthieh) I.Junil 1814; Inglise admiral Sir George Kemble 23. Juli! 1821; minister Lord Castlereagh (Käjslrih) 12. Augustil 1822; Kontre-admiral  Robert Viceroi 30. Aprillil 1865; Prevost  Paradol, Prantsuse minister, Washingtonis  19.Julit 1870; Austria kindral UchaituS 4. Juni! 1881. Ja minewal aastas graaf Wimpffen ja endine Wene minister Ma korv. Kõige meiksemad inimesed. Praegust reisib üks paar härjapõlmikuid Euroopas ümber, kes Ameerikast pärit. Neid nimetatakse isand Mite ja neiu Millie, kes nagu elusad puppid ennast raha eest rahwale näitawad. Isand Mite kannab kindrali nime, on 19 aastat wana, 22 tolli kõrge ja 9 naela raske. Ta on peene eluwüsidega, elama maimuga ja laheda healega ja kui ta laulu „waht Reini jõe ääres" laulab, siis malgub ta meikestest heledast  silmakestest ssjalik wahmus. Oma kaasaskäia neiu Millie mastu on ta alati lahke ja auupaklik,  miib teda oma käemarrel jalutama ehk tantsib temaga polkat. Millie on 15 aastat wana, 19 tolli pikk ja 7 naela raske. Ta on maga ilusa näuga ja kena käekestega. Nad söömad sedasama toitu, mis tõisedgi inimesed, aga siiski on nad nagu lapsed wäga maiad shokoladi peale. Ühetõisega kaiwad nad maga sõbralikult ja heldelt ümber ja on mõeraste keskel alati nagu oleksiwad nad oma päris kodus. Ais sa nad. Nõnda nimetatakse üht põhja Aafrika rahmasugu, kelle hulgast praegu mitmed mehed Pariisis etendusi annamad. Need inimesed on suure, kuiwetanud ja kondil ise nägudega,  neil ei ole mitte Valutundmist. Nad söömad suure isuga klaasi, pistamad keelest ja silmalaugudest tugewad nõelad läbi, lakuwad kuuma rauda, annamad tulise kiwile suud ja kargamad palja jalu mõega terade peal, nii et meri jalgadest pritsib. Selle juurde lastakse  meel üks käriseja muusika heasti kõlada. Üks Algeria arst teadustab, et Alssanad enne üht keedetud taime mett peamad jooma, mis neilt kõik Valutundmist ära mõtab. Linn ilma naisterahwata. Mongoli mägestikus Hiina maal wasta Wene riigi raja on üks weike linn nimega Mai-matshin, see on EeSti keele kaupmehe linn. Seal linnas elavoad  3000 inimest, aga need kõik on ükst mehed. See lugu tuli seal järgmisel wiisil: Hiina riigiwalitsus kardab, et selles linnas elawad Hiina mehed ehk wõiksiwad Wene naist üle raja kostma minna ja selleläbi saaks eht Hiina „kõrged" kombed ja sugu ära rikutud, sellepärast  on siis seaduseks tehtud, et keegi naisterahvas,  olgu mis sugust tahes, ei tohi seal linnas elada. Hiljuti olla üks Inglane oma kodunt oma tigeda naise wõi tulehargi eest põgenema läinud ja seal linnas wast sovwitud rahu ja pelgu paika leidnud. Kohe warsi olla tema „teinepool", kes tema jälgi taga otsinud ka sinna poole järele tulnud aga ometi ei ole teda linnawahid ja tolliametnikud mitte linna sisse lasknud tulla, waid niisama kui „keeltud kaupa" wärawa eest tagasi saatnud. «dR 6. S kala. 1884 Vastutaja' J. Kõrw