elu raskustest maal nii heaSte kui ühtegi. Arusaadaw on sellepärast küll, kui temal mingisugust ihaldust selle järele ei ole, et rahwa õigused ja wabadused suurendatud  saaksiwad, mis üksi wõitlemise teel wõimalik on kätte saada. Tema on niisama, nagu mõnigi muu raswane linna kodanik, kes üksi nii kaua Eestlane  ligi tahab olla, künni see tema rahu ei riku. EeSti nimi ja Eesti püüdmised, need on temale nagu ajawiite mänguks, millest ta kohe ära tüdineb ja kõrwale lööb, nii pea kui need asjad tema lõunawahe puhkamist rahutoolis segama hakkawad. Seesugused inimesed ei mõista muud hüüda, kuid ikka rahu, rahu ja rahu! Kui nüüd Harry Jannsen otsuseks on teinud, ka üksi „rahuliku tööd" teha, siis saab see mõnelegi mehele täieste meele pärast olema, ja tükati ka terme rahwale, sest et nüüd loota wöiks, et ta rahwa eest Võitlejaid enam ei saa takistama. Aga see lootus näitab siiski natukene tühine olewat, sest Harry Jannsen  hüüab ka wälja: „häda neile!" kes temaga üheS ei käi. Kes see mees siis on, kes nii terwe rahwa ees wälja julgeb hüüda? On ta mõni kuulus rahwa kirjamees? On ta meie rahwa uue aja seltside ehk muu asutuste asutaja? On ta kusagil meie rahwa poliitika õiguste eest wälja astunud ja neid meile kätte aidanud muretseda? Ei mitte midagi. Meie ei tea temast muud, kui et ta J. W. Jannseni poeg on ja oma kooliajal mõnegi rumala tembu ära on teinud. Ja see meeS julgeb rahwa ette astuda ja hüüda: „häda neile!" kes temaga ühes ei käi. Sedawiisi  wöib üksi üks narr rääkida, kellel muud sisu ei ole, kuid et ta iseennast täis on. J. W. Jannsen oli juba mitukümmend aastat otsa meie tahwa seas tööd teinud ja sellel oli siis ka küll õigust ligi rääkida,  kui ka wiimasel ajal tema liginõuutamisest palju ei hoolitud. Aga kui Harry Jannsen tühja widewiku seest korraga rahwa ette astub, tcrwest rahwaft ammugi tuntud töötegijaid kõige sopasemal kombel halwaks sõimab ja ähwardates rahwast enese järele käsib astuda,  siis awaldab ennast siin jälle õige haledal kombel Don Quixote. Rahu, rahu! hüüdmine wõib mõnele mehele küll kõige pealt elu tarwituseks olla, aga elu see hüüdmine iseenesest mitte ei ole. Meile on aga elu tarwis ja pealegi õige tulist elu. „Sakala" püüdmine  on elu, ja sellepärast ei wõi ta ilmaski „ Eesti Postimehe" rahulipu taga ühes kõmpsida, nimelt weel, et„E. PoStimeeS" mingisugusel kombel, ei sõnas ega teuS, üles ei ole tunnistanud, et ta oma seiemaalset programmi muutnud oleks. Sakala saab wanal kombel  tuntud teel edasi astuma ja kui „Eesti Postimees"  ka uuel aastal jällegi ennast tema käigile põigiti  ette peaks seadma, siis saab ta tema sõariistu mehe moodul tunda, ähwardagu ta nii palju kui tahab. Seda arwasime tarwis olewat siin kohe wälja ütelda, et need, kes rahu kõige pealt armastawad, ennast meie elust eemal teaksiwad hoida. Eesseisaw kiri oli juba zensuri kätte ära saadetud,  kui „Eesti Postimehe" 48. nummer meie kätte tuli. Selle numrist näeme, et A. Grenzstein tõeste „EeSti Postimehe" kaasredatoriks saab. Oma programmi  on A. Grenzstein seal ka awaldanud, kust wälja paistab, et „Eesti Postimees" edespidi wähem poliitika leht saab olema, kui rahwa maimu hariduse K edendaja. Seal loeme: „Ta ei püüa wiletsaid elutz  seisusi ja kahetsewat waenu turutrummi käraaa mitte j meel waid M k likul keelel maiaistada ja wähendada." Nagu meie » kuuleme, MMgiwalitsusele kinnitamiseks ette pandud, * et Harry Jannsen ja A. Grenzstein edespidi E. Postimehe  wastutajad redaktorid wõiksiwad olla. Ehk küll Harry Jannsen lehe peremeheks jääb, kellega A. Grenzstein  ühe aasta peale kontrahti on teinud, siiski rõõmustame  ennast üliwäga selle üle, et „Eesti Postimees"  nüüd omast toorest sõimu ja „turutrummi kära" olekust wälja saab astuma, sest A. Grenzsteini seiemaale awaldatud tööd annawad meile seda lootust, et ta üksi asjalikka seletusi selles lehes saab sallima, kus tema sell kombel kaastööline on. Ka „Eesti Põllumees" saab tulewal aastal wälja tulema ja tema kirjutaja saab Paul Undritz olema. Et Harry Jannsen  täitsa Eesti Postimehe toimendusest lahkuks, seda on juba Saksa ajalehtedes õiendatud ja maleks — Dilian di Eesti Põllumeeste Selts /pidaS 30. Nowembrtl rovsolekut, milleft sada seltsiliiget ja wõerast osa wõtsiwad. Kõige pealt tuli see kiri läbirääkimise alla, mis Baron F. Meyendorss  Liiwimaa landraadikollegiumi nimel „Golos'ile" wastuseks oli saatnud. Selts armas ühest suust, et selles kirjas mitmed eksitused olla, millest wälja paistab,  et Liiwimaa landraadikollegiumil meie maa põllutöö asjad mitte õige tuttawad ei ole. Nimelt pani Selts neli punkti imeks: 1) Or- just ei pidada aastast 1868 saadik Liiwimaal mitte enam olema, sest ükski kohus ei pidada seesugust orjuse  kontraktisi kinnitama. Orjust on aga meie maal weel õige laialt olemas ja kui seesugust kontraktisi ka mitte MNonna k,õhtud ei kinnita, kus õiguse pärast kõiki ja talupoegade wahel peab kinnitatama,  siis lastakse neid eeS allakirjutada ehk neid ei ole msagil kohtu ees kinnitatud. Ka seesugust mõisaid on meie maal rohkeste,  kus talupoegadel sugugi kontraktisi ei olegi ja kus ühel aastal renti kolm korda on suurendatud, seda mööda, kuidas wiljasigindus silma paistis. Töistel  kohtadel on talupojad, et omi renditingimisi täidaksiwad,  igaüks 50 rubla kautsioniks mõisaherrale sisse pidanud maksma. 2) Kõik talurendikontraktid  saada kuue aasta peale maha tehtud. Lugu ei ole jälle mitte nõnda, waid meil on küllalt ühe ja kolme aastaseid rendikontraktisi ehk õigem rcndiaegu. 3) Mõisa awalikuid maksusi tulla läbikaudu adramaa kohta 30 rubla, aga talupoegade maksusi paljalt 19 rubla. Siin on aga paljalt see awalik maks arwatud, mis talupojad otsekohe kubermangu mõisnikule  kassasse „kubermangu maksu" nime all maksawad  ja mis taaldri pealt näituseks aastal 1880 23"/2t> kop. suur oli. Kõik töised awalikud talude maksud on aga siin arwamata, nagu näituseks kiriku, jaamade ja kihelkonna kohtuherrade palga maksud, keede jMMmised ja küüdid n. n. e. Näituseks on maksus talu adramaa peal üksi läbikaudu 20 kunm 25 rubla, mis iga talu omanik Lutheruse kirikule  peab maksma, olgu ta Lutheruse ehk Kreeka õiget usku. 4) Kui üksikud talupojad omi päriskohte kallimalt edasi mMssmad. kui neid MMi see seäest, et nad neid kohte selle aja sees, kus kui päriskohad nende käes oliwad, suurelt parandanud  oliwad. Iga päriskoha omanik hakkab kohe oma kohta parandama, kraawisi tegema, uut põldu juure looma ja uusi hooneid ehitama. Kui ta oma enese ja oma perekonna tööd ka ülesarwaks, siis oleks ta oma kohta mõne aastaga ehk mitme tuhande rubla eest parandanud, kuna ta aga paljalt oma raha minekut  ärwab ja enamiste uksi seda edasimüügi juures koha-hinna juure lööb. Sellepärast ei wõi keegi ütelda, et meie maade hinnad sellepärast parajad on, et talupojad  edasimüümise juures oma kohtade eest enam raha saawad, kui ise andsiwad. Suurem jagu meie talu püriskohtadest on ütlemata raske mõla koorma all, mis alles siis awalikult ja elawalt silma hakkab paistma, kui wiimased maksutärminid kätte tulewad, kus mõnigi peremees oma wara jälle enese käest saab äraminema nägewat. See oli Wiliandi Eesti Põllumeeste  Seltsi otsus, kus sada päriskoha omaniku ja rentniku koos oliwad. Peale selle pidas kooliõpetaja Laane kõnet aja õigest tarwitamisest ja J. Järw töise kõne tööst ja auusast töömehest. Mõlemad kõned saawad edespidi Sakala lisalehes trükitud ja sellepärast ei ole meil siin tarwis, nende kõnede sisu pitkemalt üles arutada. Uusi seltsiliikmeid tuli jälle 24 juure. Peale seltsi koosolekut saiwad mõned kindad ja sukad enampakkumise teel ära müüdud,  mis mõned neiud Eesti Aleksandri kooli heaks oliwad kinkinud. Need asjad oliwad natukene peale 7 rubla wäärt, aga nad tõiwad Aleksandri koolile 22 rubla 67 kop. sisse, mis andjaid küll wäga peab rõõmustama. Kaks paari kindaid kingiti ikka jälle tagasi, künni ligi kümnekordse müümise teel paarkümmend  korda nii palju sisse oliwad Loonud, kui nad wäärt oliwad. < Pärnust. Mõni sõna Pärnu laulupeust. Selle meile^U^W^W^Lmwersiteedi  peal õpetatud mehest ja auustatud kaastöölisest äri, mis meie awaldamata ei wõi jätta, ehk küll „ Endla" seltsi poolest weel üht seletust selles asjas ootame. Endla selts saab aga nüüd oma seletust lühemalt wõima teha, sest meie kirjasaatja on juba tähtjamad asjad kõik ära nimetanud. See asi on aga nii tähtjas, et meie rahwas tema kohta täit selgust peab saama. Kiri on nõnda: „Tänawu Juuni kuus leidsime Eesti ajalehtedes rõõmustawat kuulutust, et ka Pärnus 22., 23. ja 24. Juunil laulupidu saada ära peetud. Kuulutuse all seisis «pidutoimekoM." „Pidutoimekonna" kuulutuse järel andis selts^X teada, et temal „ Pärnu maakonna sugust tegemist ei olla. Selle järele kuulutas jälle nõnda nimetatud „pidutoimekond", et „ Endla" selts olla pidu lubakirja tagasi wõtnud ja pidu pidada sellepärast pidamata jääma, ning lubas oma protokolli  awaldada. Seda „toimekonna" kuulutust „Endla" seltsi kohta tegi nimetatud seltsi eestseisus koguni tühjaks ja andis selge sõnaga seletust, et „Endla" selts oma lubakirju „pidutoimekonna" käest mitte tagasi ei ole wõtnud. Nii oli asi, kuidas ta ennast Väljastpoolt awaldas; seestpidised waielused ja olek on rahwale seiemaale täitsa tundmata. Nüüd on aga „ Eesti Postimees" wiimastes nädalates mõned sõimukirjad awaldanud, kus „Endla" seltsi ja C. R. Jakobsoni süüdlaseks tehakse, et Pämu maakonna laulupidu olla pidamata pidanud jääma. See ülekohtu tunnistus ajab mind sule kätte wõtma ja järgmist asjaliku seletust  andma, et kõikidele silma paistaks, kes süüalune on ja kuidas asjad seisawad. „ Endla" selts wõttis mullu aasta Detsembri kuus nõuuks, aastal 1880 meie armulise Riigi-Isa juubeli aasta pidamiseks ka Pärnus üht laulupidu ärapidada. Seks saatis ta palwekirjad ja pidu programmi  Liiwimaa kubernäri herra kätte. Laulud ja muusika tükid saiwad „Endla" seltsist ja Pärnu maakonna  laulu- ja muusika-kooride juhatajatest wälja walitsetud, ning nende laulude kallal hakati ka tubliste  tööd tegema. Lubakiri riigiwalitsuse poolest tuli juba Märtsi kuul „ Endla" seltsi kätte, et Pärnus üht laulupidu, „Pärnu Eesti laulupidu" nime all pidada wõib. Et nüüd kõik ühel meelel tehtud ja toimendatud saaks ja ühendus walitseks, kutsus „Endla" selts Pärnu maakonna kooride juhatajad kokku, et nad oma kooride otsusi teada annaksiwad, kuidas pidutoimekonda ära tuleks walitseda ja seda walitsemist  käsile wõtaksiwad. Nagu „Endla" seltsi juhatajad  midagi ilma seltsita ei teinud, nii armas „Endla", et ka maalt koorijuhatajad üksi seda saaksiwad tegema, mille tarbeks neile koorid woli oliwad annud. Suurem jagu koorijuhatajatest ei olnud aga seesugust ajawiitust tarwis arwanud olewat, et koori otsust oleksiwad teada püüdnud, maid koor oli neil paljas kari, keda nad oma tahtmise järele arwasiwad sinna ajada wõiwat,  kuhu ise tahtsiwad. Et „Endla" seltsi käes lubakiri  oli ja tema ka kulude eest pidi waStama, sellepärast  päris ta koosolekul enesele mõnd tarwiliku eesõigust.  Koori juhatajate suurem hulk aga ei täitnud seda „Endla" nõudmist, maid lubasiwad siis kohe koost ära lahkuda ja laulupidu pidamata jätta. Ja ommeti oleksiwad ~Endla" selts ja tema president seda eesõiguse usaldust küll ära teeninud. Kalli asja pärast andis „Endla" siis ka järele ja ei pärinud endale enam mingisugust eesõigust. Siis walitsesiwad kooride juhatajad „pidutoimekonna" ära, kus muidugi jälle kooride tahtmisest ühtegi ei küsitud, maid juhatajad  walitsesiwad enamiste iseennast „toimekonnaks." Selle toimekonnas oli ka „Endla" seltsi president, kus temal üks heal oli, nagu töistel. „Endla" selts tahtis ja lubas kõik toimetada ja teha, mis iialgi pidule tarwis läks, et pidu-ajal kõik heas korras oleks olnud. „Pidutoimekond", kelles tummade koolmeister  Eglon ja kihelkonna koolmeister Kibe, kes õp. Bergwitz'i juures Pärnus elas, päämehed oliwad, tahtsid aga kõik ise üksi ära toimetada, nii et „Endla" seltsil selle piduga mingisugust tegemist ei pidanud olema. Ehk küll „Endla" seltsile lubakiri oli antud ja temal õigus oli, pidu juhatamist tükati enese käes pidada, siiski andis ta ka nüüd hea asja pärast järele ja jättis kõik „toimekonnale" üksi toimetada. Selle „toimekonna" roomaw ja orja-waim awaldas ennast eesmalt kohe seeläbi üles, et ta omi istumisi Pärnu Saksa klubi saalis ära hakkas pidama, et seeläbi „EeSti" seltsist eemale ja temale wõeraks jääks. Töiseks pidasiwad  nad kõik nõuud Saksakeeles, nii et üksikud koorijuhatajad,  kes Saksakeelt ei mõistnud, midagi aru ei wõinud saada. Kolmandamaks walitsesiwad „toimekonna"  liikmed omad „armsad õpetajad" kõnepidajateks  laulupeule, nii et siis Wändra, Pärnu ja Audra kirikherrad Sokolowsky, Bergwitz ja Kählbrandt kõnepidajateks  walitsedi. Suure waewaga sai weiksem jagu toimekonna liikmeid tõisa nii kaugele sundida, et ka vr. Weske ja M. Suigusaar kõnepidajateks nimetadi. Seda pidi wiimastele toimekonna liige Kibe kohe teada andma, oli seda aga, nagu ta pärast ennast wabandas,  ära unustanud. Jaani kuu jõudis kätte, kus pidu ära pidi peetama, aga pidu wasta ei oldud „t oime konna" poolt midagi ette walmistatud. Kõik läks nõnda edasi, nagu tahaks „toimekond" üht häbisammast  Eesti nimele walmistada, mis „ Endla" selts kartusega pealt waatas. Kui siis wiimaks „pidutounekond  lse oma loaga ka weel riigiwalitsusest nnmtatud prduprogrammi muutis ja laulupeule pealegi uue mme pani: „Pärnu maakonna laulupidu" (wist on rnglwalitsuse kinnitatud nimes Eesti sõna liig hirmus toimekonna silmas), seal kutsus „Endla" president  selle seltsi kokku ja andis teada, kuidas asjad „pidutoimekonnas" seisawad. See lugu toimekonnas pani seltsiliikmeid wäga mõtlema. Kui siis üks seltsiliige  ühe „pidutoimekonna" liikme ütelust: „Nüüd on tulepomb Endla seltsi wasta walmis!" ka weel seltsile teada andis, seal tegi „ Endla" otsuseks, eesseiswast laulupeust mitte osa Võtta ja awalikult seda kuulu-