Eesti kangelase kaebtus! Oh häda, häda, häda mulle Nii kaeban kurwa meelega - MiS, kõrge sõber, koStan sulle, Kui aru nõnda nõuad sa: »KuS on mu haud, mu wiimne ase Oh wasta mulle, isamaa! Sa wandfid tr.uu'ust: „Ei ma lase Su surma paika sõtkuda!" Sa nutsid kõrge LaewaS waatis Mind hauda kandes kätte peal, Sealt minu waim sind kodu saatis, Ta elab praegu siin ja seal. Ja nüid, nii ruttu wöerad tuuled Mu armu puhund merelt, maalt, Oh nüid nv ruttu wandjad huuled, On peitu läinud Eesti-raall! Sa seisad sõnata ja norus Ja kurwalt minu haua ees: Kas seda sinu mäel ja orus Sull õpetasin elu sees? Ma tõstan tähte keskel nuttu, Ma kaeban koidu, eha a'al, Et unustand mind wäga ruttu Mo õed ja wennad muistsel-maal. Õed, wennad arkage weel üles, Oh igawesekS arkage, Siis rõõmustan ma taewa süles Ja rahu saab mu põrmule!" A. Reinwald Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. XIII. Eberhard Wellenheim oli parast selle, kui isaga esimese  aru ära pidanud, kindlaste nõuuks wõtnud, pikema reisi peale minna, et sellel teel hõlpsamine Reginast eemal wõiks olla. Tema armaStas ikka weel oma naest, ehk selgemine ütelda: ta armastas.teda enam kui iialgi enne; mida enam naene temast eemalle hmdis ja mida uhkem ja kättesaamatam  ta temale oli, seda suuremaks kaswis Eberhardi armastus. Wiimaks arwas Eberhard ometi arusaama, et Regina teda äraleppimatalt wihkas, et ta teda kuS iial wsis pölgaS ja oma noorust ja õnne tema läbi ära petetud  nägi olewat. Regina oli Eberhardi sellepärast põllganud, et ta teda uhkeks Vedelejaks pidas, aga tema psllgtus sai karistuse  witsaks, miS Eberhardi tööle kihutas. Ja sellest ajast, kui ta tööd hakkas tegema, oli töö temale armsaks seltsimeheks saanud. Töö õpetas teda nüid hoopis töisest seisupaigast oma abielu peale waatama. Kuna ta enne lühidelt ja lihtsalt oma abielu ,uutmoodi liiki arwas ja puuduwat õnne öösise kõrtsi sõbrade killast ja jooma seltsimeeste seast püidiS otsida, ehk ta küll Reginat armastas, siis oli töötamine  teda nüid koguni Viisaka mõtetele juhtillud, nii et tema Regina abielusse heitmist nagu suuremeelelist tegu, nagu määratumat ohwert tähele hakas panema, mida noor neiu kanges enese" ärawõitmises kindlaSte otsuseks oli teinud, et Melitta poolest ärawõetud päranduse kapitali tema mehele seeläbi jälle tagasi tuua ja palawalt armastatud  sõbra wiimist soowi täita. Nüid tuli temale meele, et ta Reginat õnnes läikiwal  palgel Shweitsimaal ilusa nooremehe kõrwal oli näinud, kes teda oma kihlatuks tähendäs, tenta ei Võinud enam pikemalt kahkleda, et Regina seda nöörimeest oli armastanud, aga pärast õnnetuma testamenti awamist kõik sidemed selle nooremehe ja enese wahel katki kiskunud, et siis lesele mehele kätt anda, mida ta enese tingimata kohuseks pidaS. KaS tema, Eberhard, omakasu pindmises ja kangekaeluses  nii kaugele tohtis minna ja noor naest sundida oma elu enese kõrwal ära lasta närtsida? Ei! Temal oli Vaimu suurust töise «vabakslaskmiseks küllalt. See raha summa Pis nacne temale oli toonud, pidi naesele jälle saama tagasi antud. Aga temal ei olnud seda jõuudu Reginale ise Vabadust pakkuda. Tema armastas oma naest liig palawalt ja kartis ennast walu pärast sagedaste hulluks minewat, kui ta möödaniku peale tagasi mõtles, kuidas elusaatuS temaga kurjaSte oli mänginud, kui ta temale Regina kätte oli toonud, keS nüid Jumala ja maailma ees tema oma, aga siiski tema südamelle täiesti wõeras oli. Aga ennast temast lahutada ja kõik seadeldused Regina enesega rahulikult läbirääkida. see käis üle Eberhardi jõuu; tema andis sellepärast isale vma otsust teada ja palus isat seda enese nimel Reginale kuulutada, kuna ta ise ümber tahtis rännata. Aaubanõuunik ei tahtnsid ega wõinudki poega tagasi hoida, eks tall olnud juba ammu töise südame lugu küllalt selge, aga wastameelt wõttjs ta lahutamise käsu wastu. Eberhard reisis ära. äkui ta aga oli lootnud, et wahctawad mõjudused, elukoha muutmised ja mitmesugused toimendused teda ettesäetud  märgile lähenialle wiinud, siis oli ta ennast raskeste petnud' tebia naese kuju käis igal pool ta kannu! ja kiusas teda taga, nii et ta temast kuidagi lahti ei saanud. Ja ime! , otse wiimane lahkumise etendus  tuli ikka uueste Eberh irdi meele. Tema oli seekord esiosa uskunud, et naene meelega tema eest körwale oli hoidyud ja walusa südamega tahtis ta wiimased lahkumise neiu Redneri kätte jätta, kui ta weel enne ärareisiaust Melitta pilti tahtis waadata, kes elus temale midagi ei tHendanud ja siiski pärast surma tema elu oopis ümber jõuums muuta, siis tundis ta Regina riiete kahinast ära, kes v»el iial esimesest õhtust saadik, mill ta temale elumaja naitas, jalga tema kambrisse ei pistnud. Ja tema uskus Kellel silmapilgul Regina näust awaldust lugema, mis tema südamele nagu magus mõistatus  oli, mis tema südame wärisema pani, aga see oli silmapilk jälle kadunud, teutust kuulutasiwad uhked huuled ja kalk oli Jumalaga jätmine, et Eberhard kahtlema hakas, kas ta ka õiete asja oli Mnanud, kaS ta ennast petnud ei olnud? Ja siiski ei wõinud ta ära unustada, et Regina ise tema juure oli tulnud, mingi asi kudistas tema hingesse,  et see samm kõigest põllgawast külmusest hoolimata siiski üks lähenemine Regina poolt oli. Ja kui suure põnewusega ta isa käest wastust ootis! künni wiimaks kiri tale kätte jõuudis; siis wärisesiwad muidu nii kindlatO käed pitserit lahti murdes; otsus oli tehtud; Regina oli pakutud lubaduse wasta wõtnud! Isa saatis Reginast allakirjutatud kirja temale tagasi! Suure kiirusega kiskus ta ümbruse lahti; katki rebitud  kirja tükid lendasiwad ümbruse seest laiali. Isa kiri oli kaasa pantud, aga lühikeste sõnadega: „Regina ei wõtnud Sinu pakkumist wasta, tema kiskus kirja neid sõnu üeldes puruks: ,See on minu wastus/ Ma saadan kirjatükid Sulle kätte." Eberhard suges ja luges, need wähe sõnu näitasiwad  tema mõistusele liig kõrged wõi sügawad olewat, ikka ja ikka korrdas ta neid uuesti, siis pani ta kaks kätt silmade ette ja istus kaua liikumata paigal, kui ta nad wiimaks eest ära wõttis, hiilgasiwad tema sõstrestlmad  iseäralikult. Tema jõuudis jälle pealinna tagasi, tema süda oli teda wägewaste Regina juure tõmmanud, keS töist korda tema omaks sai; aga ta laks esite isa juure ja tahtis Reginat teraselt tädele panna, kas see ka tõeste, nagu isa temale oli tõendanud, tänini kõik pakutud õnnesoowid tagasi oli lükanud. Wana inimene wõis kergeste eksida, aga tema armastusest teritatud silm ei wõinud iial petta. Nii oli ta teada saanud, et Regina sellel õhtul laulis ja tema heale iga härrandlik toon wäriscs Eberhardi  südames ja äratas seal wastakaja! Eberhard oli kontserti saalist laulu lõpul kohe minema läinud, ta ootis, must mantel seljas, oma maja ees naese kojutulekut; Regina tuli, aga mitte üksi, temal oli noormees saatjaks kaasas, ta tuetas lõkerdades ja lõbusat juttu westes nooremehe  õla najale; Eberhardi südames wõitlesiwad kadedus ja walu, noormees läks otsekohe minema; aga Eberhard arwas lambi walgusel selle nooremehe ilusa pruunika näu sellesama olewat, keda ta Shweitsimaal Regina kõrwal oli näinud. Kui Eberhard meeleheitmisel isa juure tagasi läks, ei lasknud ta ühendamisest ja kokkuleppimisest enam sõnakestki  rääkida; kui Regina lahutamise tagasi lükas, hea küll, siis nõuudis tema seda ise. Kaubanõuunik püidis temale äraseletada, et tõelik suusõnaline läbirääkimine naesega, esimene ja mõistlik samm oleks, mis ta mitte astumata ei tohiks jätta! Hektor oli töisel hommikul graf Wallbecki ja kahe pealikuga natuke linna puiestiku tagumise otsa jalutanud, mille järeldusel mõlemad isandad kerge haawadega tagasi tuliwad, Wallbeck sai vrõega haawa puusa sisse, mis teda mõneks nädalaks teenistusele kõlbmatuks tegi, tema oli ratsawäe pealik, ja Hektor sai kerge haawa pahema käewarre külge, mis teda käimises ei takistanud, aga näuft wähe kahwatuks tegi. WaSta õhtut ruttas ta Regina juure, tema teadis, et Regina sellest kaksikwõitluseft märku sai ja hirmul oli ja tõttas teda waigistäma. Kui Regina Hektori sisse nägi astuwat, teretas ta teda südamliku rõemuga; ta istus tema kõrwale ja nad ajasiwad kaua aja taga jälle lõbusat juttu. Regina röemus nägu ja hele naeratamine oliwad neiu Rednerile nii uued asjad, et tema Regina külmuse saladuse wõtit arwas leidnud olewat; ja fiiSki kõneles Hektor suure waimustusega omast magusast Maryst ja küi pia ta tagasi minna lootis. Regina naeris nii hooletult, et ta mitte ei kuulnud, kuida eestua uks tasa lahti wõeti, ka töine uks tehti laht:; Eberhard seisis ukse peal. Tema põsed oliwad kuhwatanud, aga ta silmad heitsiwad leekiwaid wälkust kohkunud jutustajate peale. Regina oli püsti karanud, tuline puna käis ta armsast segasest näust üle, ta jäi liikumata paigale, ükfi uhked huuled wärisestwad. Tummalt ja siiski nii rääkimas waikuses oli Eberhard  mõne silmapilgu kibeda põlgtusega paigal seisnud, siis astus ta tagasi ja läks kambrist wällja. „Kes see oli?" küsis kohkunud Hektor. „Isand Eberhard Wellenheim," ütles neiu Redner tasakeste ja hirmuga. „Minu õemees?" hüidiS Hektor imestades. Nii ruttu ja ootamata on ta tagasi tulnud? Ma otsin ta sedamaid wällja!" Ta läks kambrist wällja; aga. Eberhard oli oma kambrisse pugenud ja laskis teendri läbi wabandada, et tema kellegiga ei wõida rääkida., Hektor jättis Regina terwekS ja lubaS töisel hommikul  uueste tagasi tulla. Ka Regina oli oma kambrisse pugenud, ükst neiu Redner lipas kartlikult ühest kambrist tSise, temal oli teadmata, kas Eberhard teda mitte nende aSjade pärast wastutama ei pane, millest tema nii ilmsüita oli. IluS, sellge talve hommik oli käes) puhaS sinine taevas võlvis elama linna kohal ja kinni lükatud akande eesriiete läbi tungis kullane päikse paiste wargsel viisil Regina kambrisse. Aga tema isi oli tõsine ja sügavais mõtetes. Sinised silmad näitasiwad täna harjumata avaldust,  nad hiilgasiwad niiskelt walatud pisaratest; ta nähti rängaste ühe otsuse kullal wõitlewat; wahel sulaS teutaw uhkus kokku pigistatud huuldel imeliseks maheduseks, wahel liikus jälle nagu põlgtus tema näu ioondes. aga warSti hõiskas uhkus õrnema tundmuste i jälle uhkeid joonest ja põlastavat „Kas ma tohin sisse tulla?" „Tulge!" hüidis Regina kärsttmr. Seltsi neiukene oli wäga kohkunud, tema näust paiStiS suur ahuStus. ~Mis on?" küsis Regina valjuste. „ Midagi, mitte midagi, aga —" „Aga?" kordas Regina harjumata häkiste, „fiiS rääkige  ommeti!" „ Isand Wellenheim —" „Minu mees!" hüidis Regina ägedalt, läks aga isi näusi punaseks, kui ta nägi, missugust muudatust need paar sõna, mis ta tänini iial ei raatsinud ütelda, seltsi neiukese juures sünnitasiwad; „kõne!ge ruttu, neiu Redner, mina ei ole täna hommiku mitte kannatlik!" „Seda ma näen," waötas töine mõnitavalt, „aga see on ommeti ime, et isand Eberhard küsida laseb, Teie teda nnid vastu võite võtta, tema soovib Tei kõnelda!" Tema ütles iga sõna rõhuga ja lisas siis t juure: „Jseäranis sellepärast, et tema oma teendrit on keelnud kohvrist wällja pakkida, sest et ta täna ära reisib!" Regina oli näu kõrvale pöörnud, ta tõmbaS keste hinge, valged põsed oliwad surrnu karwalise kramplik värin käis ta sihvakast kehast läbi. Aga tema heal oli kindel kui ta koStiS: ..Ütelge minu abikaasale, et ma teda ootan!" Reiu Redner läks, aga ta oli veel enam koh nud, kui tulles, täna üteldi: ,minu mees, minu kaasa/ mis see pidi tähendama? , Reginal oli mustjas-sinjne hommiku kleit seljaS, unS tema valge juukste ja kahvatanud põskede ilu veel suurel mõedul ülendas; veel ei olnud tema paksud juuksed korrale seatud, segaselt rippusivad nad korratuma wihuna piha pealt alla; ta oli väsinud, öö läbi valvatud uniSte silmadega imeline ilus. ... . Tooli leeni najale tuetadeS ootas ta püftjalu oma meest. Mõne minuti järele lükati eesriie kõrvale; Eberhard  seisis tema ees. Ka tema näu peal olivad uneta öö jäljed. Regina ei liigutanud ennast, ta ei läinud tSisele wasta, waitolles ootas ta jutu algust. Ka Eberhard seisis silmapilgu sõnata, nagu oleks temal raske seda ütelda, mis ta ütlema pidi, aga ta koguS ennast ja ütles: ~Teie olete mind lubanud, Teid Teie kambrisse teretama  tulla, see on suur lahkus, Regina!" 5 2. Sakala. 1884