Eesti luuletajale A. Reinwald'ile. Eesti laulik Jumalate sugu On sind jootnud püha luule wäel; Sellepärast taewalikku lugu Mängid kulda kand!'el meistri käel. Kaugelt nägid Eesti elu koitu, Juba kannel käes Sull helises) Nägid Sakalaste waimu wSitu, Hüidsid: „Unest üles iga mees!" Wõtsid wiifi, Sinu kandli kõla Wastu kajas Eesti südamest, Sinu laulu waimu leekiw õla Tõstis ka weel langen'd wendi unest. Mangi weel üht kulda kandli lugu, Laulik, seda palub Eestimaa Künni kutsub Kõrgemate sugu Oma taewase Sind mängima. F. N. saanus. Esimese naese testament. Eesti keelde kirjutanud Jüri Reinwald. X. Regina oli tuhinal ja kaunis waljuste kõnelnud, ehk ta küll teadis, et Eberhard tema selja taga oli ja wiimase kui sõna kuulis ja otse sellepärast lisas ta weel meelega naeratades juure: «Isand Roden, Teie teate küll, kui osawaste Göthe oma Faust'i ütelda laseb: Mis Sina pärind oma isadelt, tee tööd, et see Su omaks jäeb/ Enese teenitud leimatükk, mida mees naesele pakub, piaks naesele kallim olema, kui kõige ilusam ehe ja piaks naist kindlamine mehe külge sõlmima, kui kõik tõutuse wanded! Waadake, see on minu usutunnistus! Waadake julgeste elusse, auns wõitlemine leiab ikka auusat tasumist!" Graf Wallbeck astus nende juure. Mii tõstseis sügamas kõnedes?" küsis ta naljatades. „Kas Teie kuulsite, mis ma praegu isand Rodenile ütlesin?"  küsis Regina pilgates. „Ei, mu kullakene!" „Kahju küll, ma oleksin seda Teile soominud!" Selle pidu järele tulimad weel aeg ajalt mitu töist, aga kui nende otstarbe paari rahwa kokku-lepitamine oli, fiiS jäiwad nad etteseatud märgist hoopis kaugele; Eberhard  ja Regina oliwad töine töisele niisama wõerad, nagu oma laulatamise päewal. Pärast seda pidu läks kaubanõuunik oma poja juure, selle tubadesse. „Ma pian Sinuga rääkima," alustas ta juttu, „nSnda ei lähe asi enam edasi! Sina lõped päew päewalt  ikka enam ära ja oled weel inimese wari! Mina lootsin, et seltskonnad ja pidud Teid töine töisele oleksiwad  ligistanud, aga neist ei tulnud midagi tulu! Siis katsu seda töisel teel! Mine reisima! Ehk on lahutaw kaugus Teie ühendamiseks kõige parem abinõuu; mina annan Sinule soowikirjad mitmesuguste tähtsa kaubamajade jaukS kaasa; reisi aasta ehk kauem, nagu Sa isi näed ja himustat. Eberhard kuulatas kurwalt ja waitolles isa kõnet; wiimaks tõstis ta pea ülesse. „Ma tänan Sind, aga ma tean weel töist nõuu ja seda katsun enne ära. Wöta mind oma kontorisse ja lase seal tööd teha, nagu oma kaubaselli! Mina tahan kaubaasjandust õppida, nagu Sina seda oled õppinud, waewaga ja hoolega!" hüidiS wanameeS waljuste, „Jumal õnnistagu Sind selle nõuu eest! Kas see wõimalik piaks olema? KaS ma julgen loota, et see rõõm minule weel osaks saab? Minu ainukene poeg saab ka ühtlasi kaubamaja  peaks, nagu see alati mu südamlikum soow on olnud. Tule mu südame külge poeg!" Ja wanakene lautas käed laiali ja rõhuS poega soojalt rinna wasta. Sellest päewast saadik tegi Eberhard wirgaste tööd; tema läks töistega hommiku wara kontorisse ja lahkus sealt alles lõuna ajal; Regina ei teadnud tema uuest tegewusest midagi, ta nägi teda minewat ja tulewat, ilma et ta pitkemalt tema tegewuse järele oleks küsinud, tema pidaS ju teda rikkaks wedelejaks, kes isa warandust ärapriiskas, ja see oli Regina meelest läila. Nõnda oli terwe talw aega mööda jõuudnud; kewade  tuli kätte ja Regina läks neiu Redneriga linna ligidale suwemajaSse elama. Ta ei teadnud mitte, et Eberhard selle otse tema jauks korrapärast ära oli ehitanud.  Siin oli kõik waikne ja üksik, siin oliwad päewad  nii pitkad ja Reginal küllalt aega järele mõtelda; weike aed oli warSti otsalt otsani läbi waadatud, lilled ruttu kastetud, kudumisest ei olnud Reginal himu, raamatud  ei annud temale ka tõsist rahu, nõnda fiis tuli, et ta mõne nädala pärast ajawiitekS omas kohwriS ümbersoris,  milleS mõned ülikonnad alles puutumata paigal oliwad, tui temale korraga üks ümbrus päewapildiga näppu puutuS; ta tundis enese jumistamist, ta wahtiS kaua tõsiselt ja uuriwalt seda pilti, fiis wahtis ta arglikult  enese ümber, kas waest mõni muu tema toimendust ei lüüraks ja pistis fiis pildi hoolega põue warjule. Suwemaja ümber olewa ilusa rohuaia tagumises otsas oli paksust mets-wiinapuudest warjatud lehtmaja, sinna sammus Regina. Seal wõis ta rahulikult oma mõtteid kujutada ja arwamist arutada, seal ei seganud teda keegi, sest wiinapuu oksad oliwad endid wäga tihkeste kokku palmitsenud ja osalt läwegi kinni matnud, nii et waewalt kedagi inimest sealt oleks teadnud otsida. Regina oli jälle pildi wälja wõtnud. Ta tuetas pea käe najale ja langes sngawa mõtetesse. Korraga kuulis ta sammust. Liiw robises. Kas neiu Redner teda jälle wälja oli nuuskinud? Ta pani pildi kiireste warjule. Suur kogu kujutas muSta warju lehtmaja läwele. Eberhard seisis tema ees. Regina läks näust tulipunaseks) ta wahtis kohmetudes  töise otsa. „Kas mina siis nii jälk loom olen, Regina, et minu ootmata ilmumine Teid Teie üksinuses nõnda ära wõlb hirmutada?" küsis noormees pahaselt. „Kohutanud on Teie häkiline tulek mind muidugi!" ütleS naene endise rahuga, „nimelt sellepärast, et ma Teid pealinna rõõmude maitsmisel kibedaste ammetis arwasin  olewat!" Eberhardi ihust käis külmawärin läbi. „Mina tulin Teie käest järele kuulama, kas Teil siin üksikus paigas aeg igaw ei ole?" „Teie olete wäga helde," tänas Regina pilgates. „Aga Teie mitte," ütles Eberhard pahaselt; „Teie tulete meelega waimusurmawa igawuse kätte üksi sellepärast elama, et mõni tükk aega minust eemal olla. Mina ei taha ka nüid Teile koormaks olla, aga mina ei suuda seda ärakannatada, et Teie wangi elu elate! Ma tulin Teile ühte soowi ette panema!" Regina waatis ergult ülesse. Noormees laskis silmapilguks pea norrgu ja oli wait, siis aga waatis ta elawail mustil silmil ülesse naese otsa ja ütles: „Teie wõite pealinna tagasi minna ja lõbusaste elada, mina lähan reisima, wõib olla pooleks, wõib olla terweks aastaks! Ct minu ligiolemine Teile liig ränk on, sellepärast teen ma Teid sellest wabaks." Ta jäi wait. Regina tegi liigutamise läbi tagasi tõrjuwa tähenduse. Ta oli suures waimu ärituses. „Teie olete minu plaaniga rahul?" küsis Eberhard haruldasel wärisewal healel. Regina laskis pea norrgu ja ei lauusunud mustagi. „Teie ei wasta minule?" päris Eberhard tungiwalt. „Kunas Teie teele lähate?" küsis Regina wastuse asemel. „ Nädala pärast," kostis noormees jälle karedalt. „Siis Teie lubate, et ma homme linna tagasi lähan; maailm ei pia mitte ütlema, et Teie omast naesest lahus elate; kuni ärareisimiseni jäen ma Teie juure!" „Ia Teie tahate maailma mõnitamisele tõeste nii suurt ohwert wiia?" küsis Eberhard põlastawa naeruga, „mõtelge seda suurt julguStükki enne heasti järele!" Regina ajas ennast uhkeste sirgeks. „Maailma ees olen ma Teie naene, ja maailma ees ei jäe ma selles aSjas iial Teie wõlglaseks!" Weikses lusthoones oli nii kitsas ja palaw, Regina süda tuksuS nii waljuste, km tahaks ta lõhkuda. . . Ta astus Eberhardist mööda jalgtee peale, aga kadedad oksad, mis lehthovne ust warjasiwad, oliwad omad pitkad käed ilusa, sihwaka keha ümber mässinud, nagu tahaksiwad nad teda piinlikus wangistuses omalt poolt ka weel kinni hoida, ja üks pitk haljaS oks langes ta paksu juukste peale ja hoidis kullased, hiilgawad narmad oma säbara käpadega kinni. Reginal oli küll kerge neist oksadest lahti saada, mis tema õlafi ja käewarsi wangistasiwad, aga juukste wabastamine näis tal wõimata olewat. Eberhard nägi ta asjata waewa, oli nagu wiibiks ta temale appi minna, siiski astus ta ligemale, pööris silmad ilusa juukste pealt kõrwale, mis tema sõrmedele nii armsad ja pehmed oliwad ja peastis naese kütkest lahti. Regina punastas ära. Mina saan aru küll," ütleS ta haruldasel äritusel, mis tema alatise rahuga mitte kokku ei sündinud, „ma saan aru, et Teie kodust wälja ihaldate ja seeläbi seda asja ära tahate unustada, mis Teid koormab; Teil on aega küll ja wõite seda oma tahtmise järele kuida tahte surrnuks lüia, see on ükskõik, kus Teie ta ärawiidate!" Wiimased sõnad ütles ta nähtama pilkamisega. „Mina kahetsen seda taga, et ükskord küll aeg oli, millest Teil õigus nõnda kõnelda on, Regina, aga seekord reifin ma meie kaubatoimenduse aSjus, seekord on nii tähtjas asi toimendada, mida ükst kaubamaja pea ehk tema poeg wõib tallitada!" „Teie ei ole aga kaupmees ja ei ole kaubaaSjandusega  millaski tegemist teinud!" hüidis Regina pilgates. „Ei Regina, Teie isi ei ole millaski minu töö ega tegewusega tegemist teinud, muidu Teie teaksite, et ma wiimase aasta hommikust õhtuni oma isa juures tubliste tööd olen teinud ja ma loodan wiimaks wana auuwäärt Wellenheimi nimelist kaubamaja ise juhatada!" Noor naene oli hinge kinni pidades ja kohkudes kuulatanud. Eberhard, kes tema teadmise järele muust kui lulli löömisest ei teadnud, oli tööd teinud, tubliste tööd teinud, tema ei olnudki üleannetu wcdeleja, nagu töine enne arwas; altkulmu, wargsel wiisil luurates wahtis Regina oma mehe otsa, kui mehine ta oli, kui tõsine ja mõtterikas  ta lai, walge otsaesine musta kahara juukste all; ta oli kahwatu, aga täitsa rahuline. „Et Teie maailma arwamisi omale mõedupuuks tarwitate, siis wõin ma küll homme Teile wankri järele saata?" küsis Eberhard pilgates ja lisas enne minema minekut: „Jäege terweks, Regina," weel selle juure. Ta kummardas kergelt ja laks lehtmajast minema. Regina wahtis temale järele. Eberhard ei olnud temale jumalaga jätmiseks kättki annud, nagu ta enne alati tegi; Regina wiskas uhkelt pea selga ja katsus hoolmatalt naerma hakata, aga see ei läinud seekord tema ammugi harjunud huuldel mitte korda. Regina oli linna tagasi läinud. Ilus kannikeste kimp oli tal tuas laua peal ja täitis kogu tuba magusa lõhnaga. Suwe ajal oliwad kannikesed aruldased asjad, aga Eberhard, kes neiu Redneri käest teada oli saanud, et Regina kannikesi üle kõige kallistas, ei hoolinud ühestki waewast ega otsimisest, et neid kewade lapsukesi oma abikaasa kambrisse kanda. Rõemuga ujutas Regina oma nägu lõhnawa lilleõiede  sees, ta pani muisutades huuled nende peale ja hingas hea meelega kallist lillelõhna enese sisse. Kes oli temale seda ootamata rõemu walmistanud? keda pidi ta selle õnne eest tänama? Neiu Redner oli mõni tund enne teda koju jõuudnud; wast oli tema lillekimbu  kinkinud, wõi —? õhendaja puna käis Regina kahwatanud põskedest üle, ei, ei, kuidas ta nõnda rumalaste wõis mõtelda, tooja ei wõinud keegi muu, kui tema ai olla, kes ikka nii lahke ja armuline oli. Reiu Redner astus sisse. „ Selle lillekimbu eest pian ma küll helldet isand Wellenheimi tänama?" küsis Regina. „ Isand Wellenheim andis lillekimbu selle kindla täheldusega minu kätte, et ma seda Teie kambrisse pidin wiima. Kas need kannikesed ei ole kaunid? Ja temal oli nii palju waewa netd muretsedes!" Regina ohkas ja pani lillekimbu käest ära. Lilled ei lõhnanud enam. Kodune elu läks jälle wanal wiisil edasi; Regina nägi Eberhardi üksi perekonna söömalaual; õhtu kulus tal oma kambris kirjutuse laua juures tööd tehes är<?, mida neiu Redner üsna kohkudes Reginale teada andis. Nõnda jõuudis teelemineku päew kätte. Noorik oli heile õhtu oma abikaasale pealse kaudu reisimiseks õnne soowinud, ilma et ta seda jumalaga jätmiseks pidas. Hommiku kaebas ta peawalu ja neiu Redner pani ka suure hoolega tähele, et noorik palavikulises  ärituses oli, et tema heal wäriseõ ja ta silmad iseäralikus niiskuses hiilgasiwad. Regina ei olnud kambrist jalgagi wällja saanud, tema iötus wahelite kätega ja näis iga wähemat healt kuulatawat, nagu ootaks ta kedagi tulema; aga ta kuulis ainult, kuidas Eberhardi suured reisi kohwrid wankri peale tõsteti ja paigale seati; ta süda oli ütlemata kärsitu, ta astus suurde saali. Neiu Redner tuli tema juure. „Mina toon Teile isand Wellenheimi poolt wiimaseid  terwisi," ütles ta, „tema ei tahtnud Teid, et Teie haige olete, mitte segama tulla, ka arwas ta, et Teie teda heile jumalaga olla jätnud." Regina läks näust walgeks ja punaseks, sõna lausumata  astus ta Rednerist mööda ja wõttis Eberbardi töötua  ukse lahti. Tema waate langes suure õliwärwi pildi peale, mis taga seinas rippus, eesriie, mis seda alati kattis, oli kõrwale lükatud, Eberhard seisis pildi ees ja waatis, nagu näha, suurel liigutusel seda nägu, mis hellat musta juukstelist neiu pead kujutas. Naesterahwa siidi riiete kahin äratas ta sügawaist 49. Sakala. 1884