Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhu?en'i järele ümber pannud M. PLdder. XIV. 12. Jowani warakammer. Jowan, kübar sügawalt üle otsaesise tõmmatud, lai rind lühikese, põlwini ulatawa kasukasse maetud, sammus maja alumises korras oma külalise eel pika pimeda käigu läbi ja seisatas wiimaks ühe keldri luugi ees, kelle praud isegi laterna tule walgusel waewalt näha oliwad. Lühikese raud wõtmega tõstis tema luugi üles, wõttis laterna jälle kätte, kummardas ennast augu üle ja andis tule Wiktori kätte, keS wõeralikult alla mustawa haua sisse waataS. „Olge nii head, tulge minu järele!" mtles Jowan, tema käest laterna jälle oma kätte wõttes, kui ühe kitsa, järsku alla minewa kiwi astemiku ülemise astme peale oli oma jalgu tuetanud. „Siin all pole midagi karta; ainult ettewaatamist on tarwis!" Sellega kadus tema ära ja Wiktor ronis ikka sügawamasse  wajuwale tumedaste lõkendawale tule kumale ' taga järele. Jääkülmus tuli tema peale ja tõmbas tema rinnad kokku. Tumeduste kõlafiwad tema juhi rasked sammud kalju põranda peal. Kui Wiktor alla oli saanud, nägi tema ennast ühes ruumikas, loodud kalju wõluustikus olewat, mille terawa kandilistest seinadest vest tilkus, mis üle jalgade aluse nirisedes, tahwlikiwi kalju pragude wahele nõrgus. „Teie näete," ütles Jowan jutu otsa üleS wõttes, kuna tema ettevaatlikult ja hoolitsedes oma seltsimehe sammusid valgustada püidis, „see on üks maa-alune käik, üks neist koobastest, mis meie mägestikus mitte harvaste leida ei ole. Waewalt küll oleksin mina oma maja siia töistest eemale ehitanud, kui minule mitte see koobas, see käik siin, suuremat varju ei oleks tõutanud, kui mina linnaS oleksin leida võinud. Ainult vaene inimene on siin maal werekaanide eest julge, mis meilt üdi kontidest wälja imevad. Siin ei ole ühtegi inimese elu, kellel mingi wäärtnst oleks, ühtegi warandust, mis mitte selle päralt ei oleks, kellele vägi on antud, teda töise käest ära kiskuda. Siin see koobas on minu elu, minu warandus.  Siit käib tee ühe kalju prau wahele, ühe kuristiku  sisse, mis Dshumajasse wiidawa kitsa mäetee all on, mis ise all pool järsku kõrwalist seina vinta-vänta üle kaljude käib. See kuristik wõib küll mitu tuhat jalga sügaw olla; ükski ei leia selles hauaS selle tee otsa üles, sest siitsaadik ei ole weel ühegi inimese jalg sinna alla astunud, ja siiski on wõimalik sealt alt kalju nukkisid mööda teeraja ääre peale ülesse rynida, ehk küll see tee wäga järsk on. Kui ma ettewaatlik olen, stiS ei pia mudir mind mitte nii HSlbsaSte oma kuist saama; aga tema on kawal rebane, tema ei ole weel ühtegi wiletsuse sisse saatnud, ilma et ta temale enne silmakirjaks oma kõige meelitavamat sõprusi oleks ülesnäitanud.. Jowan sammuS wahwaste eel. Koobas lõppes ühes kitsas wõlwitud kaigus, milles siin ja seal teravad kalju servad tee peale ulatasiwad. „Wmtke oma ette, isand! Suur, kõige wägewam ehitaja-meiSter, keS selle koopa on loonud, ei ole just mitte kõik ühesuguse hoolega teinud; aga ma tänan teda siiski. Mina näitan kõik, et Teie ise teed-leiakfite, kai meile midagi piaks juhtuma, enne kui meie oma asjatalitusega  korda oleme saanud. Siin näete ka seda ust, mis meid taga-ajajate eest warjab, kui tõeste meie põgenemine  piaks tähele pandud ehk äraandja läbi teada antud saama." Tema lükkas wana, kangeste roostetanud, raSke raud plaadi kõrwale, kummardas ennast kitsamaks minema koopa suu üle, kust ainult kummarkil wõimalik oli läbi peaseda, ajas end siis jälle strgeks ja astus siis kõrwale loodud võlvistikusse, laternat kõrges hoides, et walgus kaugemale paistaks. „Waadake, isand, fiin hoian mina, mis ma vaevaga  ja väsimata tööga olen korjanud. Pasha wahtidel on terased silmad, ja meie piame weel hoolsamine walwama,  kui nemad. Kui minul Markot ei oleks, siis oleks minul küll raske olnud, neid petta, sest jämeda Mustlase särgi all ei otsita mitte Jowani usalduse meest... Waadake, seal need kastid, nad on täidetud Austria tukatitega  ! Mma wsiksin kõige suuremat kasu saada, kui ma ainult seda rahahinna wahet Donau jõe ja Kuldse sarwe wahel tahaksin oma kasu püidmiseks tarvitada, aga mina ei tohi hiilgavat kulda näidata, kui ma ei taha, et mudiri sulased minule warSti kaela tulevad. Marko aitab mind üks ehk ka kaks korda aastas; mis ma omale kaubaajamise varal saan ja paigale» panen, seda talitab tema minul alla Donau jõele laevade peale, ja minu kauba sõber töisel pool kallast saadab kõik Wiini linna panka. Jumala õnnistus asub küll nähtawalt minu käe töö peal, sest ma korjan palju mära, aga minul ei ole temast ühtegi rõõmu; mina pian selle õnnistuse ära peitma, nagu ülekohtune oma wargust." Jowan awas ühe kasti töise järele. Remad oliwad kõik ääre tasa münditud kullaga täidetud. Tema astus ühe töise, weiksema kasti juurde, ja sellest särafiwad kõiksugused  imelikud kallid kiwid. „Mis Teie siin näete, tuleb töiselt poolt mägestikku,  ka töiselt poolt Kuld sarwe. Minu kauba-ajajad otstwad neid künni süda Pärsiamaalt ja toowad neid salaja minu kätte kõiksugustes mundrites, Mustlaste, sahkerdajate  pudukraami kauplejate, kerjakate ja derwish'ite *) näu!. Nemad ise saamad sest weel suurt kasu ja ostawad  oma kaupa ewnniste wahekauplejate läbi suurtsugu meeste harem'itest *-*).. » See on kõik, isand, mis minul Teile näidata oli!" Sellega pani tema kastid kinni ja sammus jälle edast, ühte töist raudust awades. „Sealt poolt on minu wara julge," ütles tema enese ette näidates. „Kuristiku kallast mööda Teie näete seal koopa suus walguse heli paistwat ei wõi keegi alla ronida; ükski ei mõtle ka selle peale, niisugust katset teha. Kui meid tagaaetakse, siis annab meile see uks kõige wähemalt nii palju aega, et meie oma paljast elu peasta wõime." Jowan oli koopa suu juurde aStunud ja walgustas kuristikku. Wiktor nägi enese ees kalju seina, mis piaaegu  otse püsti üles läks ja tema peal kaöwawa wõsastikuga  kaetud oli; terawad kaljunukid ja weidraste loodud  mügerikud raudkiwi kühmad tegiwad küll wöimalikuks seina mööda ülesse ronida, aga kõrgemale, kui film ulatas, tõusis tema taewa poole ja ülewal tumendasiwad alla rippuwad wõsad ja wäätkaswud kuu walgust, mis waewalt alla haua põhja paistis. „Meie oleme walmis, isand!" ütleS Jowan tagasi pöördes. „Teie tunnete nüid minu maja, wõib ehk ka olla, minu elu saladust. Teie wõite wahest arwata, et ainult häda mind sunnib, Teile nii palju usaldama, ja Teil wõib selle juures õigus olla, sest siin maal ei usu keegi töist, sest et igaüks ainult töise hukatust otsib ja, paraku, ka leiab. Siin ei ole ühenduse waimu, ei truudust ega tõtt, ainult wale ja pettus, äraandmine ja kelmus asub meie keskel, kõige kõrgemast rahwast künni kõige alatumani, ja kui Teie küsite, mispärast mina siiski weel siin wiibin, miks ma mitte ära ei lähe, siis ma ei wõi salata, et kasupüidmise himul suur wõimus minu üle mille wasta isegi minu lapse palwed ilmaaegu wõitlesiwad, künni" Jowan õhkaS südame põhjast „lugu wiimaks nõnda juhtus, nagu see tõisiti ei wõinud olla. Rikas läheb ainult selleks rikkaks, et ta wiimate oma kahetsejate ohwriks langeb; rikas mees on kurjategija nende filmis, kellel midagi ei ole ehk oma waranduse ära on pillanud... Ja nüid, isand, läheme Marinka juurde tagasi! Ma tahan homme kõik tema põgenemisele walmis seada ja ta ei pia mitte tühjade kätega minu juurest minema, kui tema ka, nagu Jumal tahab, ainult mõneks päewaks minust lahutatud saab olema. Enne aga ärge pange pahaks, isand, see ei ole mitte umbusaldus  minu poolt, sest ma annaksin Teile ennemalt kõik, mis minul ilmliku waranduse poolest on enne pia te Teie minule püha wandega tõuta ma, et Teie seda waest last kaitsete, et Teie temale midagi halba ei tee, sest Marinka on sõnakuulelik, ta on üks kallis kiwi, nagu töist ei ole olemas; tema täidab minu soowi, ja Teie nägite, et ta mitte ei nurisenud, kui tema minu tahtmist  kuulis." Waikides astus tema wõlwistikku tagasi. Wiktor astuS tema järele ja mõtles selle üle järele, missugust weidrat elu rikas mees sell maal pidi elama. Marinka istus wahe ajal Marko wasta töisel pool õnnetuma Selwa surnukeha. Tema sosistas sada palwet selle waga kannataja hinge ühenduseks, kes ommeti mitte kui päris pagan ei olnud surnud, sest Marinka ise oli teda õpetanud Jumala ja püha Neitsi sisse uskuma, ilma et Marko teda keelnud oleks. Maru tuul, mis wiimsel puhul weel ülewal mäe peal tugewates tammedes oma mässulugu lõpetas, kõlas koledaste tema palwete wahele. Marko kõssitas risti pandud jalgadega põranda peal. Ta käed seisiwad wagust rüppes, ta walge habe oli rinna najale langenud, silma lauged oliwad kinni wajunud. Aga tema ei uinunud mitte; ta iStus pimedaid plaanisid aududes. Tema Mustlase-hing ei tundnud ega auustanud seda Jumalat mitte, kellest ta oli kuulnud noort peretütart  oma lapsele jutustawat, ja mis tema südames kees, oli wiha ja needmine. Nõnda istus tema alles, kui päikese esimesed kiired lumega kaetud mägeStiku tippusid punastas. Kõik oli waikne tema ümber. Ta tõusis püsti, nagu uimastusest ärkades. Tema nägu oli just kui kirjutuS-nahaks kales- tanud, süga wa te kortsudega kaetud palge oli päewatanud, rSuge tähtedest rikutud ihunaha all tuha karwaline, tema silmad oliwad sügawaste koobastesse wajunud ja nende weered nagu merised. Sõnalausumata kummardas ta end oma hingetu silmatera kese üle ja nüid, ainult üks silmapilk, tõmbusiwad  tema näusooned. Ta kummardas end weel sügawamine,  pani mõlemad käed surnu silmade peale, mis alles lahti oliwad ja kalgilt nagu waimu-filmad wahtifiwad,  ja wajutas siis tardunud lauged wägifi kinni. Kummarkil ja oma jalgu wedadeS läks tema majasse  ja tuli ühe jämeda, halli linaga tagasi. Tema astus diiwani ette, lautas lina laiali, tSStis tardunud surnukeha ülesse, sängitas tema lina peale, kattis koolja kinni, wõttistema tugema käega õlale ja kandis üle tasase aasa Mustlaste telkide poole. Maru oli orus suurt häwituse tööd teinud, suured oksad oliwad murtud ehk laiali pillutud, lahtised kiwid oliwad suure maru wäel kaljude otsast maha aetud ja laukile üle oru põhja weerenud. Tshatred, wõi telgid, oliwad nagu maapinnalt pühitud, ja ainult maa sisse löödud waiad ja tule ase tunniStasiwad weel leerikohta. Nõuuta seifis Marko tema ees. Tema oli surnud lapse oma hõimkonna kätte anda tahtnud, teda nende abil mulla põue matta, aga kuri ilm oli kõiki üleSse metsa peletanud, kus nemad sagetikkudest ja koobastest warju oliwad otsinud. Marko pani oma kalli koorma, mis hoolega kinni oli kaetud, maha; tema ise kükitas riSti pandud jalgadega  tema kõrwale, ja nõnda istus tema küll tund aega, kui äkitselt üks raugenud heal, mis kalju nõlwast kõlaS, teda sellest mõtteaudumisest äratas. „Marko," hõikas tema naene sealt ülewalt, „keda sa otsid? Tshatred on maha murtud; meie rändame hommiku  poole, kus Inglis ja Prantsus on Bashi*) ei läbe enam siin seista, ta loodab töisel pool jõge head saati saada." Marko andis sõnalausumata temale märku, alla tulla ja orawa osawusega ronis wana moor kaljude pealt maha. „MiS sull seal on?" küsis wana moor hooletult kinni kaetud kompsu peale näidates, ehk tema küll aru sai, et see üks surnu oli. „Meie laps!" koStis Marko. „Pasha on teda poolsurnult  uulitsa peale wisata lasknud. Kutsu minule abi siia, sest minu käed on liig wäsinud, ehk wõtke tema enestega kaasa ja matke tema sea! ülewal metsa, sest kalju on kõwa ja töö saaks siin tühine olema." Ükski joon wana moori ilmast ja tuulest närtsitatud näu peal ei awaldanud wähematki kaastundmust. Ta wangutas pead. pomises paar sõna ja plaksutas käsi, kuna tema hambita suu kulli heledat wilet kuulda laSkis. Alumised kalju järgud ha kkastwad korraga tõmmudest kogudest kubisema, kellel räpused särgid seljas ja. laiad püksid jalaS oliwad; arwata tosin Mustlase poiSsa ja tüdrukuid kargasiwad alla ja asufiwad ringi mõlemate wanakeste  ümber. Ei räägitud seal kuigi palju. Maha raiutud  puuoksadest walmistati raam, surnu pandi tema peale ja wana moori saatusel kadus rong ülewal metsa warju. Marko oli kaua neile taga järele waatanud. Siis pööris ta, ikka niisama waikides, koju poole tagasi. Keegi ei tulnud temale alumistes ruumides wasta. Tema laks tasakeste läbi maja, üle õue, sulastest ennast eemal hoideS, kes juba oma töös oliwad, astuS ühe poolpimeda ruumi sisse, milles põllutöö ja maja-tarwituse riistad alati hoiti, otsis sirpide ja nugade hulgast ühe pooltõise jala pikkuse, laia Bosnia nua wälja, läks luisu-kiwi juurde, ihkus seal nõnda, et terasest sädemad särtsatafiwad ja higi ta otsa eest jooksma hakkas. Meeleheaga tõmbas tema küinega  üle nua tera, katsuS kästpideme kindlust ja pistis nua wiimaks wöö wahele. „Ma tahan gospodin Jowanile ütelda, et tema mind mitte taga ei otsi, kni mina täna, ehk ka homme weel mitte koju ei tule," pomises tema oma habemesse ja läks eeskoja poole tagasi. „Ega temale wanast Markost enam suuremat abi ei saagi, sest et selle käewarS ainult ühe toimetuse tarwis weel kindel ja tugew piab olema, ja selle ühe eest saab ka tema mind tänama. Minul ei ole enam elu, sest saadik, kui ma oma hinge olen kautanud!  Ma ei tahagi enam elu! Wõtku nad teda! Mina pasha timukaid ei karda, tema aga piab oma enese timukat kartma! " (Järg jäeb tulema.) *) üks selts islami usku munkasid. *Koda, milles islami usku naesterahwas peetakse Jesuiiti-ordust. 11. Sada korda seati meile seaduste seletamise juureS, kui ka lugemise raamatutes, mis meie kohuse järele lugema pidime, ordu alustamine nii silmade ette, kui oleks Jumal usupuhastuse segaduste ajal kirikulle selle läbi ühe uue tue annud. On ju tuttaw, et selle ordu püidmine pro- *) Peamees, 21. Sakala. 1885