Sakala 44. Wikaudis, 4. Rowemtribm pSewal 4880. UI. aastakäik. Poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht. Wastütaja toimendaja ja väljaandja C. R. Jakobson. Sissekord. Poliitika leht. Eesti Postimees. 11. Poliitika ringwaatus. Omalt maalt. Wiliandist: Uus postmcister; kõrtside hulk. Pärnu maakonnast: 25. õnnetu surm; 19. Veebruari mälestuseks. Tartust: Öiendused: kringli sõda. Tallinnast:  Eesti ajalehed; käsitöö kool; mana aja eest wõitteja; uskmata Toomas. Haapsalust: Kõrge kingitus. Riiast: Suure mere kalapüüdmisest;  tulekahjud. Peeterburgist: krahw Loris-Melikow; Tckkintfid;  Rahukohtu seadused. Helsingist: Rahwa arm; Helsingi suurkool.  Moskwast: Suur maru. Pensa kuberm.: Hirmus tulekahju. Poltaawa kubermang: Maamut. Kuulutused. Lisaleht. Jgawene Juut. Isamaa ja armukese eest. X. Mis head ja kasu toomad meile linnud? 111. Nalja Mart ja Kalja Pärt. Kirja wastused. Eesti Postimees. ii. Ä)mas wiimases numris näitasime, mis meile Eesti Postimees süüks on annud ja kuidas see „süü" sugugi süü ei wõi olla. Meie rääkisime seal alles tema kirja esimesest poolest 39. sees, millest ka weel täna edasi peame jutustama. E. Postimees paneb seal meie pattudele weel ühe suure süü juure, see on: Sakala olla „Sakslaste adwokadiks" heitnud. Meie lugejad saavad imekspannes küsima: kus seda Sakala teinud on? Meie ei oleks seda ka mitte teadnud, kui meile seda E. Postimees ära ei oleks seletanud. Asi on nii: Eesti Postimees näitab estte, kuidas Sakala igameest laimata, kes Jakobsoni mitte üle kõige ei tõsta. Tema ütleb selle peale: „See on selge minul, see on selge ka sadadel töistel mõistlikutel meestel." Siis kirjutab ta aga kohe edasi: Mis tühja ja häbistavat  pärdiku pussi on ta weel hiljuti oma Sakslaste adwokadi tükiga ära teinud, et kõik Saksa lehed teda pilkavad, kus ta nagu sandim sant nende uste taha kerjama pugenud, ehk küll enne neid alati sõimanud ja süütanud." Siin näeme siis jälle, kuidas E. Postimees  seda Sakala peale tunnistab, mis ta ise on. Sakala oli näidanud, kuidas Harry Jannsen Eestirahwast  wõeriti teede peale awateleda tahtis, selle eest laimab ja sõimab teda nüüd Eesti Postimees kõige nurjatumal kombel, kus kohe mitu valet ka appi võtab. Wale on, et Sakala Sakslasi kunagi sõimanud, sest kui ta üksiku Sakslaste nurjatumaid tegusi nimetas ja trahvis, siis võib seda üksi E. Postimehe seisukohast sõimamiseks nimetada. Wale on ka, et Sakala „Sakslaste  uste taha kerjama pugenud." Kes õiguse eest kostavad, need ei kerja mitte; üksi need kerjavad, kes raha eest seda õigeks käänawad, mis wõeriti on. Weel on viimaks wale, et Sakala kunagi „ Sakslaste adwokadiks" heitnud. Kui Sakala seda tõeste oleks teinud, siis ei saaksiwad teda mitte Saksa ajalehed selle eest pilkama. Sakslaste eest adwokadiks heitmist nimetab  Eesti Postimees „häbistawakS pärdiku pussiks." Wist laseb ta sellepärast omas ajalehes, kes jo päris Sakslaste adwokat on, nii sagedaste oma pärdikut mardikuga sopa-juttu ajada. Nii ei ole siis Eesti Postimees oma esimese poole kirja sees oma kaebdustega muud näidanud, kui seda, et ta Eestirahwa vastaliste poolt on. Tema sõnad on aga nii jesuiitlikult peenikeselt ära seatud, et kirjutaja  osavust selles tükis tõeSte imeks peab panema. Ta räägib asjadest, mis ta ise ei usu, nagu räägiks ta kantsli pealt. Wiimaks võtab ta ka põrgut ja igavest  hukatust appi ja näitab kätega wehkledes, kuidas Kurat kui mõiraja lõukoer ümber jookseb ja kõiki neelata püüab, sest ta ütleb: „Wähem mõistlikud ei ole weel mitte kavalast Pettusest täieste aru saanud, pettusest, kus jo kawalaste ikka ette maalitakse, et Sakala otse Eestirahwa elu ja Jakobson ainus Eestirahwa eest võitleja. Aga ka nemad saavad omal ajal aru saama, kuida Sakala meie rahvale kahjuks ja häbiks on ja mis ühe õige ajalehe rahwa kasu ja auu nõudmine peaks olema." Nende vägeva sõnadega lõpetab Eesti Postimees oma kirja esimest poolt ja annab siis oma lugejatele kaheksa päeva seedimiseks aega. Seda vahe- ja ettevalmistamise aega on neile hädaste tarvis, sest kõik need praegu ette näidatud sõimamifed ja laimamised M lastemäng selle vasta, mis kirja tõiseS pooles tuleb. Eesti Postimehe lugejatele  on küll viimasel ajal õi«e kanget tubakat antud, mis mõnele mehele juba eemcut hinge kinni pani, sest et seesugust haisu weel oma-elu sees nuusutanud ei olnud. Aga see wbakas, mis 49. seest leiame, on nii kange virtsade seas leutatud, et meie oma lugejatele aga eemalt võime näidata, missugust toitu J. W. Jannsen ja tema kuulus poeg Harry Jannsen  Eestirahwale nüüd pakuvad. Paneme esmalt seda tähele, mis vähegi asjalik on. Oma kirja töise poole sees annab meile Eesti Postimees esmalt süüks, et meie rahvast liig kõrgele olla tõstnud, nii et „nagu ei oleks meiegi enam rahvas  inimestest, vaid rahvas inglitest." Siis olla meie aga jälle sedasama „kõrgeste haritud rahvast," nagu Postimees ütleb, pitka jutlusega sellepärast noominud,  näägutanud, häbistanud ja haugutanud", et rahvas oma ajalehe tellimise raha õigel ajal ära ei maksnud. Kes seda Eesti Postimehe arutamist loeb, see Häeb kohe ära, et see muud ei ole, kui üks osav ja kaval rahwa pilkamine. Esmalt ei ole meie ilmaski  rahvast „ ingliteks" teinud, vaid oleme tema headusi ja vigadusi õiguse mõeduga ara katsunud kaaluda.  Sellepärast ei võinud meie ka tervet rahvast hobusewargadeks teha lasta, kui seda Eesti Postimees püüdis, vaid oleme laimajat seal oma õige nimega nimetanud. Töiseks ei ole meie seal kirjas rahvast sugugi laimanud, kus oma lugejatele meele tuletasime, mis nende kohus teha ou. Mitte üht ütelust ei saa E. Postimees meie kirjast nimetada võima, millega seda „laimdust" tõeks võiks teha. Meie teame väga hästi, et Sakala lugejad mitte nii rikkad ei ole, kellel muud tarvis ei oleks, kui raha välja laduda. Ka ei läinud see terve rahva kohta, kui meie üksiku tellijatele nende kohuseid meele tuletasime. Aga terve rahvale oleks küll häbiks olnud, kui meie leht nende üksiku tellijate kohuste puuduliku täitmise pärast seisma oleks jäänud. Ja nende üksiku võlgnikutelegi ei ole meie tervet kohuste täitmata-jätmist süüks annud, Vaid oleme vabandamiseks mitu süüalust nimetanud ja nende seas ka Eesti Postimeest. Kui Eesti Postimees  alles Eestirahwa leht oli, siis pidi ta kord ka nimest ähvardama avaldada, sest et temal kesk aasta sees ikka weel palju raha saada oli. Nüüd ei ole temal seda tarvis, sest nüüd on temal nii rikkad luge- jad, kes oma tellimise raha minupärast kahetuhande rubla kaupa ette ära wõiwad maksa. Sellepärast on temal siis ka wõimalik, omi lehti ilma tellimata inimeste  kätte saata, nagu seda meile mitmelt poolt teada on antud. Sakala peab aga selle rahaga wälja tulema, mis tema lugejad rubla kaupa stsje saadawad,  ja kui mõned paljutellijad tellimise rahasi kauem oma käes peawad, kui kohus on, siis on ajalehe wäljaandjal  küllalt õigust, nende kohust neile meele tuletada. Kes seesugust meeletuletamist rahwale teutuseks nimetab,  see teutab ise rahwast ilmaaegu. Aga sellest ei ole weel küllalt. Nüüd alles hakkawad  Eesti Postimehe päris laimdused tulema. Et teda aga rahwas paremine usuks, ajab ta enne silmad jolli, wõtab ka Jumala nime suhu ja teeb sedawiisi palwet: „OH jumaluke! Kus sa selle küüruga lahed! Sakala ainuke eesmärk on aga paljalt oma kasu, saagu rahwas sellest ka wõi kõige suuremat kahju ja häbi." Sellest Eesti Postimehe palwest saame nüüd ommeti ka teada, kns meie maal Jumalat pilgatakse.  Auu Eakalale, et teda seesugused inimesed teutawad!  Siis laimab E. Postimees edasi ja ütleb, et Sakala wäljaandja sellepärast nii kangeste rahwast teutades raha taga ajada, „et suur mees hästi suurel wiisil ka läbi lasta wõiks." Et rahwas wähe sellest teab, kuidas Sakala wäljaandja elab, sellepärast  arwab E. Postimees ka seesugust laimdusi omale appi wõiwat wõtta. Mikspärast ei jäänud siis aga Eesti Postimees mitte talu urtsikusse elama, waid rühkis sealt aegamööda linna, kui seesuguses talu majaS, kus jo Sakala wäljaandja nüüd juba seitse aastat elab, nii „suurel wiisil" elada wõimalik on? J. W. Jannsen on jo omas noores põlwes just werst maad sealt eemal talu karjane olnud, kus nüüd Sakala wäljaandja talus elab, mikspärast ei ole ta finna suurelt elama jäänud? Kui Sakala wäljaandja PeeterburgiS gümnaasiumide peal õpetaja oli ja 3 künni 4 tuhat rubla palka aastas sai, siis wõis ta küll suurelt elada. Aga talu majas ei wõi seda keegi inimene, seda teab igamees ära, olgu siis selle suurelt elamisel see tähendus,  kui rahwa kasuks õige palju tööd wõimalik on teha, seitse aastat peaaegu igas kuus kord Pärnu, kord Wiliandi põllumeeste seltsi juhatada, siis ka wahel Tartu ja Tallinna sõita, kuhu jälle seltside eestseisja kohused kutsuwad, ja nüüd ligi kolm aastat kirjutuse laua taga üksikut munga-elu elada, nii et iga paari nädala pärast paariks päewaks perega wõimalik kokku on saada see on tõeste suurelt elamine, kellest õnne wõib tunda. Seesugust „ suurelt elamist" wõib aga üksi Eesti Postimees rahwale kahjuliseks kiita. Aga Eesti Postimees laimab weel edafi. Tema ütleb, Eakalal ei olewat sugugi nii palju raha saada olnud, kuidas ta üles on annud. Selle laimduse juures unustab ta ennast nii ära, et suu ja silmadega kõige sopasema wirtsa sisse heidab ja sõnu tarwitab, mis meie sulg järele ei jõua kirjutada. Jälestusega saab iga auus inimene seesugust sõnu lugema, ning kui meie kirjutajat seesuguse laimduse eest kohtu alla annaksime, siis ei saaks ta ilma trahwita jääma. Aga olgu rahwa põlgdus tema trahw. Meie ei ole oma tellimiste raamatuid mitte üksi ühe ehk kahe inimesele, waid oleme neid enam kui paarikümnele näidanud,