niisuguse näu tegi, nagu annaks ta järele, et presidenti  natuke meelitada taheti, et ta waidlemise pahanduse  ära unustaks ja tulewal korral wähem wastu waidleks, leplikumalt asju ajaks. Aleksandri kooli sõbrad paniwad tähele, et presidendil sellest hea meel oli, kui temale „elagu" lauldakse, nemad head inimesed,  hea tegemise asjus koos, tegiwad siis ka oma presidendile  head meelt. Eesti rahwas on kannataja, lootja rahwas, ta kannatas ka selles asjas, ikka asja paranemist  lootes. Eesti rahwas armastab rahu, ta lootis  siis, et rahu tuleb, kui tema omalt poolt rahu igatsust ülesse näitab. Peale selle on Eesti rahwas laulu armastaja, ta laulab hea meelega „elagu", püüab seda teha, kus see wähägi sünnis on. Ka rahwa püüdmiste wastalistele lauldakse koosoleku poolt kergeste ..elagu", km nemad kord omalt poolt lahkust ülesse näitawad. Uhe lahkuse oleku ülesse näitamise eest laulab rahwas ..elagu" kümme wastalist olekult ära uuustates. Rahwas on rikas tundmuse poolest ja „ elagu" laulmine on jo suuremalt osalt tundmuse awaldus. Sellest ei saa suuremat midagi põhja tunnistuseks,  nagu oleks rahwas settega „täieste rahul," kellele ta ..elagu" laulab. Õp. herra Hurt kirjutab: „Mina ei ole iganes, nii kaua kui ma Aleksandri kooli presidendi ametit pean, wägiwalda pruukinud ega oma woli taga jan ud." Seda wõib õp. herra Hurt küll kirjutada, sulg ja tint on jo sõnakuulelikud, paber palju kannataja. Aga kas keegi, kes wiimastel aastadel  Aleksandri kooli peakoosolekutest osa wõtnud ehk koosolekutes ette tulnud waielustest teab, ka seda usub? Ega õp. herra Hurt ka wist neile neid sõnu ei ole kirjutanud, kes Aleksandri kooli asjast osa wõtawad, maid töistele, kes sellest mitte osa ei wõta, sest nõnda palju ta wist küll ara arwab, et nende sõnadega Aleksandri  kooli asjast osawõtjate juures midagi teha ep ole. Aleksandri kooli sõbrad teawad jo, kuidas näituseks  president Hurt wägiwaldselt kassahoidjate ametisse  seadmise wastu oli, ligi aasta aega; nad teawad, kudas nad aasta 1880 algusest saadik peakomitee juhatuse  poolt walmistatud põhjuskirju, kellest president Hurt ütles, et nad jo ette pandud olla, ehk küll koosolejatel  teada oli, et herra R. Kallas neist paljalt ühe kõne oli pidanud, sundima pidiwad peakoosolekule ette panema, kui suure waewaga põhjuskirjad wiimaks 1881 aasta algusel saiwad ette pandud ja mis hiljem selle asja toimendamise pitkenduseks presidendi Hurti poolt sündinud; Aleksandri kooli sõbrad mälestawad, kudas president mitme poolse nõuudmise peale tänawuse  aasta 4. Januaril üht endist protokolli, keda ta enne wastuwõtmist alla oli kirjutanud ja kellest ta ütles, et see jo wastu wõetud olla, ehk küll saadikud  ja töised peakomitee liikmed teadsiwad, et see suurele  kogule weel mitte ette pandud ei ole, mitte ette panna ei tahtnud ja kui ta koosoleku nõuudmise peale wiimaks ommete seda pidi ette lugeda kaskma, siis ommete seda parandada ei lasknud, waid Euroopa maal koguni tundmata pruuki ülesse wõttis ja kirjalikult  protokollide punktide parandamist peakomiteele sisse saata käskides selle asja läbirääkimise lõpetas, mis toimetus abikomiteel jo täitsa wõimata on, sest ühekorralise ettelugemise läbi ei wõi jo protokoll pähä jäeda; nende were sees liigub weel see tundmus, kuidas  president paljalt oma woliga ja wäewallaga ka ilma peakomitee liikmete käest küsimata, saadikuid asjata koju saatis, nende ajast ja reisikuluft ja Aleksandri kooli kasust hoolimata skatus laseb läbi, lagi mädaneb, maja liguneb ära); Aleksandri kooli sõbrad näewad jo weel neil päewil kuulutustest, kudas õp. herra Hurt, kes ennegi jo peakomiteest suuremat midagi ei hoolinud,  nüüd sugugi enam ei hooli, peakomitee nõuu enam ei küsi, üleüldse midagi enam peakomiteega tegemist  ei tee, waid oma woli ja wägiwalda tuhinal taga ajab. Seda kõik, et tema oma woli ei olla pruukinud ja asutajad tema asjaajamise üle rahul olla olnud, ütleb õp. herra Hurt sellepärast, et põhja saaks oma lausele: „Nüüd korraga Januari ja Weebruari kuust saadik 1883, olen mina töiseks pahaks loomaks muutnud:  wägiwaldseks Aleksandri kooli Waenlaseks, üleültse  kahjutegijaks. Sellepärast ametist lahti!" Tema küsib siis: „Kust see häkiline imeline asjaloo muutmine  peaks tulema?" ja wastab selle peale: „Januari kuust saadik taheti Aleksandri kooli kassast suurt laenu 25—30 tuhat rubla, mina ei wõinud seda laenu lubada, panin wasta. Sest on", ütleb siis õp. herra Hurt, „see hukka panemine ja lahti tegemine peale hakanud."  Mina kostan: Mitte „sest" see hukka panemine  ja lahti tegemine. Sest raha laenu asi oli jo Januari kuus ees ära, Krimmi Eestlased oliwad Küünla kuu keskel, enne Aleksandri kooli komiteede 25. Weebruari  koosolekut oma mõisa ostmise kontrahi ära tei- nud, raha ei olnud enam neil tarwis Aleksandri  kooli kassast laenata, mina sain paar päewa enne seda koosolekut kontrahi kinnitamise üle kirjalikult  teadust ja ei pannud raha laenu tahtmist 25. Weebruari peakoosolekul mitte ette. Küll aga nõudsin  mina päew enne (24. Weebruaril), et laenu asi päewa korra peale tuleks presidendi Hurti oma woli pruukimise ja mõne seletuse ja teada andmise pärast. Mis aga tegi Hurt? Tema oli Peeterburgist ühe kirjatüki  ühes toonud ja hakkas seda koosolekul tuhinal ette lugema. See tema kiri, mis ta hiljem tunnistuse  ja seletuse" nime all seitungides awaldas, ei käinud  raha laenu asjale, nagu Sakalas U 12 ja Walguses  24 näitasin, weel wähem sellele, mis ma 25. Weebruaril teada anda tahtsin, mitte pihta. Tema andis paremale ja pahemale poole käredaid hoopa, rääkis 25 künni 30 tuhande laenust, rääkis pantidest, ameti meestest, seadustest, presidendi kohustest j. n. e. ilma et ta asjasse enesesse oleks puutunud. Minule asja seletamiseks, tema eksiteel olemise näitamiseks, ei annud president sugugi mahti, waid kui rääkida laskmist  tungiwalt nõueti, lõpetas ta oma woliga läbirääkimise  ja tegi seeläbi õiendust täitsa wõimatumaks. Kui tema ise pärast lühikest wahe aega oma enese sõna wastu, et see asi enam rääkimise alla ei tule, ommete jälle sellest samast asjast peale hakkas rääkima, küsisin mina, et kas ülepea sellest asjast weel räägime, ütles tema: ei räägi; mina küsisin: noh, mis siis president sellest räägib! Seega oli selle päewa peakoosolek  lõpetatud. Sellest näeme siis nüüd, et sellel 25. Weebruaril  ärapeetud peakoosolekul raha laenu asja, kust õp. Hurt lline illae lae rimas (see on, siit ep need silmapisarad) ütleb tulewat, muu keegi ette ei toonud, kui president ise. President alustas ise raha laenu asja, president pani selle kohta küsimise ette, president wastas ise küsimise peale, äritas pahandusele ja lõpetas wiimaks sellega koosoleku. Kõik näitas, nagu oleks president selle plaani juba enne ära teinud, et asi nii peab minema, kudas ta läks. Sellepärast ei ole mitte ka see õp. Hurti ütelus: „fiit need silmapisarad"  (liine Mas laerimas) õige, waid illas laerimas  (need silmapisarad) ehk töiste sõnadega: hukka panemine ja lahti tegemine tulewad koguni töiste süüde pärast, kellest mõned tuttawas kaeptuse kirjas ülesse on tähendatud, kus rahalaenust sõnakestki leida ei ole. Maailmas on see wiis, et kui ühe ettepaneku peale wastust anda tahetakse, siis oodetakse ette panek ära ja antakse siis wastust. Aga mis teeb õp. Hurt? Tema teeb just ümberpöördud. Tema teeb Peeterburgis  wastuse walmis, nagu peakomitee koosolekul 24. Weebruaril ilmsiks tuli, ilma et ta teab, mis õiete, ehk kas ülepea seda asja ette panna tahetakse, kelle peale tall wastus taskus. Sest ep see iseäraline nali süüdis, et see, mis mina teada andmiseks ja seletuseks  ette panna tahtsin ja herra Hurti taskus olew wastus töine töise harusse läksiwad. Üleültse tähendan mina wiimaks selle asja kohta, et mitte see nii imestamise wäärt ei ole ega nii suurt pahandust sünnitanud, et presideut Hurt raha laenamise  wastu pani, sest ühe ja sellesama asja kohta lähwad jo sagedaste inimeste mõtted mitmesse harusse, aga see wiis, kudas õp. herra Hurt wastu pani, on imestamise wäärt, ja ei ole just küll mitte see kõige auusam. Professor Koeler oli üksi siis selle poolt, et Krimmi Eestlastele Kuntaugani mõisa peale raha laenatakse, kui see mitte waidlemift ei sünnita. Tema küsis, kui president Hurt Peeterburgist Wiljandi koosolekule  sõitis, tema arwamist selle laenu kohta. President  Hurt ütles temale, nagu ma ühest prohwessor Koeler'i kirjast, mis Wiljandisse minu kätte tuli, nägin, et tema omalt poolt tahab teha, mis wõimalik, et raha laenatakse. Seda lubamist presidendi poolt professor  Koel?rile teades panin mina Wiljandis laenu tahtmise asja peakomiteele ette. Op. Hurt ütles lahkeste  umbes: „Jah, ma tean juba seda, prohwessor Koeler rääkis mulle juba sellest. Pane ette, külap näis, mis koosolek arwab. Aga mis sündis? Nõnda pea, kui mina selle asja seletuste ja arukustega koosolekule  ette olin pannud, pistis president Hurt lipsti ülesse kõnetooli ja noh, te arwate küll, et ta oma lubamist täites laenu poolt rääkis? Ei, tema rääkis täitsa laenu wastu! See oli üks uudis, keda ma sugugi ette ära ei wõinud arwata. Aga sellega ei olnud asi weel ammugi otsas. Kui koosolek rahalaenamise  poolt näitas olewat, ei keelnud president Hurt mitte oma ameti wõimusega ära raha laenamist, waid pani selle laenu asja kohta oma presidendi ameti maha, et wastutamine mitte tema peale ei langeks. Selle peale tegi koosolek, kus president ise pealt kuulas, otsuseks raha laenata. Sellega oli asi Wiljandis koosolejate  asutajate arwamise järele lõpetatud. Aga mis sündis nüüd? 6. lanuaril, ütles tema peakomitee liikme Sachs'i juures, kus ka peakomitee liikmed Goldmann  ja Kurrik koos oliwad, et tema oma keelu (weeto) raha laenamise wastu paneb. Oli ta plaan keelda, siis oleks ta seda juba Wiljandis tegema pidanud ja mttte meie kallist nõuupidamiste aega raiskama, ega Krimmi Eestlasi ilmaasjata lootuste ja ootustega takistama  mujalt raha muretsemast. Niisugust näitusi wõiksin weel anda, kus president  raha laenu lubas ja siis hiljem jälle keelas. Kõik kokku wõttes näitab see.lubamise ja keelamise lugu wälja, nagu oleks president Hurt Krimmi Eestlasi  oma asjaajaja prohwessor Koeleriga kimpu ajada tahtnud. Temal näijab mõni era-wiha prohwessor Koeleri wastu olewat. Prohwessor Koeler ei ole seda raha mitte oma kasuks laenata tahtnud. Tema ei ole üleültse oma kasu püüdmiseks raha laenanud, küll aga on tema mitut edasi püüdjat meest oma rahaga aidanud ja seda meie rahwa kasuks wälja annud. (Lõpp tuleb.) Omalt maalt. Viljandist. Kuda see igal pool sündis, pühitses ka Wiljandi linn Keiserliku Majesteetide kroonimise päewa. Pidu läks üsna kenaste. Töisel pidupäewal  oli järwe ääres rohilise platsi peal weikene rahwa-pidu asutatud, kus mõnda sugu nalja tehti, mis üsna sünnis oli. Et aga naljal ka omad piirid on, seda saime nimetatud päewal näha. „Rahwa rõõmuks" topiti töiste naljatuste seas ka kord kümmekond poisikest musta jahuse kottide sisse, nõnda et muud wälja ei jäenud kui jahune pea. Siis tõmmati kahe teiwa külge nöör ülesse, mille külge mõni kopik raha oli seutud, mida poisikesed ülessepidi hüpates hammastega kinni pidiwad püidma. Kuda haritud inimesed niisugust nalja, mis inimese kohta alandaw on, heameelega pealt wõiwad waadata, on arusaamata. Sõber jampsid oma wiimses numbris nii hulluste, et seda hale waadata on. Esitiks sõimab ta Aleks, kooli asjus Hurtki wastalisi, siis wõtab Hurtki ennast pihtile, wana süüde eest, miks ta enne rahwuslikus asjus tööd olla teinud „oma Issanda ja Meistri seljataga." Muidugi saab õnnis C. R. Jakobson ka siin, nagu igas lehes enamiste, oma jau laimu. Siis tuleb kord Linda seltsi kätte, kellele „krah" ette kuulutakse, kui ta omale Sõpra mitte juhatajaks ei wõta. Ka ajalehe toimetajad Kõrw ja Järw peawad Sõbra trooni ette astuma. Kõige alatuma tüki teeb Sõber aga sellega, et ta jällegi meie Eesti Seltsa püüab kahtlaseks teha ja laimata. Köleri rahalaenu nimetab ta „uduseks talituseks", sest õigeste ei teadagi, kas mõis Krimmi, wõi Genfi olla ostetud j. n e. „ Wiljandi Põll. Seltsi maja pühitsemise järele olla warsi sõnum ajalehtedes jooksnud", et „see uuemeeleliste pesapaik ka tundmata ei ollagi." Kuda Sõber siin „uduselt" aga inetumalt  Wiljandi Põllum. Seltsi Genfi linnaga, kus ühe wahe nihilistlaste pesa oli, kokku määrib, märkab lugeja isegi. Seda tõrwamise tööd, mis temale meel pooleli jäeb, nimetab Sõber „soigutamiseks" ja „ tõrjumiseks". Pärnu maakonnast. Riisa ja Tõramaa küla mehed kaebawad kangeste weeuputuse üle, mis iga kewadel neil nuhtluseks on. Wesi tõusnud tänuwu 13 jalga ja 11 tolli suisest arwust kõrgemale ja olnud alles 15"° päewa järele kallaste wahel tagasi. Häda on suur, sest iga aasta seisawad seal põllud 2 —3 nädalat wee all; wesi tikub ka koguni tubadesse ja muu hoonetesse, nii et inimesed hoonete peale, laudile, lauda peale j. n. e. peawad põgenema. Tänuwu, kus töised juba künnawad ja külwawad, ei wõi meie oma põldudega, mille pealt wesi rammusa mmlla kõik ära wiinud, weel midagi peale hakata. Mitu kord oleme ülemalt poolt abi palunud; see aasta jälle senatori herra käest ja ootame nüüd lootuses ja kartuses, abi tulewat. Annaks seda Jumal! Riisa Kango talu peremees Tonnis Miis. Tartust. Auustatud Sakala toimetust palun tungiwalt järelseiswaid ridasi awaldada. Grenzstein kirjutab omas „Olewikus" tutwa pika teutawa wassingu seas ka järgmised sõnad. „Kolm neist (Sõrdlastest) on oma lehe meile tagasi saatnud ja neile kirjad ligi annud, mida meie nende (kuulge! K. R.) auu hoides ei awalda." Et ka mina allnimetatud üks neist tagasi saatjatest olen