Bob Ellerhain. Kirjutanud M. Põdder. 11. Niisugusel 100 l näeme meie stis Bob'it kurwas tujus „mõttetarkade käigus" pingi peal iStuwat ja oma praeguse kimbatuse ja uduse tulewiku üle mõtteid mõlgutawat, mis niisama keerulised wõiwad olla, kui suits, mis tema paberossi otsast tõuseb. Äkitselt kõigest eluülespidamisest  ilma jäedes oli temal wähe lootust weel umbes poolteist aastat ülikooli peale jäeda ja oma õppimist lõpetada. Tema oli küll oma teaduse jauskonna wanema jutul käinud ja palunud, kas ta ehk ei wõiks kroonu kaswandikknde sekka wasta wõetud saada, aga nende arw oli wiimseni täis, sest et arstide jauskonnas need kohad koguni otsttawad on ja mitte nii sagedaste tühjad ei seisa, nagu theologia jauskonnas. ProhweSsor andis temale nõuu, kõige wähemalt pool aastat kannatada, aga mis pidi ta nii kaua tegema? Millega ennast elatama? Muidu aga oleks see jauskcnd hea meelega teda, kui erga waimulift  ja laitmata noort meest kroonu kaswandikknde  liiki wasta wõtnud, nagu jauskonna wanem ise kinnitas. Nõnda oli tema siis praegu säherduses kitsikuses, et ta kusagilt omale abi ei leidnud. Sügawas mõttes vuristas tema oma kepi elewandi-luuse otsaga oma jalgade -ees peenikeses kruusas ja torgas teda wiimaks kaunis pahaselt weel sügawamine üles tustitÄ liiwa sisse. Korraga sai tema kaunis tugewa matsu oma pahema õla peale, nii et ta nagu jahmatas  ja just mitte kõige meelitawamate sõnadega  oma rahurikkujale kosta ei tahtnud. Kui tema aga oma tülitajat ligemalt tunnistas, läks tema nägu märksa lahkemaks ja ta ütles ikka weel oma walusaste puudutatud õla öerudes: „Noh, muidugi, ikka jälle wana Jumm! Kes wõiks ka muidu nii kohmakas olla ja kõik haritud, inimeste peenikesed kombed ei miksgi panna, kui ainult sina! Pagan wõtku sind finu karumoodi paitamist! Ma usun, et minu õla weel nädal otsa saab sügelema." „Tasa, ikka tasa, w'a kooliwend ja kallim seltsimees", wastas tülitaja suure healega naerdes, „mis mina sinna parata wõin, kui minule niisugune käsi on loodud, et kõik neiukesed kiljatawad, kui ma neid teretan. Mina kulutan find taga otsides oma kallist aega ja sõtkun juba saapa kontsad wiltu, nii et inimesed juba arwata wõikstwad, et ma kõweraid teesid käin, ja sina wõtad minu südamelikku teretust nii karmilt wasta," õhkas kõneleja halenaljakalt oma silmi taewa poole tõstes, „tõeste, maailm läheb hukka ja meie noor sugu on raisus, nagu meie wagad sõbrad kuulutawad, sest kõik isaisade tuum ja rammu ja waim on nende seast kadunud!" Bob pidi wägisi naeratama, tema sõnarikas  sõber aga laskis oma keha nii tüseste pingi peale tõisse nurka, et selja tugi aga naksatas. „ Istud siin waikses nurgas," puhus tulija ühel joonel edasi, „kõige kallimal ilmakesel, millega Jumal meid põrmitsejaid iialgi on õnnistanud, kurtes ja pead norutades, nagu ennemuiste Skipio Karthago linna waremetel! Pajata mulle, mu poeg, mis saladus rõhub su südant, kosta, mis kurbtus sind kurnab, mis murelik mõte sind waewab? Kas on armastuse nooled sinu südant sütitanud, wõi oled sa hommiku pahema jalaga sängist astunud?  Ehk on sulle koguni kõige esiteks mõni roana naene wastu tulnud ja sind räpuse silmaga  kaetsenud? Pole sul Maja nii hädapillilist  nägu teha, nagu mõni kahe rublane weoloom, mis laadal wiimaks Setu . kätte on sattunud! Ma olen juba kuulnud, missuguse tõrwaga sa oled kokku puutunud, üks kägu teadis minule sellest juba kukkuda. Käisin sind praegu kliinikus taga otsimas, aga seal ütleS minule ukse-Willem, et sa juba ära olewat läinud. Tahtsin sellepärast just sinu juurde koju minna. Nägin aga mööda purjetades  sind siin pingi peal kükitawat, nagu peatäis õnnetust. Noh, mis sa tahad siis selles sampsu läinud asjas peale hakata?" Bob oli oma sõbra juttu ehk küll naeratades,  aga siiski tähele panemisega kuulanud ja wastas nüid tõsisema näoga: „Ma tänan sind kõigest südamest selle osawõtmise eest. Ma olen praegu ka isegi mõnda keerulist nõuu pidanud, aga hammas ei taha kuhugi hakata. Iga! mõttel on täide saatmisel oma kümme kimbatust ja mitu tsist takistust. Kahju, et see õnnetus just nüidsel ajal minule pidi juhtuma; oleks ta üks ainus aasta hiljemine tulnud, siis oleksin mina juba kindlamalt õnnehobu sadulas istunud ja ei oleks ennast sealt nii hõlbsaste maha tõrjuda lasknud. Aga kes wõib siiski teada, kas see ehk weel kudagi wiisi minu kasuks ei ole, inimese  elulugu on waheft maga kirju." „K«s sa ka tead, mis mina sest mõtlen ja sulle warsti awaldada tahan?" ütles Bob'i sõber, keeleuurija üliõpilane Woldemar Stark, keda sõbrade keskel „Jumm'iks" hüiti. Tema oli Bob'i ealine mees, aga sellest kontide poolest  palju tugewam, ja kui sa tema otsa waatasid, siis ei olnud sugugi imeks panna, miksparast neiud kiljatasiwad, kui ta neile sõbralikult kätt andis. Tema lahkest näomoest ja sinisteft silmadest paistis südame headus. „Sina peaksid õige mõneks ajaks koolmeistriks  hakkama, sinul on jn selle tarwis koguni awalikud waimu anded. Sina oskad ju wehklemise põrandal õige tubliste oma mõõka keerutada ja wastalisele osawaste pihta anda, küll sa siis ka koolikeptga korda saad." „lah, welle kene, kui ma muud ei oskaks, siis saaks minust küll päris wilets koolmeister ja tänu Jumalale on kepi walitsus ka koolidestgi  juba kadunud, nagu sa isegi tead." „Olen oma ajal weel küllalt liinealiga näppude peale saanud, aga jäegu see nüid arutamata.  Wana kindrali emand, kelle ülekäe läinud wssukese sina oma hoolitsemise alla olid wõtnud, kui ta toona nagu tina pura wiiendamasse klassi oli järele jaenud, kui töised uute wormi walati, on wäga rõõmus sinu koolitamise osawuse pärast ja laulab nüid igal pool sinu kiitust suure suuga. Aga jäegu nali naljaks ja tõsi tõeks; kui sinul tõeste lusti peaks olema koolmeistriks hakata, siis wõid sa ennast warsti minu juures „möllida", mina wõin praegu niisugust kohta juhatada, ehk õigemine ütelda, mõnda wiletsad noort meest, nagu näituseks sind, õnnelikuks teha ja toreda ammeti peale aidata. Koht on küll natukene kaugel meie Emakese kaldalt, sügawal Wenemaa südames, kuS hundid inimestele kontwõeraSteks käiwad, lühidelt Moskwas, aga ega see suurem õnnetus ei ole ja sa tead isegi, et wanapagan näljaga kärblaseidgi nahka paneb.. Minul oli estte küll nõuu, seda kohta pikale Joonale soowida, aga see mees ei oska inimestega peenikeselt ümber käia ja meie uniwerstteedi  anu eest nõnda seista, kui wahest tarwis läheb. Ja sest, et ma nüid kuulsin Bob'i huulte ümber lehwis peenikene naeratus,  kui tema oma ladusa seltsimehe otsa waatas, kes istmelt oli üles tõusnud ja elawalt  kätega weheldes tema ees seisis. „Tänan selle kõrge auu eest", ütles tema siis nalja wiisi kummardades, „aga kust sina siis selle tähtsa ammeti svowitajaks said?" „Hm", kostis Jumm oma pahemat silma pilustades ja kawalat nägu teha püides, millega  ta aga sugugi toime ei saanud: „Laialdane hõimkond, tähtsad sugulased, kuulsad sõbrad, nemad kõik peawad miud meeles, kui midagi tarwis on minu läbi tcllitada lasta oh, see on minule weikene asi! Tuleb korraga ühe wanale wiiendama põiwelisele onupojale meelde, et temal üks tähtjas suguweud Tartu ülikooli peal tarkust tabamas on, tarwitab parajaste kodukoolmeistrit ja soowib enesele nimelt ühte Tartu üliõpilast wist sest, et ta muiste ise siin semestrit kaks studendi nime all on wiibinnd ja temale siitne tarkuse hais wägewaste on ninasse torganud arwab nüid ehk, et tema pojukesed seda ennemalt tarwitada wõiwad, mis tema oma ajal ise omandada ei oskanud ehk ei jaksanud." „Noh, kuule," sähwaö Bob naerdes wahele, „kui mina nüid sinu jutu ja sinu enese järele omale tahaksin sinu Moskwasest onupojast pilti kujutada, siis ei oleks minul küll mitte suuremat  õhinat, sinu pakkumist wasta wõtta! Aga ma loodan, et sinu onupoeg ikka paar protsenti sinust saab tublim olema." „Wäga meelitaw", hüidis Jumm, „kui see aun siis ka mitte minule ei saa, waid onupoja  pähä langeb, eks ta suguwõsasse ikka jae." „Palun heaks wõtta," wastas Bob ja kõneles siis edasi. „Üleültse ei oleks minul küll mitte wastu meelt, mõneks ajaks niisugust kohta wõtta, iseäranis kui ma oma praeguse oleku peale mõtlen, aga siiski tahaksin mina enne otsuse tegemist ikka neid tingimist kuulda, mis selle juures on. Palga suuruse peale ma palju ei waataks, ehk küll ma õiguse pärast seks sunnitud oleksin, aga tähelepandawam  on mulle, kudas kõik muu olek ja läbisaamine  on." „Ma loodan, et meie ka sellega korda saame. Ligematest tingimistest olen mina wolitatud sinule ka mõnda juba teada andma. Üleüldse aga pean ma sinule ütlema, et minu kallis wiiendama põlweline onupoeg Moskwa linna Sakste seas ja ka töiste kodanikkude hulgas õige auus ja tähtjas mees olewat. Raha aga olewat temal, kui raba. Sellepärast  pakub tema ka oma kodukoolmeistrile prii ülespidamise kõrwal aastas 900 rubla palka, mille eest tema kahele poisslapsele wiis tundi päewas õpetust on anda. Prantsuse  keele ja muusika õpetuse tunnid jäewad koolitajanna hooleks, nii et sinul sellega sugugi tegemist ei ole. Mina arwan, et sa nende tingimistega küll leppida wõiksid, on ju ometi mõnigi ülikoolitatud noormees wähemagi palga eest pidanud koölmeisterdama. Sellepärast ütle aga üks ainus sõna ja kaup on warsti küps!" Bob seisis paar silmapilku mõttes, siis aga patsis ta mehiselt oma seltsimehe pakutud kätt. „Olgu siis asi kindel, et mina kultuura kandjaks wana tsaaride pealinna lähen. ,Täring on hüidis Koisar ja läks üle Rubikoni jõe. Tänuks aga tahan mina sind sinu wiiendama põlwelise onupoja poegadele  alati kardetawaks eeskujuks silmade ette maalida." „ Selle eest kaitsku neid Jumal, kui neist ükskord tublid studendid peawad saama, kes raamatute tervist rikkuvat tollmu parajal ajal õllega oskavad alla loputada. Ma loodan sellepoolest oma suguwõsa tubli loomuse peale, et nemad ennast sinust mitte ei saa ara narrida laskma. Aga nüid, roana kaim, lähme otseteel  oma trahterisse. Kauba peale kuluvad ikka liigud ära ja ega meiegi suud sarwest ei ole. Teised sõbrad saawad roist ka koos olema ja ennelõunest isuäratust wõtma. Seal wõime meie neile stiS seda tulist uudist kohe jahtumata ette panna; saawad oma waateluugid nii pärani ajama, kui reiealuse wärawad tuulamise aegu." „Kunas on sinul nõuu selle asja pärast omale sugulasele kirjutada?" küsis Bob. „Täna päew veel saadan mina temale traadi teel sõnume Moskroasse, et sina tuled, sest et tema mind nimelt on palunud võimalikult  pea vastust saata, aga siis ei või sina ka enam oma ärareisimisega kaua viiveldada." „Minu reisipaun on peagi valmis seatud," vastas Bob. Maata, kui kenaste seetrehwab," hüidis Jumm. „.Täna peale lõunat sõidame meie ju maale oma harilikku pooleaasta lõpupidu pühitsema, mis nüid ühtlasi sinu jumalaga jätmise joodud wõiwad olla) homme on siis weel üleüldine peaparandus ja winguwalu waigistus ja ülehomme hommiku wõid sina juba Falkenberi tossukünaga Pihkwa poole sõuda. Hädaftlisemaid toimetusi wõid sa ju weel osast täna, osast homme õiendada." „Tänane päew läheb juba raisku," wastas Bvb oma uuri waadates, „kui ma lõpupidust osa wõtta tahan, sest et meil pea juba lõuna käes on. Lõpupidul aga ei tahaks ma puududa,  sest ainult seal leian ma oma sõpru kõik koos, nii et ma kõik korraga wõin jumalaga  jätta. Ei tea ka, kas ma ilmaski weel sarnasest rõõmust saan osa wõtta!" Mõlemad sõbrad oliwad pingi pealt üles tõusnud. Jumm oli oma käe Bob'i õla peale pannud ja nõnda oliwad nemad juttu westes „ Kuradi silla" juurde jõudnud ja sammusiwad linna pesa poole. «Aga, mis mulle praegu meelde tuleb," ütles Jumm lühikese waitolemise järele, «Tilder olewat ju eila Tähkweres õige tubliste  Müllersoni kahewõitluses üle löönud kaks kriipsu risti üle rinna ja kolmas kengks rõuge täheks käewarre peale, üks nende seast aga olewat wiie õmblusega." «Missugune see Müllerson on, ma wist ei tunnegi teda," ütles Bob. «Miks sa teda ei peaks tundma, pikk ja kuiw, näeb wälja just nagu olekfiwad mõnele puuhalule purika silmad paha pistetud," kostis Jumm. „AH, see! Nüid ma tean juba," tõendas Bob. „Ka nüri kirwes wõib kiwi leida." „Aga kudas siis nüid waese Willu käsi ka kliinikus käib, kas ta hakkab juba paranema? Sina saad teda ometi täna näinud olema?" küsis Jumm jälle. «Muidugi käisin mina teda waatamas," wastas Bob, „aga kiita ma tema käekäiku ei wõi, kui ka enam suuremat surmakartust ei ole. Nagu sa ju tead, oli «lappisal" õnnetus  olnud, et tema läbilöödud soone otsa kinnisidumisel,  kus werd waja oli wätjapumbata, kogemata ühte kurja haawa mädaga ära kihwlitatud  wirtsu oli tarwitanud. Sellest tekkis nüid werekihwtitus, mis tõbise elule ähwardaS otsa teha. Mis nüid teha? Aga üks kurat aetakse töise wägewama kuradi waral wälja. Et nüid selle paha haawa mädast sünnitatud werekihwtituse mõjudust murda, peab haigele üks teine kangem kihwt sisse antud saama, kelle mõjudust aga pärast hõlbsamine wõib tühjaks teha. Selleks wastaseks kihwtiks aga on alkohol wõi puhas spiiritus wõetud, ja et see kergemalt inimese werest lahkub, teab iga üks, kellel teisel päewal pärast joomist on juhtunud  pea uimane olema. See tõbi kaub iseenesest ära. Sellepärast antakse Willule nüid niipalju kanget marjawiina juua, nimelt sherrit, et ta hommikust õhtuni ikka ühes winnas on ja selget päewa enam naha ei saa. Waata, kui imelisel wiisil praegune tohtrite tarkus oma haigeid rohitseb!" Sõbrad oliwad selle trahteri ette jõudnud, kus nende selts harilikult koos käis. Nemad sammusiwad ühest lihtsalt sisseseatud kauba - tuast läbi, kus mõned käsitöölised leti laua ees õlut jõiwad ja juttu ajastwad, ja läksiwad ühe tagumise tua poole, kust neile ühe mehise laulu wiimased sõnad wastu kõlasiwad. Siis kuuldi waljult läbisegamine hüidwaid healesid. Nagu wanad tuttawad astusiwad nemad sisse ja nende teretus sai niisamate kõigilt poolt elawalt wasta wõetud ja enne kui weel kaks minutit oli mööda läinud, istusiwad Bob ja Jumm rõõmsate seltsimeeste hulgas ja jõiwad mõnegiga Tartu studentide wiifi järele pool klaasi õlut kokku. TeatuS Bob'i lahkumisest  sai suure osawõtmisega ja kahetsemisega wastu wõetud ja läbi räägitud. Siis aga pööris üleüldine jutt jälle õhtu poole peetawa lõpupidu peale. Kui waheajal ka lõunetund juba kätte oli jõudnud, hakkas seltskond minekut tegema ja studendid lahkusiwad enamiste kahekst ja kolmeksi mitmele poole, seda mööda kus uulitsas kellelgi oma elukorter ehk söögimaja oli. Ainult mõned wanad õllesõbrad jäiwad weel trahterisse juurdlema  ja rebaseid utsitama. Bob aga läks Jummiga  telegrafi kontorisse, kus wiimane oma sugulasele traadi teel teadust saatis, et uus kodukoolmeister leitud on ja pea saab oma reisi ettewõtma. Siis aga lahkusiwad mõlemad  sebrad ja Bob läks otsekohe koju, kus tema wiibimata oma asju ja raamatuid hakkaõ fiSsepakkimisele walmis seadma, sest et temale teisel päewal seks toimetuseks palju aega üle ei jäenud, kui ta ka kõik neid perekondasid, kelle juures tema alati lahket wastuwõtmift oli leidnud ja lõbusaste aega wiitnud, palelikult  jumalaga tahtis jätta. 2. Reisi peal. „Jumalaga, Bob! Ela priSkeste ja saada meile õige pea sõnumid, kui sa kohale oled jõudnud!" ..Head õnne!"  „Jällenägemise  peale!" hüidsiwad mitmed healed ühele nooremehele jumalaga jätmiseks, keS praegu ennast turtsuwa ja toSsawa aurulaewa parda najale toetas, mida Jummi nali Falkenberi  tossukünaks oli nimetanud, teised inimesed aga tema paris ristitud nime järele „Aleksandriks"  hüidsiwad. Lugeja saab juba aimanud  olema, et see „Bob", kellele need õnnesoowid  tee peale kaasa saiwad antud, keegi muu ei olnud, kui meie tuttaw, keda tema ligemad sõbrad weel aurulaewa juurde saatma oliwad tulnud. 6. Sakala. 1884