Saarlane SM Nleiildine vilititü ajslrht ma- ja linnarahvalt. MM si° Ä3. Teisipäewal, 27. Juunil 1889. VI. aastakäik. „Scr«»vr«»ns" maksab! Ilmub igal toifipÄo»V«s,r. Kiiresaares kaubauulitsaö nr. 7. Kirjad käiwad: Saarlase toimetusele, Kuresaare. Kuulutuse rida ehk selle ruum Saaremaa rahwa tuimusest. Nuustakud Saarlased! Millest see tuleb, et meie kõigist uuendustest ja uudest asutustest nii waga külmad ja tuimad oleme osawotma, nii hästi maa- kui ka linna-rahwaS? Mõni aasta tagasi, sai Kerla kirikule mängukoor asutud. Küll sai enne palju waewa nende õppimiseks ära pruugitud, ennegu mängijad midagi wõisid mängida. Küll oli ilus kuulda, kuidas enamist iga tähtsate pühade ajal mängukoor kirikus Jumala teenistust ilustaS ja kuuljate südameid waimustas! Ka liimalast oli enamast igal pühapäewal Kerla kirikus ja sääl ümberkaudu näha, nii et mõis julgeste ütelda: Kerla kirik on ühe suure sammu teistest kirikutest ette astunud! Nüüd aga, kui suur waew mängijate kallal oli ära nähtud, hakkasiwad need üks haawalt koost ära lagunema, üks läks siia ja teine senna, nii et praegu» kõik on henguselc läinud. Kellele peab sääl nüüd süüd mõistma? Muidugi suurem süü on ikka alustajatel ja toimetqjatel ning wiimaks  ka kõige osawõtjatel. Ühesõnaga: wiga oli kõikidel ja see oli, tuimus ja hooletus! Kahe aasta eest sai Kuresaare „Eeöti-selts" asutud. .Küll oliwad esiotsa kõik elawad, nii hästi tegijad, kui ka osawõtjad. Nüüd kuida näha, hakawad kõik juba tagasi «antama ja ära tüdinema. Saab wahest näitemängu mängitud, siis on wähe sellest osawõtmist. Saab laulu- ja tantsu-õhtu peetud, on jälle wähe osawõtjaid! Millest see tuleb? Noh muidugi jälle tuimusest ja hooletusest! Meie maa ja linna rahwas on niisugune: Seda head. mis neile pakutakse, seda põlgaivad nad; aga kõiki kurja, mis neist keeldakse, seda püüawad nad! Kui praegus noore rahwa elu pääle waatame, küll siis näeme kus wiga on. Noored mehed, kui õhtutel tööst lahti saamad, siis on esimene asi kortsu minna ja ennast purju panna. Noored neiud, kui neil aega on, siis leiawad need lõbudust õhtutel linnast wälja minnes, kas põldude ääre» tantsides, ehk muu asjaga. Noh, kellel siis aega on, millegist osa wõtta, ehk ka midagi waatama minna! Nii on Saaremaal just iga uue asjaga lugu, mis aga Ülemaal hoopis teist moodi on, ja sellepärast on Saarlased ikka igas asjas nendest taha jäänud. See on jo selge, et iga uue asutusega rohkest waewa saab nähtud, enne kui teda jalale seada saab. Ka Ülemaa walitsuse poolest saab selle asutusele luba antud, mis ikka rahwale kasuks peab olema, aga mõnes kohas ei mõista rahwaS ise seda head pruukida, maid on hooletumad, külmad ja tuimad iga hea tööle, kõige rohkem aga meie Saaremaa rahwaS. Mõni ehk Mõtleb praegus teisite ja tahaks ütelda: Saaremaa rahwal on mähe raha, sellepärast ei wõi meie kuhugilt osa wõtta! See on küll peaaegu tõsi, aga kui iga noormees päewaS kortri muna wähem jooks, küll siis jääks palju rohkem raha järele! Ärge aga seda ütlemist praegus pahaks pange, ega siis kõik ka just seda sõna ei tarwita, maid ainult, kuida näha, suurem hulk. Sellepärast armsad Saarlased! Hakage rohkem igast heast asjast osa wõtma ja niisama ka kõik toimetajad ja juhatajad, ärge tüdige mitte ära, sellest tööst, mida teie hooleks on antud ja mida olete oma pääle wõtnud, maid pidage kalliks, mis meie Riigi-isa poolt meie rahwa kasuks on ustud! Küll siis näeme kõik wiimaks, et meie Saaremaa kui ka linna rahwaS mitte enam teiste taha ei jäe! Sellepärast: „Edasi igale heale tööle!!" EdeSpidi tahan ma rahwa tuimusest ja hooletusest rohkem rääkida ja ära seletada. Saare wend. Jumal aitab. 4 „Kas peaks wana «öökulli" süda ka kord inimlikust tundmisest liigutatud olema, et tema oma peret waestele hädalistele abiks saadab?" mõtles Jaen. Tema kuulatas  terawasti. Koerad haukusiwad; wali naisterahwa kisa kajas läbi Lhu lossi poolt, wana teener rutas laterni käes hoides, külasse. „Sääl peab midagi iseäraliku juhtunud olema; mis sääl ometi olema peaks? Kaks wana inimest oma kahe tüdrukuga tarwitawad wist abi. Siin ei aita muu nõu kui pean oma naabri kohust täitma ja neile appi minema." Tema teatas omast ettewõttest emale mõne lühikese sõnaga ja läks siis nii rutusti kui pimedus ja torm seda lubafiwad kitsast teed mööda lossi poole ülesse kuni jalgwärawani.  Tema katsus seda lahti teha, aga see oli tugewasti lukkus. Nüüd ruttas tema ümbert käbi suure wärawa juure, aga ka see oli lukkus ja keegi ei tahtnud tema hüüdmise ja koputamise pääle lahti teha ja koerad haukusiwad, huludes ja hambaid lagistades temale wastu. Õues põlesiwad tuled ja lossi preili andis walju häälega käskusid. WiimakS waatasiwad nemad ometi Jaani mitme kordse hüüdmise pääle wärawa poole. „Ma ei wõi kedagi enne politsei siia tulemist sissejlasta," wastas preili. Tahate teie aga kui hea sõber meid aidata, siis minge meie Peetri järele, keda ma külasse saatsin, tema on wana, nõrk mees ja ei saa seesuguse ilmaga hästi edasi." Silma pilgul pööris Jaen ümber, et preili soowi järele teha. Aga juba künka kaldal tuliwad politsei teenrid mõne teise sõjariistadega ehitatud mehega wastu. Jaen tahtis neilt asja järele pärida, aga nemad ei pannud teda tähelegi. Ainult üks nende seast ütles: „Teie pärite meel järele! Meie seltsimeeste laewad lähemad hukka, lossis on mõrtsukad ja teie küsite meel, mis sündinud on. Teie olete päris arusaamata!"  Enne kui Jaen midagi oma «vabandamiseks kosta sai, oliwad nad temast möödas. „Nüüd ei ole mind sääl ülal enam tarwis. Sääl on nüüd inimesi küll. Mina lähen jälle oma haige lapse juure, mõtles Jaen mäest alla rutates; aga tema jalg, mis muidu ikka kindel, libises, et Jaen maha kukus ja oma käe wastu kalju sõrwi meriseks lõi. Ema wõtis teda kodu kohkunud  näoga wastu; rahwas, kes lossi abiks läksiwad, oliwad tema majas Jaani seltsi saamas käinud; nende käest oli tema mõnda lossis ette tulnud hirmsast sündmusest  kuulda saanud. „Mis see aga on?" küsis ta uuesti kohkudes, kui ta merist haawa poja käe pääl silmas, „kuidas oled sa seda enesele teinud?" „See ei ole muud kui üks sügaw kriips ema, ma haawafin ennast ühe kiwi wastu, kui ma pimedas tee päält kõrwale astusin." Seega pühkis Jaen merd ühe linase lapi sisse, mida ta tähelepanematult kokku mässis ja kambri nurka wiskas. „Mina tahan jälle haige poja juures walwata, ema," rääkis ta edasi, „sa wõid nüüd lastega jälle magama minna. Meie ei wõi ometi selle kurwa lou juures midagi muuta." Kui ülestõusew päike jälle läbi punaste pilwete, mis tormisel ilmal tema tõusmist ette kuulutab, küla ja ranna pääle paistma hakkas, läks Jaen õue ja waatas ümberringi, kohe sai tema aru, et meri minewal ööl suured kahjud ja õnnetused sünnitanud oli. Tuul oli wähe waiksem; aga stisgi lõiwad laened nagu kõrged wee müürid waSta kallast, kus puruks läinud paadid, kärisenud wõrgud ja kõik sugu merest wäljawissatud prügi näha oli. Sääl ruttas ka Juuli teed mööda, kahwatanud näo ja kurwa pilguga peigmeest otsides küla poole. „Jumala pärast, Juuli, mis on sulle juhtunud?" küsis Jaen. „Mull enesel ei ole küll midagi juhtunud,  aga mu majarahwas on abikaasa ja isa kaotanud; tema paati lõiwad laened Isamaalt. Kuresaarest. Meie linna kaupmeeste kauplemine  läheb kuida näha selle aasta üsna kidewaSti,  inimesi on iga päew wäga mähe linnas ja on ka wist sellepärast, et maal enamist igas kihelkonnas enam kui üks pood on, kust talu inimene oma tarwitust wõib saada, ilma et ta pruugiks tuhise eri pärast linna tulla. Kui kauplus siin edespidi mitte paremaks ei lähe, siis on meie kaupmeestel tõesti „west ahju»!" Igaüks aga mõtleb: Kes kahju kardab, see kasu ei saa! Linna turul sai Juutidele 13. Juunist saadik kangeste ära keeltnd: enne kellu 12 ei tohi keegi Juut talu rahwa käest mitte midagi osta, kes seda teeb langeb trahwi alla! Seda seadust oli juba ammu neile antud, aga jäi ikka unustuse rüppe. See tuli sellest, et keegi Juut ristiinimese käest ühte kana rohkem pakkumisega mägise ära wõttis ja pärast poole odawamalt teisele jälle ära müüs.