tünnidest on suur abi meie seedmise jõuude ja seega termise heaskorras hoidmisele. Kes korratumalt sööb, sööb sagedaste ka äkitselt, ja äkiline söömine on kõige kindlam tee, seedmist lühikese aja sees ärarikkuda. Meie kõht on wäga õrn, tema laseb omaga küll tükk aega mängida, siis aga pöörab ennast asi ümber ja kõht hakkab meiega mängima ja meid trahwima, ja meile näitab see trahw palju suurem olewat, kui see ülekohus, mida temale tegime. Meie kõht armastab õigust ja nõuuab, et temale mitte rohkem tööd peale ei panda, km ta teha wõib. Wäga kahjulik on see pruuk, kõhtu kõigesuguste raswaste ja kõhna, magusa ja happu, palama ja külma, kindla ja wedela, kõwa ja pehme toitudega täita, nii et karta tuleb, et ta igal silmapilgul lõhki läheb, ja imeks panna on, et kõht siiski kõigist neist toitudest asja saab; ta on aga siis nagu koorma kandja, kes seljas oma rasket koormat kõige jõuu ärapruukimisega oma sihile wiib, aga nüüd wäsinud mahalangeb. Wähe inimesi mõtleWad selle peale, kas need toidud,  mida nad töine töise järel söömad, keemia teel ühte sünniwad, wõi kas nemad ükstõist ära sulada ja ära seedida ei lase, ja kas mitte kahjulikuid ollust toitude  segis ei ole. Niisama mähe panemad niisugused inimesed ka seda tähele, kas nende kõht söömise juures mitte juba täis ei ole, maid söömad nii kaua, kuni nad enam ei wõi, kuni neil juba raske hingata on. Niipalju ei söö aga mitte kõrgema järje peal seiswad loomad, ja sest toitude hulgast, mida niisugune inimene üksi ära sööb, wõiwad üsna heaste mitu inimest elada. Sest tuleb siis toitude liig suur ärapruukimine ja puudus,  et üks inimene kümne eest sööb. Liig suur söömine suurendab kõhtu, ja sagedaste on see surnute lõhki lõikamise juures tähele pantud, et kõht suurem oli, kui ta töiste abinõuube suuruse järel oleks tohtinud olla, ja kus mitte mõimalik ei olnud, haigust ülesleida, Mõis kõht üksi liig kange söömise  läbi mälja wenitud olla. Kes liig palju sööb, on ikka laisem ja tõntsimeelelisem, tema maim on wäsinud ja kõik töö temale raske. Wirk, tegem inimene  aga ei walita omale mitte üksi mõimalikult lihtsaid  toidust, maid tema sööb ka üksi niipalju, kui tal ihu nõuudmiste järele tarwis läheb. Et meie aga liig palju ei sööks, ei pea meie iialgi nii kaua sööma, kuni meie juba söömise juures tunneme, et meie täis oleme. See on kõige suurem abi liig suure söömise wasta. Tunneme meie söömise juures, et kõht enam liig tühi ei ole, ja on esimene söögi isu mööda läinud, siis ei pea meie mitte enam edasi sööma, kui meid ka toidud seks äritada püüdwad. Söögi laua juurest ära minnes tunneme meie siis warsti, et kõht täis ja söögi-isu ära kadunud on. Et aga kõbul siiski küllalt on, näitab meile see asi, et seedmine kergeste sünnib, et meie erguks jäeme, ja et meil tegemuse himu on, ja kõik maimu ja ihu wäfimus  wäljajäeb. Inimene, kes muskulite jõuuga ja wäljas õhu sees tööd teeb, wõib rohkem ja ka sagedamalt toitu üles wõtta kui see, kes tuas istudes tööd teeb, sest et tema sellsamal ajal rohkem jõuudu ära pruugib ja tema olluste wahetus ka kiirem on. Paneme meie aga mõlemaid töine töise kõrwu, siis saame imekspanemisega  teada, et üleüldse töömehed mäljas õhu sees oma muskulite waewamise juures palju wähem söömad kui tuas istujad, kes oma kahwatanud näu ja kõhna oleku juures just need palju sööjad on, selle eest ei ole ka seedimine nende juures korralik, nende kõht on wäsinud  ja nad jäewad oma kange söömise juures siiski kõhnaks ja jõuuetumaks. Üleüldse sööwad ka lapsed liig palju, mitmed wanemad lasewad omi lapsi järgest süüa< misläbi nende kõht harjutatud saab ikka täidetud olla ja suuremaid  portsjonist nõuuda, aga just lastele on wäga tarwilik korralikult süüa anda ja neid warakult ülepea  korraliku elule harjutada. Igaüks pangu wana sõna ütelust tähele: keegi söödik ei saa sünnitatud, waid La saab üleskaswatatud. Et laste juures olluste wahetus ruttem sünnib, kui täiskaswanud inimese juures, siis tarwitawad nad ka lühemat sööma waheaega, ja peab neile weel hommiku ja lõuna, ja niisama ka lõuna ja õhtu wahel süüa andma, mis mõlemi! korral mõõduga sündima peab. Täis kaswanud inimesed aga, kes mitte muskulitega tööd ei tee ja wähe wärskes õhus ennast liigutawad, ja peale kolme söömaaja weel waheajal sööwad, teewad seda oma harjutuse järel ja wõiwad ennem kõhu loomadeks, kui peaaju loomadeks nimetatud saada. Peale selle peame meie weel tähele panema, et meie söömise juures mitte tööd ei tee, kes ihu jõuudu tarwitawad. Kui inimene söömise juures kuidagi wiist tööd teeb, fiis ei ole tema seedmine õige, ja seedmise limad on wähem tegewad, sest ihu jõuud saab siis mitme poole ära tarwitatud, ja kere woolamine töiste tööd tegijate abinõuude juure mahendab seedmise keemia sundusi, kes sellsamal ajal sündima peamad ja suure> mat, rohkemat mere juure woolamist . tarwitawad. Sellepärast ei tohi söömise juures kõige wähem wõi maimuga tööd teha, nagu lugeda, järele mõtelda, uurida, maid lustilik meel on hea abi korraliku seedmisele. Söömise läbi kurbduses wõi äritatud olekus saab kõhu termis ära rikutud, niisama ka, kui meie üle pea kaela sööme ja peale selle meel jooksmisest ja ihu waemamisest meil palam on, ja meie mäsinud oleme. Igakord peame meie seepärast enne söömist ennast jahutama  ja lahutama, ja ülepea rahuliseks tegema. Ka kohe peale söömist ei tohi meie ennast liig kangeste kuni wästmuseni .liigutada, kõige wähem mäsitawat muskulite tööd teha, sest see takistab ikka seedmist, kuna meri, keda kõht nüüd rohkem tarwitab, enam muskulitesse ärajautatud ja kõhu lima mäljaajamine seeläbi wähendatud saab. On meil hea seedmine, siis on ka toitmine ja ühes temaga ka termis hea, ja igaüks, kellel oma termis kallis on, muretsegu selle eest, et ta oma seedmist  õiges korras hoiab. (Lõpp.) Elu. Kõne, mis 26. Septembril m. aasta Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. 111. Siin on taim. Ta kaswab, sirgub, paisub. Selleks on tale tarwis söehapniku, wett, päikese walgust  ja soojust ja neid saab ta ümbrusest. Sell kombel kõik ta tegemine pole muud, kui wälise oteku kohane seis: kõik muudatused, mis temas iganes wältamas,  seiswad kohauses ehk kohalises olekus wäliste kaasolemiste wastu. Esialgulised elukad keda waewalt suurendamise klaasi all näha wõib, elawad  alalises hapnemises ja toidu neelamises. Üks protsess tükib elajast häwitama, töine alal hoidma, mõlemad seiswad wastastikku, aga sellsamal ajal on nad wälimiste muudatuste kohased. Et nad olla wõiwad,  ja seepärast ka nende käes olew elukas elada wõiks, peab niisugune ümbrus olema, milles hapniku ja toitu on tarwitatawal mõedul leida hapniku nõndapalju, kui elaja mõneks häwitamiseks tarwis läheb, toitu selle häwituse kosutamiseks. Kui meie nüüd ülemale waatame, siis näeme, et seetwas mau nahas olewad tegewused otse seedetawate asjade omaduste  kohased on. Et elajas elada wõiks, tarwis esiteks,  et ümbruses ollufid leida oleksiwad, mis ennast koedeks muuta laseksiwad, ja töiseks, need ollused enne allaneelamist peawad alati sülega kastetud saama seda nõuuawad need omadused, mis ollustel juures on Siit aga wõime arwata, et iga iseäraline sisemine  omadus peab iga iseäralise wälimise omaduse kohane olema. Rebane püüab saaki: istub, waatleb, roomab ja jookseb tuhat tulist nelja; mikspäraft? Seepärast, et wälimised tingimised, juhtumised, sündmused sunniwad nõnda tegema. Istumise juures ta näeb saagi kaugust,  waatledes uurib saagi peale kargamist järele, roomates teeb ennast eemal seisma saagile nägematuks, jookstes püüab ennast saagiga marjata. Kõik ta tegemine  on nõnda asjakohane, et muidu olla ei wõi. Kui ma nüüd kaugelt jookseks, korraga kraami ees näen olema, mill kombel ma saaks tast üle hüppata, kui ma ühe ja sellesama joonega tahaks seda teha? Ei muud, kui silm seletab laiust ja musklide jõuud annab wõnksu ja ma olin üle. Kui küsime: kui suur oli wõnks, kelle abil ma üle lennasin? stis saame wastuseks ta oli kraami laiuse kohane: kui suur see oli, nii ka wõnks. Meie sööme seda lusikaga, töist nuaga, kolmandat  looduslise wiie arulise kahwliga kõik teeme nii, kuda selle ehk töise toidu omadus laseb teha: leem on Medel, nuaga elbi teda nii kaua kui iganes tahad, aga kõht ei tõuse ometi ühti, seepärast on loodus ehk elu õpetanud lusikaga sööma, sest selle õenuse sees on leent rohem, ja kõht saab marsti täis. Kimist teed kaudu minnes tõstame kõrgemalt jalgu, et kohegile wastu ei tõukaks: meie käik on sett miisil tee omaduse  kohane. Niisama on teadmisega lugu. Mis on kõik teadus,  mis inimene aasta tuhanded otsa tüdimata on korjanud? Ei muud, kui seespoolne kuju sellest, mis wäljaS on, selle kohane olek. Muidu ma ju mi, dagi teada ega tunda ei wõi, kui nende muudatuste wahel, mida esialguliseks tuntuseks nimetame (vne- Mileuie, Eindruck) ja wäliste omaduste wahel, mis mu peale mõjuwad, sarnaust otsekohalist seisust ei ole. Sellest saame meie uue weel kindlama tõenduse juba enne awaldatud mõttele, et meie oleme wälimuse seeS ja wälimus meie sees. Waenlane tükib mu peale, ma pean peasmist otsima: kas siis panen plehku, wõi hakkan jõuuga wastu: mu sees tõuuSwad muudatused elule, mis oma algu, põnewuse ja muude omaduste poolest ühed ja needsamad, mis wäljaski pool mind. Põllumees teeb oma põldu, kuidas? nõnda kuidas seeme ja seemne järele maa j. n. e. Üleüldse, kuida lihtsamate otsustes, mis laps omast nõdrast peast walmib, uu ka keerulisemais targa mehe arwamistes leiame alati kohalist seisust neis enestes sündiwate muudatuste ja wäljaskestawa kaaSolemiste,  kaasmuudatuste wahel. Ka eluta asjad awaldawad sarnast: hõle kõrs liigub ja kiigub tuule käes, see on ta wastus wälimiste muudatuste peale, nende wastukohane seis; aga kaub tuul, kaub ka liikumine,  sest ta tuulest tuli ja temaga läheb, ei olnud kõrre päralt siin midagi: ei sünni tema liikumisega enam mingit muudatust, mis töise wäljasolewa muudatuse  kohane oleks. Eluga kehas on aga see järjeste näha, näituseks tähendagu a wälimist muudatust, d muudatust, mida a eluta otewuses sünnitab, on asjad nõnda, siis ei ole muudatusi enam tulemaS, nendega  on ots: a oli b sünnitaja, b wastus a peale. On aga a b sünnitanud eluga kehas, siis sünnib siin muudatus muudatuse järele: a sünnitab oma kõrwal töise a, d sellsamal ajal b, kus juures wiimased a ja b niisama ükstõise kohased on, kui esimesed a ja b. Need sünnitawad omast kohast mued muudatused, kellest igaüks ikka töise kohaliseks jäeb j. n. e. Sellega oleme jõuudnud elu sõna mõtte lähema seletusele; nimelt, elu on: korrapäraliste ühel ja sellsamal ajal järgemööda määratud olekus kestawate muudatuste hulk, mis (muudatused) niisamasuguste wäliste muudatuste kohased on, ehk lühemalt üteldes: kõik ilma elu seisab selles, et sisemised muudatused alati wäliste muudatuste wastu kohalises olekus püüdwad olla. Selles lauses, wõib ütelda, on kõik ülal, mis iganes mõistuse ja ihutegewusest  ütelda on; temas on mõeldud ka kõik haridus, sest ka temas on alaline muudatus muudatuse wastu. Aga waatame weel korra elawa loomusesse. Meie näeme: mitmet ja mitmet seltsi elajaid on siin, kes ridastiku ükstõise kõrwal seistes, mitu waimuelu aftmet  ülesse tunnistawad: see õn alam oma järjega, töine ülem j. n. e. künni kõige alama rakukeseni ja kõige kõrgema loomani inimeseni. Kust tuleb seesugune  wahe elawduste wahel? Mikspärast on üks täiem, töine kõhnem oma elu poolest? Töiseks, meie näeme siin alalist elu kustumist ühel elukal enne, siis töisel j. n. e. kuni silmapilgu kestwa ealise weetilga ehk lasuloomakesteni  (infusoorid) ja ligi 100 aasta pitkuse ealise inimeseni. Kus on surma Põhjus, mida mõistlikult  saaks ära seletada ja mikspärast tuleb ta ühel elukal enne, töisel pärast? Kõik need on küsimised, mille peale peame katsuma wastata. (Järg jäeb tulema.) Mõnesugused sõnumed. Liia joomise wastaon Rootsimaal koguni uuel wiisil abi katsutud leida. Stockholmis on neil päiwil seaduseks tehtud, et laupäewa peale lõunat ja õhtu, nõndasama ka kõigel pühapäewal ja esmaspäev) hommiku üksnes sellele tohib wiina müüa, kes hoobilt ka 10 ööre eest söögi kaupa oStab. See nähti head wilja kandwat, wähemalt esiotsa, sest lähemal laupäewal,  pühapäewal ja esmaspäewal oli linnas nõnda rahuline ja waikne olek, nagu seda enne iial pole nähtud. Kuda armu andeid palutakse, on mõnikord  õige weider. Noh, imeks pole seda just mitte panna ; katsub kaupmees kuulutuste ja kiituse waral rahwa tähelepanemist oma peale pöörda, miks ei peaks siis seda kerjaja ka tegema. Nõnda kannab Pariisis üks pime kerjaja tahwli rinna peal, kus suurte tähtega lugeda seisab: „Ärge häbenege ka ühte ainust kopikutki andes ega ma ju ei näe." Rahwas lueb, naerab, ja tahwli kandja „teenib" tubliste. WaStutaja: J. Kõrw.