Wampir ehk wereimeja. Jutt Bulgariamaa elust. Hans Wachenhusen'i järele Ümber pannud M. Põdder. XVII. 16. Mäetvnt. »Pia ja Kola Pettowitshit meeleS!" oli papi abiline  Jowam majaSje tungiwale wõerale ähwarduseks tagasi hüidnud. Tema oli jalaja järele luuranud, mis selles majas tehti, oli päewa aegu Wiktori sammusid linnas tähele pannud, oli õhtu waritsedes tema kannul käinud, kui Wiktor hobused alla orgu wiis, ja wõsa warjus oli tema ka tunnistuseks olnud, kuidaS Marinka isast lahkus. Sügama prauStiku läbi, kelle terawnukiliSte ääri mööda talurahwas omale jalgraja oliwad tallanud, künni üleSse kõige kõrgema koha juurde päris tee peale, ronis Petrowitsh mäele, tui Jowan oma majasse tagasi oli pööranud. Seda õiget rada mööda minnes, jõudis ta palju ennemalt ülesse mäe-otsa; rahulikult mõis ta seal seda paika walida, mis tema nõuu kordasaatmisele kõige sündsam näis olewat, ja umbes juba pool tundi oli tema kaljunuka taga kõhuli maas waritsenud, kui teda hobuSte kõbin tegewusele kutsus. Tema kuuljS Wiktori ettemaatamisele maenitsewat healt ja roomaS kalju otsa juurde. Ligemale tuli kapjade köbin; hobuse pea ilmus juba nähtawale, kui tema häkitlelt  oma täieS pikkuses looma ees püsti tõusis ja mõlemad  käed waSta taewast sirutas. Ühe inimese elu ei maksa neil mail midagi, kahe elu mitte palju rohkem. Saagu siis ühtlasi tüdruk ka surma, tui tema saatus seda nõuab! Wiktori hobune, kohkudes muSta kogu eest, mis oma warju pärast nagu weel suuremaks kaswiS, ajaS ennast tagumiste jalgade peale püSti. SiiS kargaS tema kui hull körwale ja suureD kaares lendas loom üks silmapilk haua kohal ja wajus siis tema sügawuseSse. Ehmatusest nagu sõge, kargaS töine hobune tema järele. Marinka nägi seda ehmatusest kirjuks minewate silmadega, tarduma te liikmetega. Seal muutus see jäle vilt tema ees ja Petrowitsh seifis tema ees, püsti kui küinal, waikideS t'a!e otsa waadateS. Tema oli waewalt oma ohwri peale waadata tihka- Mid; ta nägi tüdruku nüid orna ees seisvsat. Jowan oli kaugel ja see töine mees puhkaS all haua põhjas purustatud liikmetega. Wõidu rõõmul silmitses tema tüdrukut; ta sirutas oma käe tema järele wälja. Ehmatuse  pärast kiljatades nõrkes neiu tema ette ära. Kole hirm oli tema meeled halwanud. Minutid läksiwad mööda. Petrowitsh ei liigutanud ennast. Tema jäi kuulatades haua ääre peale seisma, aga alt ei kostnud kohku ega kahku tema kõrwa. Minnaks ajas neiu silmad lahti. Ta wahtis sega- selt enese ette. Ta kogus oma mälestust. Ta tundis Petrowitshi ära, kes käed rinna peal ristis, kaljuseina najal tuetas, ja sus tungis praegu juhtunud lu'u meeks tuS hirmsa wäega tema peale. Ta lsi mõlemad käed palge ette. Siis häkitselt kõik jõuu kokku kogudes, kargas tema maast ülesse, nagu wöiks tema weel peaSta. Ta aStuS haua ääre peale ja üksisilmi alla wahtideS tuli jälle kole hirm jääkülmalt tema peale. Toimetumalt tuetaS tema stiS ennast jälle kalju najale; tema käewarred seifimad wöimetumalt ripakil, ühtegi healt ei tulnud tema suust. „Marinka!" maenitses nüid Petrowitsh, selle wvimu peale lootes, mis ta nüid araks tehtud tütarlapse südame üle arnas saanud olema. Marinka ihu hakkaS wärisema; ta pani oma wõimetumad  käed riSti. olete tema ära tapnud!" hüidsiwad värisedes tema huuled. Raerulikul näu! waataS Petrowitsh tema otsa, salaliku  rõõmuga neiu fihwakat tegumoodi silmitsedes. Pulgana  kübar oli neiul peast maha libisenud, kunstlikult selle alla üleSse seutud juuksed oliwad tema Sladele langenud. „See ei olnud nõnda mitte minu tahtmine; Jumal ise on seda teinud; tema on ühte pattu ära kaitsenud, kelle ohwriks sa ennast kergemeeleliselt anda tahtsid!" hüidis voor papp kindla, piaaegu pühaliku Healega. .Jumal on seda meest nuhelnud selle nurjatu nõuu eest, sind sinu isa hoole ja kaitseva kiriku wäe alt ahwateleda. Piiskopi nimel seisan ma siin sinu eeS, sind nüid tema juurde viima." Marinka kõngutas sõna lausumata pead. „Mma ei taha mitte! Teie olete seda näinud!" waStaS neiu kurjaSte, trotslikult. »Sinu isa ise, keS oma rumalust kahetses, kui sa juba ära olid, uõuab sind tagasi. Ka tema käsu peale seisan mina siin sinu keS, ja sinu õndsuseks ruttasin mina, sind tagasi kutsuma!" „Miim isa vi ole seda mitte tahtn»si>! Mina tunnen teda. MiS Jowan tord teinud on, seda ei kahetse tema ilmaski." Ta löi jälle mSlemad käed palge ette ja hakkas waljuste nuutsuma. „Ka finn isa on pidanud põgenema, km fina waewalt kodust ära olid. Mudiri kamassid tungisiwad tema majasse;  ta peastiS ennast sinna kloostrisse, kus keegi temasse puutuda ei tohi, ke-egi teda taga otsima ei tule. Mina seisan fiin sinu peastmisekS; tema wannmas mind seda tegema, enne kui tema oma majast põgenes." Marinka tõstis kui uimane oma silmi. Ta julges kord uuriwa pilguga Petrorvitshi palgesse waadata. „Teie waletate, Petrowitsh!" hüidiS tema siis. «Teie olete päris mõrtsukas! Teie otsisite selle koha just selle tarwis wälja, et teda ära tappa saaksite." Petrowitsh naeris põlglikult, ta kõngutas kaastundlikult  pead. «Seda meest, see on tõsi, ei too küll keegi enam tagasi," ütleS tema külmalt. «Kawalusega on tema sind põgenemisele ahwatelenud, on sinule wale asju ette luiskanud.  Kui ta kord sinuga juba töisel pool Franklaste leeris oleks olnud, siis oleksid fina ilma armuta tema saagiks saanud." «Teie laimate ja teutate! Tema mõtted oliwad head ja auusad!" Marinka kattis jälle oma nägu kätega. «Surnud!" halatses tema. «Jah, tema oli minule armas; keS keelab mind, seda Teile ütlemast; tema oli kallimeeleline, auuS inimene! . . . Taganege minust!" karjus tema nlewoolawal südamewalul. „Mma wihkan, mina põlgan Teid! Ennemalt kannatan mina kõige suuremat  häda ja wiletsust, kui ma ennast Teie meelewalla alla annan." Külma werega haaraS Petrowitsh tema käest kinni, neiu aga kiskus ennast tema käest jälle lahti. „Sina seisad piiskopi kaitse all, kellel iga pidi wõimus sinu üle on. Sina piad minuga, kelle kätte piiskop oma wõimuse sina üle on uskunud, üheS tulema. Homme tuled sa minuga teele ja ma wiin sind tema juurde. Sinu isa ootab meid seal töisel pool kloostris. Tema ise saab sinule tõendama, mis mina nüid sinule räägin." Marinka jäi segaselt järele mõtlema. „Minu isa," pomises tema. „Kas Teie wõite minule wande sõnadega tõendada, püha risti peale manduda, et mtna teda kloostris lelan?" Petrowitsh löi pahaselt kaega. „Kui siis wcmnet w»ja on, sina mõistmata laps, hea küll, ma teen seda si»u pärast! ... Ja nmd siis tule minu järele! Sealt tsHelt poolt käib õõnes tee, mida mööda ma tulin, alla orgu, töine jälle üleöse kloostrisse; poole tunniga oleme meie sinna jõudnud." Manuka ei uskunud meel mitte. TõrkndeS seisis tema seal, kõwemine ennGst kalju wasta toetades. Ta lõua ots langeS rinna peale, pisarad weeresiwad ikka ja ikka jälle tema Palgede üle. „OH, tema oti minule nii armsaks saanud!" sosistas neiu waewalt kunldawal healel. „Tema kõneles minuga koguni töist wiisi, kui kõik muud; tema silm waatas nii lahkeste, nii annsaSte, nii südamelikult! Temas ei olnud mitte kamalust, temaga ma oleksin kaasa läinud, kuhu ta mind ka oleks wiinud!" Petrowitsh kahmaS nüid tema käerandmest kinni ja see kord kindlaSte, kästiwalt, karedalt. Ta muljus teda wägisi, raputadss. Marinka tkßtiS wihaselt oma pead, Bulgaria lapse taltsatu loomuS ärkaS üleSse säharduse wägiwalla tundmisel. Ta tõstis tagasi tõrjudes ja kaitsdeS töise käe; tema silmad sätendafiwad tuld, tui tiigril, kui tema Petrowitshi otsa maa tas. „Eest ära, Petrowitsh!" HüidiS tema kähku, teda haua ääre poole tagasi tõrjudes, kuuna see tema kätt ainult meel kõwemine pigistas, nõnda et neiu walu pärast kiljatas. „Wõt sina igatsed tema järele! Hea küll. fina piad siis sinna samasse saama, kus tema on!" HüidiS Petrowitsh  hambaid kiriStadeS. «KaS sa tuled minuga .. . ehk lähed tema järele!" Ja oma näu töisele poole pöördes, näitas tema alla sügawusesse. Marinka tundis oma wäeti olekut, sest kui raud pihtide wahel pigiStaS töine tema kätt. Ta laSkiS oma pea norgu. Petrowitsh nägi, et tema wasta panemise jõud murtud oli. „Sinna!" käskis tema käega edasi näidates. „Ole wait ja sa saad jälle rahu leidma ja sinu mõtted saawad selguma. . . Mõtle selle peale, et see sinu õnnetu osa on, keS oma maja ühes täiega maha jättes, oma paljast elu on peastnud ja sinu järele halatseb, keda tema oma ainumaks warauduseks siin maa peal nimetab!" Petrowitshi heal kSIaS nii tõsiselt, nii selgitawalt, et Marinka masina kombel, mõistmata ja mõtlemata tema käsku kuulaS. Tema sammus selges kuu paistes Petrowitshi  eel, pea norgus, kui unenägijal. Mis tema voores südameS nii äkitselt, nii rSSmsaste oli tärkama hakanud, oli ära närtsinud; isegi oma isa peale ei suutnud tema enam endise lapseliku usaldusega ja armastusega mõtelda. Üks töine tundmus oli tema südamesse tunginud, ja ka see oli järöku surmatud ja tema asemele oli tume walu asunud, kes tema meeli nagu surnulinaga täitsa kinni mattis. 16. Martelli. Kui lowan oma lapse nägi õhtusesse widewikuSse ära kaduwat, seisis tema weel kuulates paigal. Iga kabja köpsakas, mis pikkamesi ja ikka kaugemalt koSteS tema körwu puutus, oli nagu wasara hoop tema südame tunnistusele. Tema oli tülis mudiriga, tülis ka maimul itkudega. Tema ei saanud sellest mitte aru, kuidas tema isalik süda lubanud oli, seda wöerast enam usaldada, kui . . . Petrowitshi. . . Petrowitsh! Tõsi küll, et selle mehe olek wiimaSte päewade! ka tema meelest wäga weider oli olnud. Ja siis, papp ja tema abiline seisaroad ise selle arwamise all, et nemad waenlasega salaja ühes nöuus oliwad! Ja wiimaks: Marinka ise, kes Petrowitshi kaitse all oli ennast peasta lubanud, oli seda mõtet jälle tagasi tõrjunud; tema oli tungiwalt nõudnud, wiimaks üks kord sellele maale selga pöörda, milles iga päew temale uueks piinaks oli saanud. Ja kõigest sellest hoolimata oli temal nüid, nagu piaks tema oma lapse järele ruttama, teda tagasi tooma, teda ennemalt MustlaSte juures kõige sügawamaS kuristikus  ära peitma, kni selle wõeraga edasi rännata laskma. Tema süda läks, tema lapsega kaasa! Ja kuita teda siis mitte ei leidnud, kust ta teda kindla lepingu järele pidi leidma; kui temale enesele SunetuS juhms, enne kui ta sinna jõudis! . . . Oh, oleks ommeti Martelli  juba tulnud! Martelli, kes juba sinna wõiS jõudnud olla, tema wana kauba sõber kahekümnest aaStast saadik, kes nüid sõjawäe moona muretsejana kõige kõrgemale ja köigewägewamale serdarile nii ligi seisis. . . Hobuste taktis käiwat kabjade kõbinat ei olnud enam kuulda, aga üks töine tume kära sundis teda terasemine kuulatama. See kära tuli linna poolt, ja oli kuulda, nagu hobuste tammumine oru Põhjas heina maal. Kartlikult kuulas lowan, puude warjul peidus seistes. Nüid nägi ta ühe ratsntawa laterna kandja käes töisel pool oru kalda! läbi pimeda õhtu õhu wälkuwat. Ikka selgemine kostis hobuste müdin. Ratsamehi pidi kõige wähemalt üks tosin olema. Ja nüid kuulis tema ka posthobustega kaasa saadetud sürüdshi ehk postimehe hüidmist. ..Heide!" kõlas tema heal rõõmsaste üle oru ja kärmemaks läks kabjade kõbin. „Martelli! Jumal olgu tänatud! Tema'p see piab ju olema!" Jowan tõtas rõemuga alla orgu. Tema jõuudis wanade tammede juurde, kui parajaSte toim ratsamehi õue sõitsiwad ja kaks hiiglase tegumoega Bulgarlast ühe hallihabemise isanda sadula salusid hoidsiwad, et ta hölbsamme  hobuse seljast maha saaks. „Martelli. fina'p see oledgi!" Jowan astus rõõmuga ligemale. Ta pakkus ratsanikule,  kes. teretades ennast tema poole kummardas, kätt. .Hullud asjad, mis ma kuulen, wana sõber!" hüidis tema sadulast karates ja Jowani kaissu rutates. .Meie rahwaS seal linnaS, kellega mina uulitsate peal kokku juhtusin, ei raatsiks mitte ühte paratki enam sinu pea eest anda, mis ommeti muidu ikka nii tark oli. Nemad maenitsesiwad mind, mitte sinu majasse aStuda, mis wande alla olewat langenud. KuidaS oled sa aga seda tükki toimetanud, et sa pashaga riidu oled läinud!" Jowan kõngutaS wagust pead, kuuna ta oma sõpre majaSse tallutas. .Küll sa kõik kuulda saad, Djartelli!" ütleS tema wäga nukral meelel. „Aga nagu arwata, piab linnaS mõni iseäralik asi juhtunud olema," pajataS Maeteki edasi, tugep, pikk mees pikasääreliste rassusaabaStega, lühikene tõmmuburnuS eht mantel oli temal ümber ja kaks pika kaelalist püstolit laia punase wöö wahel. .Mina nägin rahwast konakiSse jookSwat) wahest on Wenelased mõnes paigas üle Donau jõe läinud. . . Aga sinu lapS, sinu iluS Marinka, kuS see siis on?" küsis tema maja ukse üle waadatcs. .Muidu oli ju ikka tema wtts, minule terwist wasta tuua!" „Küll sa kuuled, Martelli!" Jowan tallutas teda eeSkojaSse, milleS praegu wana ümardaja külaliste wastawõtmiseks tua uksed lahti tegi. .Marko, wana seltsimees! 'Ka sina ei tule mind teretama!" hüidis Martelli, Mustlast silmates, keS ka Jowani enese imestuseks eeskoja nurgas kSSsitaS ja külalise  tulekut sugugi tähele ei pannud, isegi oma harjunud kombet ära unuStaS, oma peremeest «äheõ püsti töuSta. Üksi filmi wahtis tema ühe nua otsa, mis tema jalgade ees põrandal oli. 24. Sakala. 1V65