Saarlane UM Üleüldise volitika lljsleht mia- ja limmnlimle. ZM IV° Teisipäew, 14. Märtsil 1889. VI. aastakäik. maksab: poolis aastas 1 „ 23 „ Ilmub igal Kurcfaares ur. 17. "Sina pead oma ligemist armastama kui iseennast." li. Teine asi, mis missioni töö sarnane on ja ka ligemise armastust meie sees kaiwatab, on «Ewangeliumi Luteruseufu koguduste  abikaSsa" tööst osawõtmine. Teie teate, armsad «Saarlase" lugejad, et apostel Paulus ütleb (Kal. 6, 10): „Tehkem head kõikidele, aga kõige cnamiste neile, kes me i e uSku on." Selle järele peawad meie usu-wennad meile kõige armsamad  ligemised olema, kelle ivastu meie oma armastust üles peame näitama. Meie usu-wcndi on aga palju siin ja sääl süda-Wenemaal kesk teise usuliste seas. Ei neil ole kirik ega õpetaja nii käe pärast kui siin. Õpetajad peawad tuhandeid  werstafi sõitma, enne kui nad igale poole jõuawad, kus nende koguduse liikmed elawad. Mitmed koguduse liikmed ei saa mitmel aastal õpetajat nähagi. Et niisuguste waeste koguduste olekut parandada ja neile enam puhta Jumala sõna kuulutamist pakkuda, on Wcne riikis üks abikaSsa asutatud, mille tarwis meie ju 2 kord aastas, Palmipuude pühal ja õige Ewangeliumi usu üleswõtmise pühal omad anded ohwerdame. See „Wcne riigi Ewangeliumi Luteruse usu koguduste  abikaSsa" on wiimsel ajal „Õlipuu lehekesi" triikida lasknud, kus ta omast tegewusest jä koguduste hädast teadust annab. Wiimane niisugune „Õlipuu leht" ilmus aasta eest. Praegu pole weel uut lehte wälja antud, aga Saksa keelne „wites Õlipuu leht" on juba trükist ilmunud. Temast tahan mõnda ka „Saarlase" lugejatele teadustada. Esmalt annab leht aru abikaSsa iööst mööda läinud aastal. Selle järele on minewäl aastal 200 Ew. usu kirikut Wene riikis abikassast abi saanud. Pole see abi küll igal ühel suur wõinud olla, siiski täuawad seda tuhanded inimesed ja Issandal on sellest weel kõige suurem rõõm, sest tema meelest on ka wäike karika täis wett armas, kui see tema nimel saab antud. Ka 50 õpetajat on palga-abi saanud, kes muidu mitte poleks wõinud oma pead toita. Niisamuti on 70 waest koolmeistrit ja köstrit abikassa poolt toetust leidnud. Mitmed kirikud, koolid ja palwemajad on ehitatud ja parandatud abikassa abiga. Tartu suures koolis õpiwad 5 noort meest abikassa kuluga õpetajaks, selle tingimisega, et nad pärast neli aastat sääl õpetaja ametit peawad pidama, kuhu keegi waewalt wabatahtlikult läheks, nagu Siberis ehk Kaukasuses. Palju on abi antud, weel rohkem on aga abi tarwis, sest mitmed kogudused on nii suured, et ühel õpetajal tükkis wõimata on oma ameti kohuseid täita. Sellest kõneleb „Ölipuu leheke" järgmise loo: „Abikassa ja päikese paist  u S." Mis on neil mõlemil teine teisega tegemist? küll on, kuule aga, armas lugeja. Süda-Wenemaal  elab üks Ew. u/u õpetaja, kelle kogudus nii suur ja laialine on, et sääl on 60 kohta, kus ta peab Jumala teenistust pidama. Ta peab tuhandeid werstasi aastas ümber sõitma ja seda kõik teeb tema suure hoolega, sest tema igatsus on usu-wilja oma koguduse liikmete seas näha. Hiljuti oli tema jälle ühes palwemajaS, kaugel teisel pool koguduse ääres, aga sääl polnud temal head kuulda. Koolilapsed ei käinud korra pärast koolis, abielurahwas  elas tülis ja riius, praisimiscst ja kisklemisest  ei olnud puudust. Kurwastusega küsis wäsinud õpetaja: „Kas need on need inimesed, kelle heaks mina oma kõige parema jõu ohwerdan? Ma püüan nii elawalt ja mõjuwalt kui wähegi ivvimalik jutlust teha. Miks ei saa siis mitte Jumala sõna läbi elamine paremaks? Üks mana Eesti emake, kes neid sõnu kuulis, astu» ligemale, pani õpetajale käe õla püüle ja ütleS: „K u i päike ainult kaks kord aastas paistab,kas  wõib siis nisu kaswada?" „Ei wõi," kostis õpetaja imestades, «kaSwamine on siis taieste wõimata." „Waatke, õpetaja herra" kostis emake „nõnda on ka maimu eluga meie juures lugu! Kaks korda aasta» tulete Teie meie külasse ja stit paistab Emangcliumi päike nii helcdaste südamete sisse, aga enne km siin lumi sulanud, seeme idenema hakand ehk wilja kaswatada mõib, tulewad jälle pilmed, on päike kadunud, kõik läheb külmaks, kaSwamine jääb kängu ja kalli nisu leikuse asemel leiate Teie teisel korral ainult umbrohtu, mis ilma päikeseta salaja» kaSwab!" Seepärast armsad abikatsa sõbrad, teile paistab päikene igal pühapäewal teie kirikus, halastage tuhandete üsuwendade pätile, kellele päike ainult kaks korda aastas paistab ja aidake oma abiga seda korda saata, et liiga suured kihelkonnad saaksiwad jäutatud ja rändajad õpetajad ametisse säätud. Usk tuleb ju sõna kuulutamisest. Meie Onu ja öepoeg. 11 „Edewalt kohut mõistnud?" hüüdis Aleksander  kibeda naeratamisega. „AH soo siis pean ma wist teile kõik otse wälja rääkima? Nii olete teie naisemehed, ainult kindlad tunnistused teemad teie silmad lahti." ~Noh, üks kõik, siis kuulge," rääkis Aleksander edasi. „Ma olen teile jahi pääl jutustanud, et mind üks truuduseta naisterahwaS nurjatumalt petnud on, oma kõige pühamat wannet murdes." „Seda ma mäletan." „Teie ise nimetasite teda sell korral truuduse murdjaks." „Ja kes on siis see truudusemurdja?" „Teie abikaasa!" hüüdis Aleksander hõiskades. Willem aStus mõne sammu tagasi. „Minu abikaas," pomises ta. „See ei ole mitte paha." „Jah, teie abikaas, herra Dewald! Teie nääte, et ma teie rahu pärast mitte siia jääda ei wõi." ~Minu rahu pärast?" küsis Willem naeratades. „Kui teil mitte muud põhjust ära reisimiseks ei ole, siis jääge siia." „Kuidas?" „Ma ütlen weel kord: jääge siia mu herra!" Need sõnad nii kindlal toonil ööldud puutusiwad Aleksandri tundmust ja äratasiwad  tema sees kõrget meelt. „Wäga hea," ütles ta lühikese wahe aja järele, „ma tahan siis siia jääda ja seega temale näitada, et see mulle üsna üks kõik on." „Tema tahabküttemaksta!" mõtles Willem. ~Kui ma ära reisiksin, saaks ta arwama, et meeleäraheitmine mind seks sunnib seda rõõmustawat mõtet ei taha ma temale mitte walmiStada. Ise lähen ma aga ses asjas weel kaugemale: Ma tahan konsuli nõu järele teha tõeste see on üks mõnus nõu! Ma tahan ilust Albertinet hakata armastama ei, ma armastan koguni teda juba ma austan teda kui ebajumalat omaS südames!" „Teie wõtate wäga kergesti tuld, herra von Windheim!" ~Jah, minu enese ja teie kasuks. Mu herra, selle eest, et teie mu armukese olete ära awatlenud, peate mulle abiks olema." „Mis asja poolest?" „Teie olete ilusa Albertinaga tutaw; ütelge temale, et ma rikas, möisnikn seisusest, truu; hea südame ja elu musidega olen - ühe sõnaga, pange mu omadused, mida teie tunnete ja mitte ei tunne kõige paremas paistuses temale ette. „Albertine ei ole mitte rikas." „Seda parem, siis teen ma teda rikaks oma warandusega. Oh, see on magus õnn, oma armukest õnnelikuks teha!" Willem tõi kõik ette, et Aleksandti ettewõetud  nõu wankuwaks teha. „Albertine ei ole õiguse poolest mitte iluS," rääkis ta edasi. „Tema jume ligidalt waadateS on üSna jäme." „Jlusaks pidamine on igal ühel oma tundmise järele!" hüüdis Aleksander erutult. „Aga ta on ebu!" „OH, kui mõnus oleks ta naiseks!" „Ta on otsata tujukas." „Seda parem. Tujud teemad üht ilust tüdrukut armastaja silmas meel kallimaks. Albertinel on rohkem häid omadusi, kui kümnel teistel naisterahwastel. See jääb nii, ma tahan Albertinet kosida." „Mu herra, ma ei wõi teile mitte selle asja juures abiks olla, maid püüan seda takistada " Aleksander kargaS kui ussist nõelatud üles. „Mis," hüüdis ta, „kas jälle tahate mulle põigite tee pääle ette astuda? Unustage  mitte ära, et teie minult mu esimist armukest ära wõtnud olete. Teie olete armastusekade oma abikaasa üle, nagu teie enne ütlesite ja nüüd tahate minu ja Albertine wahele astuda mis pean ma sellest arwama?" Willem sai aru, et ta kartusest oma abikaasa üle oli ennast lasknud kaugele eksitada, ta oleks pidanud oma abikaasa kindluse ja truuduse pääle lootma ja laskma teda ise oma eest sõdida.