juhatab kogu loodust oma suure tarkuse järele. Juba paganad oliwad wanal ajal ära tunnud, et üks waim on, keS suurem on, kui muu elaw loom maa peal, keS kõiki aSju oma walitsuse all piab. Nende arwamise järele oliwad  inimesed ja ka jumalad tema wõimuse alla heidetud. Greeklased nimetafiwad seda waimu Moira, Roomlased, Fatum, see tähendab: saatus. Inimene nägi, kuidas pitkne kõige kswemaid pmd puruStaS, ta kuulis, kuidas pilwedeS müristas, kuidas torm tema üle puhus; pitkse, müristamise ja tormi ehk maru tuule sees aimas ta üht kõrgemat ja wägewamat wõimust. Ilma oma teadmata ja tahtmata paneb ta omad käed risti, langeb põlwili ja ta palub pitkset, müristamist jne. kui oma Jumalat. Siis pani inimene ilmakerade liikumises, aasta aegade wahetuses, kõikide ajalikude  asjade sündimises, elus ehk kestuses ja hukkaminemises  ühte kindlat, ümberlükkamata seadust tähele. Sellest tuli tema selle otsuselle, et üks ehk mitu olemist pidi olema, kes selle ilma muutmata korra üle walitseS, keS kõiki, looduses ette tulewaid muutusi juhatawad. Kõige kõrgem olemine, miS temal teada oli, oli inimene ise; et aga nõder inimene, looduse wõimude alam, seda kindlat seadust looduses mitte teha ei wõinud, siis arwas ja mõtles ta seda hallikat inimese olewat näu ja waimu poolest, inimeseliku tuudmuöte ja himudega, aga palju täielikum ja wägewam. Inimene tegi selleläbi loodust  jumalaks ja riisus enesest oma priiust ja looduse üle walitsemist; sest kui ta iga ühte looduse jõuudu kui jumalat  eneselle ette seadis, siis oli tema kohus selle alam olla ja tema sõna kuulda. Wiimaks nägi inimene, et, ehk ta tüll neid looduse jõuusi kummardas, neile ohwerdas,  nad teda ommeti abita jätsiwad. Siis mõtleflwad paganad eneste jumalaid nõndasama suguste wigadega, nagu inimesedgi; nad oliwad ükStõise wastu kadedad ja elasiwad tihti tülis ja riiuS. Taewajumal  wiSkas näituseks tulejumala ühe kalju wastu, et selle mõlemad jala luud katki läkstwad. Wiinajumal jõi ennast purju; jumalad petfiwad ükstõist jne. Nende jumalad ei olnud kõigewägewamad, õiged, truud jne. Sellepärast mõtleS inimene ka oma jumalaid ühe wägewama  wõimuse all ja seda nimetas tema saatuS. Et inimese  elu nõnda muutlik on ja et ta igakord nende muutuste  põhjustest mitte aru ei saanud, siis lükkas ta kõik seda sautuse peale. MiS saatus ühe peale pani, seda pidi ta ära kandma. See usk sünnitas inimeste elus ja tegewuseS ükSpuhalift  meelt. Nad arwasiwad: Kõik, mis ma teen, olgu see hea ehk kuri, ei tee ma mitte priitahtlikult, waid saatuse sunnitusel. Teen ma kurja, siis ei ole see mitte minu süi. Et niisuguse uju juures woorust ei leita, on iseenesestki mõista. Kui aga ühe rahwa seas woorus puudub, see aStub siis suurel sammul oma hukatuse wastu. Et see ütelus tõsi on, seda näeme Rooma riigi hukkaminemijest. Niikaua, kui weel woorust nende seas leiti, oliwad nad wälimiSte ja sisemiste waenlaste wastu tugewad, niipea aga kui nad roppu elu hakkasiwad elama, läks ta hukka. Kõige suuremat usku saatuse sisse leiame meie Muhamedi  usuliste juurest. Et oma järelkäijate julgust suurendada,  SpetaS Muhamed, et iga inimene saatuse wägewa wõimuse all seisab. Kui üks peab surema, siis sureb ta, olgu ta kõige tulisemas wõitlemises waenlaste wastu, ehk kodus oma armsate keskel. Et niisugune usk inimese waba tahtmist kammitsasse paneb, iga waimu püidmist kautab, sellepärast on tema laiskuse, wooruseta elu ja iga kurja kõige suurem edendaja. Ka Eestlaste juures leiame meie usku saatuse sisse. Kui meie ühe hooletuma talumehe tupa astume, siis näeme igaS nurgas kasimata ja korratumat olekut. On keegi leetriSse haigeks jäenud, siis peab teda külma õhu ja tuule eest kangeste hoitama. MiS teeb aga ettewaatamata taluwend? Tahab haige wälja asja tarwitusele saada, siiS kantakse teda wälja, ja sagedaste särgiwäel. Seal on siis sagedaste ette tulnud, et niisugust haiget surnukehana  tagasi kannetakse. Hilja aja eest tuli T. kihelkonnas  ette, et üks pereema oma ainust tütart, kes juba täiSkaSwanud inimene oli, ülemal nimetatud haiguse ajal külmal talwel palja jalu palawakS küetud sauna ajaS ja peale seda majatallituse pärast mitukorda külma kätte saatis. Külmetamine ajas keha paistema ja selle paistuse  läbi kautaS noor inimene oma silmanägemise; ta on nüid kott pime. Ema läks selle õnnetuse parast peast nõdraks ja suri pia. Katsutakse niisuguste inimestele selgeks teba, et sarnased  asjad haigust suurendawad ja selle juureS arSti abi piab otsttama, fiis naerawad nemad stnu nõuu peale. „Znimene piab surma wastu abi otstma inimeste käest; mikSpäraft on fiiS Jumal taewaS?" nõnda waStawad nad tihti. Juhtud sa selle aSja pärast ühe jutu fiSse, fiiS ei kuule sa temast muud, kui piibli salmist, mida ta kõik ilma mõistuseta ükStõise otsa loobib. On üks külgehakkaw, ruttu laiali lagunew haigus inimeste seas) on selle wastu walitsuse poolest mõned kasud ja seadlused antud, siis ei pane nad neid sugugi tähele. Seal pannakse haige ühte puhastamata riietega kaetud sängi, mille all sagedaste terwe kari põrsaid, lambaid ja kanu aset piawad. Igast nurgast tõuusewad sandid ja juba terwe inimesele sandid lõhnad üleS, kihwtitawad tua õhku, mida haige fissehingama piab. Arsti keelu wastu antakse haigelle raskeid ja raswaseid toitust süia, mis haigust  weel suurendawad. Seletatakse neile ära, et see kõik haigust raskendab, siis naerawad nad sinu üle, kui ühe uskumata inimese üle, kes kõik lootust Jumala abi peale ära kautanud on. Kord ütleS keegi: „Kuule Mihkel, Sina elad ju nagu ühe lauda sees." Talupojal oliwad tuaS siapõrsad ja lammad. „Wii nad siit wälja, muidu rikud omal ja oma perel terwist!" Talupoeg wastas: „Meie Õnnistegija on aga just lehma lautas sündinud." Sellest näeme meie selgeste, et ka Eestirahwa seaS fatalismust leitakse; ta on paganate omast selles asjas isesugune, et ta kõiki sündmusi mitte saatuse, waid Jumala peale lükkab. Fatalismus on osast pagana aja pärandus,  osast pühakirja waleste mõistmise järgus. Rahwas ei mõista igalpool püha kirja sügawat tuuma ülesleida ja mõistab seda nõnda, kuida sõnad kõlawad. Kui seal silma wäljakiskumisest ja käe maharaiumisest räägitakse, siis on see piltlikult, aga mitte loomulikult üeltud. Jumal on kõik loonud, ta piab ka kõik ülewal. Aga ta ei pane meile mitte roogafi ette, nagu ema oma lapsele. Ükski inimene ei wõi ütelda: „Mu oma töö ei maksa midagi, wõin rahuga omad käed sülle panna ja oodata, mis tuleb." Inimene tehku, mis tema kohus on, küllab Jumal siis tema tööd ka õnnistab. Mõtteterakesed. Kokkukorjannd J. Õnnele id. Elu. Magades tuleme elusse ja lahkume temast ka magades. MiS wahel on, on see muud kui unenägu? F. W. Riemer. Elu! fina Oled üks unenägude kujutus, RSSmsatelle kerge, kurvadelle raSke. K. Schmidt. Meie sündimine ei ole muud kui suremise hakatus, nõnda kuidas taht juba saab ärahäävitatud niipea kui ta põlema on pantud. Noung. Meie terve elu on üks ilmaski tagasi pöörja igawese  aja sündimisepäev, keda meie sellepärast seda pühamini  ja rõõmsamini mööda saatma piame. J. Paul Haljast elumäge mööda minnakse ülesse, et kõrges lume mäe peal surra. J. Paul. Maailm on kaduw, aga ainult kadnwaile. Elu on mõtlemine ja võitlemine on elu. Keda uskma piad? auus sõber, seda wõin sulle ütelda: Uju elu, ta õpetab paremine kui kõnemees ja raamat. Goethe. Juure sündinud laöte parast piakfime kaebadeS endid Kokku koguma, kes nii suure wiletsuse wastu lähawad, Surnud aga, kes omast elust hingab, Plaksime Snnesovwi ja rõõmuhõiskamisega hauale saatma. Euripides. Meie elutee mõlemil pool haljendavad mitmesugused puud, kelle varju all meie kosutust leiame, ja seisab mõnigi iSte, kelle peal magusaSte võib puhkada; sellepärast panen ma õige immeks, kui keegi oma eluteel ärawäsib. J. Paul. Pikal eluteel olgu ettevaatamine sinu ankur ja kohuse täitmine su saatja. Pikk ja petelik on tee ning eeSmärk on kaugel. Emil. KeS oma toimetust ja tallitust ilma arvamise järele säeb, valab vett sõela fisse. Kõige rammusam maa kannab kõige rohkem umbrohtu. Shakespeare. Head inimest tuntakse ta sõbradest, kõigeparemat ta vaenlastest. JnimeSte kõige suurem nõtruS on, et nad priiuse nimel sagedaste võimust taga ajavad. KeS jälestusega maailmale selga pöörab, see ei tohi üht mitte unustada: et ilm teda unustama saab, ammu enne kui ta ilma unustab. Josh Billmgs. Juhatused, kuidas inimesed õige vanaks võivad elada, on teenäitajad koleda, rõõmuta ja lõbuta linna. Suure waimuga inimesed lähawad mõistlikult ja wagusi oma õnnistuserikkal tegewuse teel edasi, kuna weiksed waimud asjata palju kära teewad. Nõnda wajub wägew jõgi wagusi oma kallaste wahel edasi, kuna weike oja waljuste kiwide wahel wuliseb. Rumal elab isienesele, Tark elab kõige aegadele: Kuidas nõuad sa siis, Et ühe sugune oleks inimeste eluwiis. A. Reinwald. Kõige suurem õnn, mis kõrge seisus elus meile anda wõib, on wõimine palju head teha. Enesega wõitlema on kõige raskem sõda, enese üle Wõitu saama, on kõige ilusam wõit. Lenau. Ma olen inimeste elu sauna-urtsikuteõ ja kuninglikus lossis tähele pannud, olen aastate kaupa würstide majades elanud ja elan praegu ühes talu hoones, aga ma ütlen: kusagil ei wõi üks auus inimene nii õnnelik ja prii olla, kui prii põllumehe seisuses. C. R Jakobson. Elutee ääres on palju ohakaid, siiski sinu käsi Ärgu ühegi ohakaga sinu kaaskäija südant weriseks kiskugu. Pärsia laulik. Kuld rannake! Mill jõuab laew su kaldalle? Ju wara kalli koiduga Su poole wõtsin purjutada: Ei we>el su kaunist kallast näe Siit üle kõrge pilwe mäe Kuld rannake! Mill jõuab laew su kaldalle? Kuld rannake! Mil! jõuab laew ju kaldaile? Siin alleS wõera ilma piir, Ei läigi ranna fini wiir, Sealt üle elumere wee, Kus lõpeb minu laewa tee Kuld rannake! Mill jõuab laew su kaldalle? A. Reinwald. Mõnesugused sõnumed. KeS on „hea" inimene? Oi, kes ei tahaks mitte „hea" olla, sest seda peab ju igaüks kiiduwäärilisekS awalduseks, kui teda „heakS" nimetatakse. Aga pea kinni, las' ma pajatan pisut, ei mitte hea inimeste tehastest waid tema kohustest ja omadustest. „Hea" inimene peab olema: Söbrade wastu: uStaw, tõsine, truu, sõbralik, wõeraste wastuwõtja, kannatlik, kokkuleplik, aitaja, wabandaja. Neiude waStu: lahke, mahe, armas, wiisakas, peenikese  tundmisega, häbelik, tähele panew, jutukas, naljakas,  lõbus, wäha nagu wNtu südameline, lootust andja ja mitte joodik. Oma pere ja alamate wastu: heameeleline, tasane, läbisaaja, andeksandlik, helde, mitte karwa pealt rehkendaja,  head tegew, armuline. Omas elus: usin, hoolas, wäsimata, järele mõtleja, mõistlik, ettenägija, kindel, rawitseja, tegew, kokkuhoidlik ja omakasu tähelepaneja olema. „Hea" inimene ei tohi kuri ega kare, järsk ega äkiline olla; ta ei tohi mitte meeS ja sõna olla, miS südames see suus, nii suu ees nagu seljataga! jne. Waata niisugune on „hea" inimene. J. Onneleid. Hea kustutaja. Ühe wiinawennale seletaS arst hospidalis, et ta surema peab, sest et ta oma sisekonna ärapsletanud olewat. „Minu süid see ei ole," hüidis haige. „See on wist ööse sündinud kui ma magasin; päewa olen ma ikka ainult kustutanud." Ludwiku XIV. kirjutaja Rose panni oma tütre parlamendi presidendile mehele. Pärast pulmi hakkas aga see ikka enam ja enam oma naese ülespidamise üle nurisema.  Rose waigitas oma wäimeeft ja lubas, kui tütar end mitte ei parandawat, waranduseft ilma jätta. Sest saadik ei kaebanud parlamendi president enam oma naese üle. Tohter: Missugune ime! Teie olete peasenud ja minu arwates pidite õhtu ainult weel wiiS tundi elama. Haige: Ja, wõib olla küll, kui ma Teie wiimase rohu sisse oleks wõtnud. Talupoeg: Kas tohtre härraga wõib kokku saada? Tuatüdruk: Ei, könetund on möödaS. Talupoeg: Aga armas mamsel, paluks ainult mind ettelasta. Waadake mu naene on haige ja olen 4 penikoorma tagast sellepärast siia tulnud. Tuatüdruk: Mu! on waga kahju aga ei wõi midagi parata. Tohtre härra tudeerib praegu ja ei taha, et ta rahu rikutakse. Talupoeg: Laske siis olla peale! Niisuguse tohtrile,  kes oma tudeerimist weel ei ole lõpetanud, ei usalda ma oma kassi, weel wähem siis oma naeft tohterdada anda! 30. Sakala. 1884 Wastutaja : J. Kõrw.