Loorenz ja Loore. Paul Heyse järele. I. Aastal 25. Juulil, ööst kell 11 - nn karwa pealt teame aega, miljal järeltulev) niisama lihtlabane kui tõsine lugu algas jäi postiwanker ühe weikse Saksa linna wöerastemaja ette seisma, ilma et postipoiss sarwe oleks puhunud ja ilma et kellner ja teendrid wõeraid wastu wõtma oletsiwad tulnud. Oli ju sellkorral kuri koolera - aasta, kus paha tõbi, mis linnakest seiemaale ei puutunud, nüüd siin nõnda möllas, et nädalite kaupa juba keegi enam linna ei tulnud, äädika ja kloori haisu nuusutama, mida majad ja uulitsad täis oliwad. Juba mitmel päewal ei toonud  post enam ühtegi reisijat linna, waid widas iga päero palju linna elanittusi ligemale mägelise kohtadesse  pelgu, nende seas palju nutuse silmadega mustas riides nägusi, kelle peale waadates postipoisil sarwe puhumise himu kadus. 25. Juuli ööse istus aga üks niisugune puki peal, keS sõitmise kunstist pea midagit ei näitanud mõistwat: musta kuuega-ja halli wiltkübaraga noormees,  kes wiimses jaamas kui ainukene reisija haigeks jäenud postipoisi asemele oli astunud, sest et tedagit teist sulast saada ei olnud, kes katkuse linnasse oleks julgenud minna. Juhtus, et noormees jaama peremehele  tuttaw oli, sellepärast ustus see, et reisija weel täna tahtis linna saada, wana wankre ja hobused  ilma kartuseta tema kätte. Mõnelgi mehel, kellele ta pimedas rutem sõitis, kui postipoiss, wastu tuli, jooksis kananahk üle ihu, kui ta halli kuuega ja kollase nahkpükstega postipoisi asemel nnusta kogu puki peal nägi istuwat. Näitis, nagu oleks surm ise kutsariks hakanud, sest et tal seiemaalne sõit liig pitkaline näitis  olewat. Ka noormees ei jõuudnud kartliku tundmist mitte üsna maha suruda, kui ilm ikka pimedamaks läks, kui ta enam muud midagi ei näinud, kui oma ees suitsewaid hobuste seigast ja mõlemil pool maanteed kiwa, mida wankri laternade tume tuli kõhnalt walgustas.  Ta oli rõõmus, kui hobused, kes tuntud teed umbes edast sörkisiwad, wiimaks postijaama ekte seisma jäiwad. Noormees andis hobused ja postiraamatu unise poist kätte, keda ta suure waewaga wälja oli koputanud, ütles, et ta hommiku jälle tagasi tulla, postmeistrile tarwilist teadust andma, ja läks stis, reisikoti  käe otsas, rutuste tutwat uulitsat mööda oma wanemate  maja poole. Nooremehe isa oli auuwäärt kellawalaja meister, juba seitsekümmend aastat wana, kes juba mõne aasta eest töö seisma jättis ja nüüd wagusaste wanu päewi lõpetada tahtis. Wanapaari waikset elu rõõmustasiwad wahel lapsed oma wõerstl käimaga. Wanem, tütar, oli päewateed linnakesest õpetaja proua ja noorem, poeg, juba pool aastat kubermangu linnas gümnaast koolmeister. Ema, ühe koolmeistri tütar, oli oma lapsi hoolega kaswatanud, neile üle käsitööliste seisuse tarwituste  õpetust annud ja aja jooksul ka oma mehel, kellel juba lapsest saadik nõndanimetatud „kunst-soon" sees oli, tema kandilised nukad ära ihunud, nõnda et kena näha oli, kuda elatanud paar weel abielu ehapäewil  rõõmsuste elastwad. Wanataat, weel köwa mees, urgitses ja nurgitses päewa otsa oma suures tuas, lõikas kõiksugu mudelid kunstliku majariistade tarwis ja kuulas wahel, mis temale weike käbe tõinepool weel heleda healega ette luges. Tuli stis wahel tütar oma mehe wõi lastega külasse ja pistis ka wahel poeg, kes Würzburgis ja Erlangenis studeeris, koolide waheajal  jalad wancmate laua alla, stis ei olnud kõiges linnakeses nägusamat ja õnnelikumat perekonda leida. Tütar oli rõõmus, kui ta oma waimulikku auukoormat  wahel wõis maha panna ja jälle naerulustiline  laps tohtis olla. Ka tõsisema wenna naljatas ta siis warst jälle wana ülemeelse lapseliku tujusse. Need ilusad selged päewad lätsiwad pilwe, kui kuri koolera linna tungis. Kohe haiguse hakatusel palus tütar wanemaid tungiwalt, nende juure maale terwema õhusse põgeneda, kus haigust weel ei olnud. Manamees, keda alati raske pöörda oli, pani kindlaste wastu, oma naabrid ja kaaskodanikka häda ajal maha jätta) ta aitas neid niipalju kui wõimalik ja hoidis korrapäralise elu läbi ennast ja oma naist kaua aega tõbe eest. Juba kuus päewa ei tulnud aga pojale emalt enam kirja ja rahutu poeg wõttis kohe nõunks wanemate juure ruttada, et neile hädakorral jõuudumööda  abiks olla. Postipoiss, kelle käest ta jaamas kohe järele kuulas, oli ise alles wähe aja eest linna tulnud ja ei teadnud seepärast wana meistri nimegi, ja kuna noormees mööda pimedaid uulitsaid edasi sammus, ei tulnud ka kedagit hinge wasta, kelle käest ta oleks wõinud teadust saada, kudas lugu wanematega olla. Ikka kärmemaks läksiwad ta sammud, higi seisis tilgana otsa ees; siin ja seal kuulis ta haknast mööda minnes mõne haige ohkamist ehk mõne naese nutmist, kes oma meest wöi last walrvas, ja kõige selle wiletsuse  peale waatasiwad heledad suroeöösised tähed särades  maha, nõnda et waenulised wäed, taewalik rahu ja maapealne wiletsus üksiku rändaja südant weel enam rõhusiwad. Nüüd oli ta oma wanemate kõrge katusega maja ees ja hingas sügawaste, kui ta nägi, et haknad kinni oliwad. Tuld polnud ka mitte ülewel, sellepärast polnud  ka mitte haiget walwata. Nüüd tuli temal alles meele, et wanad inimesed ära ehmatatsiwad, kui ta nii järsku kirja ette saata ei olnud enam aega sisse astuks. Aga jälle tagasi minna ja kuskil wõeraste majas öösi olla, ei kannud ta süda ka mitte. Ta liigutas  tasa kella, mis trepi kõrwal weikse katukse all ennemalt ka sildiks oli olnud. Kell helises weel niisama  puhtalt ja ilusalt kui enne, aga ta näitas selle wõimu kautanud olewat, tuas sõbralikku wastutulekut sünnitada. Ka teise korra helistamise peale jäi kõik waikseks „surmawaikus?" mõtles hiline külaline  ja ta käsi wärises kõra külges. Kolmat korda, nõnda et kõik uulits kõlas, laskis ta raudse teele hirmuga küsida, kas siis pimeda hakente taga keegi hingeline enam ei wiibi. Weel ei olnud hele kella heal waikunud, kui üle uulitsa naabri maja teisekorra peal hakcn kuuldi lõksatawat  ja heal hüüdis: Kes seal nii hilja helistab? Kui sa surnumatja oled, siis pole sull sealt kedagi saada. Tule homme ja koputa siin selle maja ukse taga. Kas kuulsid, Liiwa-Annuse isand? Kas sina oled, Loorekene? hüüdis noormees. Noh, Jumal tänatud, et sa weel ülewel oled ja mulle ütelda wõid Oh Jumal, sõnas heal ruttu wahele, kas teie olete, Loorenz? Mis teie siit otsite? Ja miköpäraft teie just nüüd tulite, kus meie kõik peame surema? Tule alla, Loorekene, palus noormees, wöta uks lahti ja ütle mulle Neiu ei lasknud teda mitte sõna lõpetada. Mis teie mõtlete, Loorenz? ütles ta. Mis teie siin surmamajas  otsite? Katsuge, et teie linnast rvälja saate, enne kui ta ka teie kallale tuleb! Suremine pole kellegi nali, pealegi meel nii noorelt. Tädi suri, mu weikene  Kristjaan suri ja kõige esite küürakas rätsep, kes teinepool elab, ja nüüd tuleb kord minu kätte, aga minu juures pole tarwis kellegil pealt waadata; see on ju hirmus ja aidata ei wöi ometi keegi. Katsuge siis, et teie minema saate, kuulge Loorenz, ja elage weel kaua õnnelikult! Mull on hea meel, et ma teile meel korra „head ööd" saan ütelda, armaS Loorenz, ja kui teie Sohwit näete Jumala pärast, Loorekene, hüüdis noormees jutu wahele, kus on minu wanemad? Mispärast ei wõeta mulle ust lahti? Kui asi ka kes teab kui paha oleks, ma pean seda teadma, ebk surm tapab mu praegu. Olge aga rahul, wastas heal. Wanemad on juba kolme päewa eest ära läinud. Sohwi, õpetaja proua juure läksiwad nad; see ei jätnud mitte palumist  järele, ja kui isa ikka weel wastu pani, tegi ema, kui oleks haigus ka juba tema külge hakkamas, seal andis ta wiimaks järele. Mind tahtsiwad nad ka kaasa wõtta, aga ma ei wõinud tädit ometi mitte maha jätta; eile alles maeti teda. Nüüd lähwad ju kõik ühes üheteise järele siit ilmast minema. Kas teie siis seda kõik weel ei tea? Ema kirjutas teile sellest ju pitka kirja ja palus teid rahul olla, sest nende mõlemate  käsi käia heaste. Mitte ühte rida pole ma kätte saannd. Kes teab, kus kiri otsa sai; nüüd läheb ju kõik segamini ja sassi. Noh, Jumal tänatud, et asi halwem pole. Aga sina, Loorekene, mis sinust saab? Ah, tõeste tädi ja weike wend? Küll sa oled kannatanud! Küll, wastas tüdruk nüüd niisuguse rahulise häälega,  et Loorenz seda alles nüüd hakkas imeks panema, oli küll jäle, aga wiimaks harjub ära. Praegu ei hirmuta see mind sugugi enam, et nüüd kord minu kätte tuleb. Mull on üsna hea meel, et ma kord seesuguse paika saan, kus mull enam waja pole äädikast  nuusutada, ega nutmist ja hulumist kuulda; seal saan jälle hulga aja takka korra magada. Pole ju mitte ühte enam, kellele mu surm haiget teeks, sellepärast  on see ükspuhas, kas ma kaheksateistkümmne wõi kaheksakümmne aastaselt siit ilmast minema saan. Teid weel korra näha saada, seda oleksin ma küll soowinud. Nüüd on küll pime, nõnda et ma üksnes teie halli kübarat näen. Aga ma kuulen ometi teie healt. Kas mäletate veel, kuda me kahekesi Sohwile  laulsime? See oli alles hea aeg. Nüüd ei laula meie ilmaski enam. Jumalal on selle juures ju muidugi  omad põhjused. Elage siis heasti, armas Loorenz,  ja ärge unustage miud mitte üsna (Järg jäeb tulema.) Teekond Krimmi poolsaarele Aprilli kuu lõpul ja Mai kuu algusel 1882. Kõne, mis Tartu Eesti Põllumeeste Seltsis pidanud president M. Mitt. VII. Nenda oodates olla üheksas nädal Peeterburis juba lõpma halkani, ilma et sugugi edasi oleks saanud.  Seda wõib arwata, mis seesugune olek seal maksma tuli, kus sadaude Viisi inimesi Tallinna maalt, oma maha jäetud kodust kaasa võetud waraga, juba üle kaks kuud aega eudrd üles olid pidanud. Aga sellest ei olnud weel küll. Kui rahwaS jo meelt oli heitmas, seal tuli lahke tuntud härra ja trööstis neid sellega, üteldes: „Rüüd on Viimane otS, kõik asi on walmis ja heaste korda minemas, üht on aga weel puudus, see on 9l)0 rubla; otsige see weel kokku, siis tehakse kirjad selgeks!! Ka see sai wiimsel  häda sunnil üks teiste käest kokku korjatud, sest lahke härra pidada seda kuhigi meele heaks wiima. Töisel päewal tuli pai herra kord weel tagasi, tunnistas oma töö nüüd õnnelikult lõpetatud, ja teed kõigile poole, kannataja rahwale lahti tehtud olewat, viimne samm pidada ka täna weel ära astutud saama, ja passid kuskil kõrgemas kohas alla kirjutatud ja tagasi Loodud saama, et homme wara takistamata edasi wõib rännata. Passid saiwad nüüd rutuga kokku korjatud  ja ära amud, sest lahke härra Võttis ka selle wiimse tallituse suure iseäralise rõõmuga ja ilma palumata  enese hoolele. „See oli aga ka wiimne kord," jutustawad väljarändajad,  „ws meie teda weel nägime; aga ühtlasi selle saksaga ka oma passidest ilma jäime. Nüüd wast ilmus mõni töine saksa mõõduga mees, kes meid mõnitas ja hirwitas, üteldes: „mis teie siin wahite ja hulgute" n. n. e., kasige omale maale tagasi! Siis wast saime weel aru, et lahke saks petja oli, ja et iga haritud rahwa kuue kandja mitte haritud ja õiglase tegudega inimene et ole, waid kõik oma mõistust  ja töö jõuudu selle peale paneb, kuida alamat rahwaft orjaks teha, ja enese alla sundida wõiks." Siin juures pean tähendama, et kõneleja, kes Krimmis minewa kewade mulle seda asja jutustas, mind maenitses, oma Eesti wendadele seda meele algada,  „et kes väljarannata tahab, vaadaku hoolega ette, et ta ühel ehk töisel viisil sarnaste petjate kätte ei lange." Seesugusel 100 l oli nüüd õnnetumatel rändajatel hea nõuu kallis. Häda oli edasi, aga weel suurem häda tagasi minna. Seal astunud noor mees J. Malts nende seast üles ja ütelnud: „Mehed wennad, raske saab meie rändamine küll olema, aga Jumala mmel astume siiski ed<.si!" Waimustawalt wõeti see nõuu wastu, ja hakati Peeterburgist jälle edasi minema. Kui raske nende teekäik ja ülespidamine wõis olla, seda saame kõige paremine sellest näha, kui neid umbes kahetuhande wersta kaugusel Odessa linnas, Mustamere rannas wastu wõtame ja sealt laewa peale saadame. Hobused, wankrid ja muud tarwilikud asjad, kellega tulewasel uuel kohal loodeti põllutööle hakata, need kõik oliwad ara müüdud, wiimne rahakopik toidu tarwituseks ära antud, üksnes halastajate armu abil wõisiwad nad meel laewa peale astuda, ja Krimmi poole edasi minna. Mis kellegi inimese süda seda armetumaks jäenud suurt rahwa kogu nähes ütles, wõime isegi arwata, minu süda ei kannata seda kurblikku  pilti kõigest sellest reisist, mis oli olnud ja mis siin nähti, mitte nii taieste lugejate silmade ette maalida,  kuidas seda hädas olejatest mulle räägiti. Aga kui nad Krimmi saarde üle Musta mere kaela jõuudsiwad, siis oli põllumeheks hakata esialgu kõik lootus otsas. Siin lahkunud nad ühest teisest kaugele  sinna ning tänna teenima. Wahest mitmete aastate  järele, kui juba teenistuses mõni kopik raha oli korjatud, heitnud kaks ehk kolm sugukonda kokku ja pandud  siis üks ader teise järele põldu kündma. Sell wiisil oli siis Eestlastel esimene samm põllumehe ametis Krimmi poolsaarel astutud. „S a k a l a" S. RBBS.