See küsimine piStiS kui nõela otsaga Oige südamesse,  sest hulga kuuljate peale ei olnud ta mõtelnudki.  Ometi mälestas ta oma sõprade eeS peetud proowi ja nüid näitas tal ükspuhaS olema, kaS kodus sõprade ees ehk kirikus kantslis seda tegema pidi ja ütleS siiS: „Ole rahul, armas süda, ma tunnen enesel selletarwis  julgust küllalt olewat." „Armas Emmanuel! kas see tõeSte tõsi on?" küsis Johanna. Kas sa peaksid jõudma seda wälja kannatada,  kui hulk inimest sinu peale waatawad ja sinu jutlust kuulda tahawad?" „Tõesti, nii kindel on minu waim," rääkis Oige, „ma loodan enesele aun ja mitte häbi saada." „Ma olen rõõmus sinu julguse üle," ütles pruut, „aga kuidas passib sinule see kiriku kuub selga, kas oled seda juba proowinud?" „Wäga heaste," kostis Oige, „see passib mulle wäga, kas pian selga tõmbama?" „Jah, tee seda!" kõneles Johanna ja silitas koera pead. Kui Oige nüid oma preestri kuue oli selga tõmbunud  ja täies ammetlikuS ehtes pruudi ees seisis, siis jooksis sell süda rõõmu pärast üle ja nagu pooljoobnud küsis ta kanditaadi käest: „Kas sa koera ka hommen ligi wõtad?" „Mis sa nüid mõtled!" wastas kanditaat, „mis ma koeraga  tegema hakkan, selle panen hoolega kodu kinni." „Aga kaS ta ennast lahti ei kisu ja sinu järel ei jookse," sõnaS pruut murelikult, „sest ta on harjunud alati sinu juures olema." „Mina seun ta kõwaSte kinni, panen weel tua ukse lukku, sest mul on kindel tuba," rääkis kanditaat. Nõnda rääkisiwad nad weel natukese aega ja siis ütles Johanna: „Nüid Jumalaga! ta andku sulle head õnne, ka mina tahan teda sinu pärast paluda." Seda üteldeS andis ta Oigele kätt ja suud ning ruttas kodu poole minema. Õige aga wõttiS käekirja kätte ja waatas weel korra läbi; sest ta kartis, et keel ja heal endid hommen jälle ammetist lahti ütlewad ja see kartuS sundis teda ettewaatama. (J«rg jäeb tulema.) Inimese elu pitkendamise kunstist. tzufelandi järele H. Rinck. I. Kogu loodusest puhub jumaluse hinge õhk läbi, see jõud, mida meie elu nimetame. Igas paikaS ja igaS kehas paistawad meile elu ilmutamised ja tegevused stlma elu on kõige looduse pea püie ja heale kõla. Elu on see, kelle läbi taim kasvab, elajas tunneb ning liigutab, aga kõige ülemas hiilguses ja kõrgemas täiuses  näitab ennast elu, kõige ülema looduse jõude sünnituse,  inimese sees. Meie wõime kogu oluste wõi olemuste  riigi läbirännata, aga kuskil ei leia meie nii täielikku  looduse jõude ühendust, nii palju elujõuu täiust, mis sarnase wältusega ühendud oleks, kui siin.  Sellepärast  ei ole mitte ime, et niisuguse täielise elu omandaja,  inimene selle peale oma tähelepanemist pöörab. Iga keha on meile seda armsam, mida rohkem meie elu tema sees tähele paneme. Ja, oma elu eest annab inimene  kõige parema ära, oma elu eest teeb ta kartlikul silmapilgul mõnikord, nõnda ütelda, üSna imet. Juba ainult elutundmine rõõmustab seda, keS parandamata valudega maaS heitleb, ehk pimedas wangi keldris oma priiust taga nuttab. Ainult inimeste juures on võimalik,  et miskisuguse juhtumise läbi tema elu peenemad tundmised orgaanid (abinõuud) rikutud saawad ja et siis sellest elu vihkamine välja kaSwab. Uuemal ajal on seda ka mõne Eestlase juureS nähtud, et need oma elule otsa tahtfiwad teha. Et elurõõm ka elu õnnistuse pvhjuSkiwi  on, võib iga üks isegi aru saada. Looduse sees rõõmustab iga loom oma elu üle, miks ei peaks siis inimene  seda mitte tegema? Wäga loomulikult pidi juba vana inimese sugu sees mõtte üleSse tõuSma ja elavaks saama: KaS ei ole kuidagi mitte võimalik, meie elu pitkendada  ja lendava aja rõõmu pilkudelle pitkemat vältust anda? See mõtte ja küsimine liikus juba vanast ajast saadik, nii mitmel viisil ja kombel inimese sugu seaS ja peas. Terava mõistusega pead on selle aSja wõi mõtte üle oma otsust teinud ja hullustajad tema kallal karjunud,  iseenese kiitjad ja petjad on suurel mõedul oma tempust mänginud ja seda kõik inimese sugu teaduseks ja headuseks kiitnud. Auusad lugejad saawad mulle lubama, et sellest „inimese elu pitkendamise viisist" ajaluolikult pitkemalt kõnelen. Juba wanal hallil ajal oli Egiptlaste, GreeklaSte ja RoomlaSte seaS niisugune mõtte liikumas. Iseäranis Egiptuses liikusiwad selle aSja kohta imelikud mõtted, mis wist küll sealse sandi kliimast tuli. Seal arvati inimese termist ja elu oksendamise ja higistamise läbi ülemal wõi alal hoida wõimat. Seal ei küsitud mitte, nagu meie kui sõbraga kokku saame, kohe pajatame: käsi käib?" ehk „Kuidas käbarad käimad?" Maid seal jõnastadi: „ Kuidas sa higistad?" Koguni töisel wiistl õilmitses see püidmine Greeka rahma juures, nende ilusa loodusega käsi käeS. Tunti pea ära, et mõistlikul wiistl looduse seadust mööda elades  ainult oma elu pitkendada wõib ja et elu-jõuude harjutus selleks kõige parem abinõuu on. HippokrateS ja töised sealsed selleaegsed arStid ei tunnud elu pitkenduse abiks ühtegi paremat rohtu kui: parajust kõigis asjus, prii selge Shupruukimist, suplemist ja mitmesugust keha harjutusi. Mitmesugused keha harjutuse seadused ja wiisid saiwad ülesse uuritud, ning nendest tõuusis aegamööda  ise kunst, mida meie praegu Gymnastik ehk turnimine  nimetame. Kõige suurem mõttetark wõi õpetatud mees ei unustanud  ilmaski ära, et keha harjutus ka maimusse mõedub, ja et need mõlemad ühenduses seisawad. Sellest on siis manade rahwaste juures järgmine sõna sündinud: „Terwe keha sees elab terme maim." Kõige selgemaid ja asjakohalisemaid  õpetusi leiame meie Plutarch'i juures, kes ise kõrge wanadusega oma õpetusi tõendas. Tema lõpetab  oma õpetusi järgmise, meel meie ajal maksma käsuga: pea hoitagu külmalt ja jalad soojalt, iga haiguse juureS rohu wõtmise asemel paastutagu parem üks päem, kuid ialgi ei pia maimu kõrval keha ära unustama. Koguni töist laadi kombe oli manal ajal nõnda nimetatud Gerokoomik ehk harjutus, üht mana keha noore inimese läbi elustada laSta. Wanad arstide kirjad räägiwad  sellest, kui kõige paremast abinõuust, wanaduse mastu. Isegi uuemal aegadel on niisugune nõuu tarwitatud. Üks kuulus arst (Boerhaave) laskis ühte wanat Amsterdami  linna pürgermeistrit kahe noore inimese mahel magada ja tõendab, et see sellest palju elu jõuudu olla saanud. Ülemal nimetatud wiis oli kõige elawam Greeklaste ja RoomlaSte juures, mida järgmine näitus tõendagu. Minema! aaSta sajal leiti Roomas kuskile järgmised sõnad sisselõigatud: ..äeseulöpio et ksuitati 6loäiuB kerwiMZ, Hui vixit Ximos 6XV. vies V. Need sõnad on EeSti keeleS nõnda: Äeskulapile ja tervisele pühendanud L. Glaudius Hermippus, keS 115 aastad 5 päewa elaS. See kiri wõib õige ehk wale olla, kes tõendab seda. Niipalju on aga teada, et 19 aasta saja hakatusel üks raamat ilmuS, kus sees Dr. Cohauseu tõendab, et nimetatud  HermippuS üks waestelaste maja eestseisja olnud, ning seeläbi alati laste seas liikunud. See annab sellepärast  nõuu, ennast iga hommiku weikseist lastest Shustada  lasta, sest esimese, ihu wälja hingamise eeteri sees olla elu jõuudu kõige rohkem olemas. Seal tuli aga tuhande aastane öö", kus üksi kloostri müiride warjus mõned ja mitmed kunstid leiti. Selles pimeduses tõuusiwad ja tärkasiwad mitmed hirmsad ja imelikud mõtted inimese elu pitkendamisekS elule, mis koguni looduse ja inimese loomuse wastalised oliwad. Olgu mulle lubatud, mõned sõnad sest pikemalt kõnelda. Sellel ajal astusiwad mitmed mehed, meie wõime neid tembutajaiks nimetada ülesse ja tõutasiwad suure healega seda ja töist ime asja, ning kutsufiwad hulga rahwast oma järele. Üks kõige häbematam inimese elu pitkendaja oli PhilippuS Aureolus TheophraituS ParcelsuS BombastuS ab Hohenheim. Seesamane oli kogu poole ilma läbi reisinud ja igaltpoolt retseptist kokkukogunud. Tema hakkas oma kuulsuse teed sellega, et ta kõik maha tahtis kiskuda, mis töised enne teda selles teaduses oliwad ülesehitanud. Ta tõendas awalikult, et ühtegi haigust ei olla, mida tema mitte arstida ei wõida. Ja, mitmesuguse teadusliku keemika näituse abil sai tema kuulsus nii suureks, et kogu Eüroopaft õpilast ja haigeid tema juurde tõttafiwad.  Kiitleja ist surn wiiekümne aaSta wanaduses ja tema hullustus jäi ilmale pärandada. Aga niisugusest hullustusest ei olnud weel küllalt ka taewa tähed pidiwad platsi astuma ja abiks olema. Tõega ja kindlaSte arwati, et tähed inimeSte elusaatusi juhatawad. Mis tunnil keegi, see on, mis tähe all keegi sündinud oli, selle elu wõis selle tähe järele otsani teada. Seda ei uskunud mitte üksi rumal rahwas, waid ka kõige targemad tulewiku tundjad, laia silma ringiga selle aegsed õpetud mehed ja imeks on panna, kui kaua see wiis ennast üles hoidnud. (Järg jäeb tulema.) Mõnesugused sõnumed. Brandenburgi markgraas Johann, kuurwursti Joachim !!. mend, jättis mõnikord, et küll ise hea riigi peremees oli, omad rehnungid ehk maksud, tärminist hoolimata, õiendamata ning maksmata. Tema püssiwabrikant  Nürnbergis, kus seda mitu korda ette oli tulnud, kirjutas kord auustatud malitsejale jarelseismad naljakad riad: „Tere hommikud härra Markgraf! Teie püss on malmis. Saadate Teie nüid mulle raha, siis saadan ma ka Teile Teie püssi. Ei saada Teie aga mulle raha mitte, siis ei saada ma ka Teile Teie pussi. Jumal Teiega." Hea markgraas täitis kohe oma naljaka mabrikandi  isanda soowimist. Ilmatu suures Moskva rahwuslikus museumis, ehk wanamara kogu ülemal hoidmise maja Kreml lossis, saab päratu hulga mitmesugu kaüide asjade seas ka üks imewärki ehitud suur saan ülemal hoitud, kelle sees Keiseriina  Eliisabet, Keiser Peeter Suure tütar, pärast oma trooni peale aStumist aastal 1741 Peeterburgist künni Moskmasje sõitis. Selle saani sees, kes oma suuruse poolest nüidseist aurumasina wagonitest sugugi taga ei jäeda, pidada ka üks laud ning moodi olema. Selles saanimajas, kes neljakümne hobusest edasi tassitud sai, reisis Keiseriina riigi mõlemate pealinnade mähet kolm nädalat, kunas seda auuru-jõuu abi! meie päewil 16 tunniga ara sõita wõib. Feldmarshal würst Suworomil, Türkide ja Warshawi linna ära wõitja, Keiseriina Kutariina 11. ajal, olid mõned naljakad omandused juures, näituseks: würstlik kõrgus ei mõinud oma nägu peegles kannatada. Sellepärast pidimad ikka kõik peeglid neist tubadest ehk kohtadest, kuhu ta ialgi wõersiks palutud sai, ära wiitud saama, kui mitte suurt meest pahandada ei tahetud. Juhtus jo ka mõnikord muidugi, et würstlik kõrgus klaasist vaenlasega kokku puutus, siis astus ta igakord kärmeSte silmad maha lüies sellest mööda. Prantsuse kuningas Ludwig Xl., kes ka üheS ise oma minister ja nöuuandja oli. ratsutas kord ühe weikese hobusega. Peeter von Breze l, Normandia kuberneril,  kes ka juhtuS sel ajal väljas jalutama, tuli kuninglik  kõrguS oma weikese ratsutawaga mastu. Breze, naljakas  meeS, teretas kuningat ja ütles: „Küll see vist see kõige tõwem hobune terweS Prantsuse kuningriigis ikka saab olema?" „Kuida nõnda?" küsis kuningas. ..Sest", seletas Breze, „tema kannab jo kuningliku kõrgust ja tema terwet nõuukogu oma turja peal." Peeter I. oli ütlemata rõõm tormise ilmaga mere peal sõita, kus ta ise siis kaunis rahulikult tüiri ratta juures seisis ning mõnda lustiliku Wene laulukest wilistas. Kord läks ta ühe wõeramaa saadikuga Kroonlinna  alla lusti sõidule, ning et kütt torm hirmsaste möllas, siiski ei pöörnud Keiserlik tüirija paadikest kalda poole tagasid Saadik aga wärises hirmu pärast kui haawa leht ning ütles alandlikult: „ Palun wabandada Keiserlik mind ei ole jo küll wist mitte Wenemaale  surmale ohwriks saadetud. Minu kuningas saab küll selle Hst, kui see piaks sündima, et paat hukka läheb, Teitelt Istutamist nõudma." »AH", wastaS Peeter naerdes, „kui see õnnetus piaks tulema, siis wajume meie kõik ju alla. niisamuti mina kui ka Teie ja kui kord ju sügawuseS suigume, siis on kõik wastutamine lõpetud." Pärast seda, kui Peeter Suur aastal 1702 mitmed kordaminemata katsed Schlüsselburgi kindluse ärawõitmiseks  tegi, saatis ta ühe oma tublimatest pealikutest nimega würst Mihail Mihailowitsh Gallizin'i kindluse peale tormi jooksma. Waewalt oli würst oma wäesalkadega kindlusele  liginenud, kui nad kindluse hoidjatest tiheda kuuli rahega wastu wõetud saiwad, nii et edasimineku seekord «sõimatumaks  tegi. Seal sai Keisri poolt tagasi mineku käsk antud. Würst Gallizin ei wõtnud aga seda mitte kuulda, waid käskis adjutanti, kes taganemise käsku oli toonud, Keisrile ütelda : „Mina olen ennast ühe kõrgema wõimu alla annud." Nende sõnade järele pööris ta ennast oma soldatide poole, käskis neid walmis olla ja tormaS stis nagu kohijew ja suurest woolaw jõgi edasi, waStulendawatest  kuulidest hoolimata ikka üleS kindluse wallide peale, ning lühikese ajaga saiwad waenlased sealt wälja wihutud ja kantS oligi wahwa WenelaSte käeS. KeiSri rõõmul, selle kordaläinud wöidu üle, polnud otsa, ja ütleS tagasi tuleja wõidurikka ülemale lahkeste kätt andes: „Rõua, mis Sa tahad, ainult Moskwat ja minu Katariinat mitte!" Selle suure aun pärast, mis Keiser tale tegi, ei palunud Gallizin muud midagi, kuid armu endise würSti Repnin'ile, keda Keiser Marshalli auu seest liht soldatiks oli alandanud. Gallizin tõsteti pärast St. Peeterburgi kuberneriks. 1884 56 33. Sakala. Wastutaja: J. Kõrw