mist ja ülemat teadust nõuutakse. Sell kombel oleme siis oma aastaraamatuga tänawu Seltsi eestseisuse süü läbi tagurpidi käinud. Töine asi, mis Eestseisus otsuseks teinud, on weel tähtjam. Meie arwates wõib eestseisus üksi seesugust asju ära määrata, mis eestseisuse  toimenduste kohta puuduwad, aga mitte neid, millega terwel Seltsil tegemist on. Igas Seltsis on see pruuk olgu Selts ka Austraalia Paapuate juures  et Seltsi protokoll järgmisel koosolekul ette loetakse ja Seltsi poolt wasta wõetakse. Igal Seltsil on ka oma protokolli raamat, kuhu terwelt kõik ülesse pannakse, mis Seltsis nõuu on peetud. Meie Eesti Kirjameeste Seltsil ei ole seda enam mitte. Ilma, et meie Seltsi eestseisus Seltsi enese käest küsinud oleks, kuidas ta omi protokollist edeSpidi soowib toimetada, on ta oma keskel, muidugi „healte paljusega", otsuseks  teinud, et protokolli raamatut enam ei pea olema, maid protokollid kirjutatakse lehtede peale ja kui aastaraamat  wälja on tulnud, kus need protokollid, olgu täielt ehk poolikult, ära on trükitud, siis kistakse lehed katki. Eestulewal ajal ei ole sell kombel mitte wõimalik  näha, mis ja kuidas Seltsis kõik ees ja käsil on olnud, waid ta peab sellega leppima, mis paar eestseisuse  liiget heaks arwawad, Seltsi protokollidest aastaraamatusse  ülesse panna. Nii leiame siis ka tänawufes  aastaraamatus protokollist, mille küllest tublid tükid maha on kärbitud ja nimelt seesugused tükid maha on wõetud, mille pärast suwel meie maa Saksa- Eesti ajalehtedes suur tüli oli, nii et edespidine aeg, kui neid kirju wastastiku kaalMa hakkah... mitte õiget on. Seda on mõned meie eestseisuse liikmed mõnusaste oma kasuks mõistnud toimetada, aga meie ei wõi neid selle eest mitte auuStada. Et aga keegi ilmsüüta meeste peale kohut ei mõistaks, sellepärast awaldame siin ka üht kirja, mis meile just selles tükis Seltsi endine kirjutaja  kätte on läkitanud. Eesseiswad asjad ja see kiri tunnistawad selgeste, kuidas meie Seltsid teraselt selle peale peawad waatama, et meie kirikherrade parteil mitte igal pool healte paljust ei oleks. Tartust tulnud  kiri on nõnda: „MõnL sõna Eesti Kirjameeste Seltsi koosolekute protokollide kohta aastaraamatus 1880. Kelle nimi ühe kirjatüki all seisab, see wastutab  selle kirjatüki sisu eest, ehk tunnistab seda oma nime allkirjaga õigeks, aga üksnes siis, kui ta seda kirjatüki priitahtlikult kirjutas, ehk oma nime priitahtlikult sinna alla pani. Töine lugu on wastutamisega,  kui keegi ametlikult on sunnitud, oma nime päriswastutaja nime kõrwale kirjutama.  Nüüd seisab tähendatud aastaraamatus protokollide  all ikka üksnes protokolli kirjutaja nimi, aga nende protokollide eest wähemast nende eest, mille all eesseiswa ridade kirjutaja nimi seisab ei ole kirjutaja mitte wastutaja. Asi on nõnda: 1) Enam kui aasta eest tagasi tegi Eesti Kirjameeste Seltsi eestseisus otsuseks, et Seltsi koosolekute protokollid üksnes trükitud aastaraamatutes  alale hoitakse. Seda otsust m' öda ei kirjutatud neid mitte enam ühte raamatusse, waid wallaliste paberi lehtede peale, ja ei ole neid lehti tarwis pitkemalt  paigal hoida, kui uue aastaraamatu trükkimiseni. 2) Sel ajal ja niikaua, kui Eesti Kirjameeste Seltsi kirjutaja amet nende ridade kirjutaja käes oli, oli kindel pruuk, et Seltsi ja eestseisuse ig-a koosoleku protokoll ikka järgmisel eestseisuse koosolekul ette loeti, kus juures mõnda protokolli paiguti  parandati, mõne ehk mitme koosoleja nõudmist mööda lühendati ehk muudeti, mis peale siis koosoleku juhataja igakord protokollile  oma nime alla kirjutas. Nõnda on ka 3. Januaril ja 23. Aprillil 1880 ärapeetud  koosolekute protokollidel koosoleku juhatajate  oma käega kirjutatud nimed all. Kui nüüd mõnel koosolekul mõni asi nõnda on läinud, et mõned koosolejad ehk koosoleku juhatajad seda pärast ise ei taha lugeda, siis ei ole aastaraamatu toimendusel  wahest mitte õigust, wastutamist selle eest, mis koosoleku üle pärast lugeda antakse, päriswastutajate pealt ära nihutada ja igaweseks ajaks ühe töise peale lükata, sest need protokollid on jäädawad aktid. 5. Lnrrik, endine Eesti Kirjameeste Seltsi kirjutaja." Tartus, 3. Detsembril ISBO. Eesti Postimees korjab omale praegu ~läikiwaid" MMsi,^ damm '"Mina on üht trükitud kutsekirja igale poole laiali saatnud, nimelt mõisa Valitsejate, kirikherrade, köstrite, koolmeistrite ja muu meeste kätte, kus ta palub: „ Kirjutage meile, et Teie meie 1) kaastööliseks,  2) kirjasaatjaks wõi muidu, 3) sõbraks ja seltsiliseks  heidate, kelle nime tarwilisel korral Eesti Posti- mehes awaldada wõime." Kirja Väljasaatjad on aga äraunustanud, oma adressi ligi panna, mille pärast neid kirju saajate poolt nii palju Sakala toimenduse  kätte on saadetud, et neid ärapõletades kuulsa „Türgi katla" keema wõiksime ajada. Pärnu P ostimeheia  Seitungi  sõber er ZLe^e"str P ostimeeL^Mrtte. ajalehest nõnda: „Ka meil Eestlastel, kellel weel suurte Vaimujõudude  rikkus puudub, on siitsaadik nimelt kaks niisugust  ajalehte, kes oma toimetajate puuduliku Vaimuhariduse  pärast rahwale palju enam eksitajaks kui õige tee peale saatjaks on. Et meie siin Pärnu Postimehest  ja Tartu Eesti Seitungist kõneleme, on iseenesest  teada. Kes ise wähe on õppinud, ei wõi palju õpetada, ja kui enam tahab õpetada kui ise teab, siis on eksitus ja eksitamine igal pool lahti. Kelle haridus  nii kaugele ei ulata, et kõige sügawamaid eluküsimusi  awalikult õpetades läbi' wõib rääkida, aga seda ommeti teeb ja nõnda iga sammu peal tõe eest walet wälja lautab, see on kui leiwakaupmees, kes ostjale puhta raha eest leiwa asemel kiwi annab, ehk kui apteeker, kes meile kihwti pakub elustama rohu asemel. Sellepärast kahetseme meie südamest, et Tartu Eesti Seitung, kes enne Tartus seisma jäi, siis Tallinnasse  wälja rändas, kus ta ka edasi ei saanud, nüüd jälle, kuida kuuleme, Tartu tagasi on pöörnud ja siin ilmudes nagu uuel jõuul rahwa kahjuks jälle oma töösse ähwardab heita. Seesugused lehed, kelle toimetajad weel elementar-koolidesse peaksiwad tagasi minema, on meie Eesti ajalehtede kirjandusel täieste häbiks. Et neid oma keskes sallime, Leutab meid ja üritab rahwa püüdmiste wastasi ütlema: Rumala talurahwale ikka weel hea küllalt." Nõnda kirjutab  Eesti Postimees kahest Eesti ajalehe Väljaandjast, mis küll üks wäga raske teutus on. Meie arwates ei ole mitte üksi kõrgest Vaimuharimisest küllalt, maid lehe Väljaandja peab ka truu rahwa poole hoidja olema. Lehe Väljaandja ei pruugi jo mitte ise neid kirju kirjutada, kus sügawamaid eluküsimusi õpetatakse, waid ta saab seesugust kirju neist kirjutada laskma, kellel see töö Võimalik on. Kus süurekooli peal on siis Eesti Postimehe wanem toimetaja ise eksaami tegemas olnud? Aga just siis, kui ta alles lihtlabane Wändra metsast wälja tulnud Eestimees oli, armastas  teda rahwas ja ta oli rahwale kasulik. Kui siis tema pojad uniwersiteedi Vaimuharimist koju hakkasiwad  kandma, muutis ta korraga töiseks, nii et teda rahwas oma sõprade seast wälja pidi lükkama. Uniwersiteedi  Vaimuharimine iseenesest ei sünnita sellepärast  weel mitte seesugust ajalehe toimendajat, keda rahwas usaldada wõib. Eesti Postimehe hoop, mis ta Pärnu Postimehe ja Tartu Eesti Seitungile anda tahtis, on sellepärast tema enese kaela tagasi langenud.  Tema tahtis rahwa parteid selleläbi nõrgestada,  et selle partei ajalehtede Väljaandjaid laimas, aga ta ei mõtelnud selle peale, et ka Baltialastel seesugust  toimetajaid on, kes oma eksaami wankri puki otsas ära on teinud. Eesti wanasõna ütleb: Amet ei teuta meest, kui mees ametit ei teuta. Mis Vaestemajades tehakse. Meile on Peeterburgi linnast kiri selle tungiwa palwega kätte saadetud, et teda wistist peaksime trükkima. See kiri on järgmine: „Meie isa, Ludwig Karl Peterson, kes Tartu linna kodanik oli, kaebas siin elades sagedaste suurt igatsemist Tartusse minna, kus ta harjund kliimas, sealse kirikutes ja palwemajas käies, linna Vaestemajas elades oma Viimseid elupäewi rahulikult  ära elada tahtis. Suwel 1879 sai ta ka sinna wasta wõetud. Siin aga pidasiwad teda waeste hoolekandja Bachmann ja tema emand waese toidu ja halwa ülespidamise juures üsna oma maja sulaseks, kus teda kõiksugu maja loomi söötma paniwad ja muud rasket tööd tegema. Et seega tema jõud, ehk küll muidu kaunis käps mees oli, ära sai kurnatud, palus ta luba nimetamata aja peale oma sugulaste ja tutwate juure maale minna, ennast toibutama ja kosutama. Kui ta sealt tagasi tuli, oliwad Vaestemaja  tallitaja Bachmann ja tema emand kauase äraolemise  pärast nii wäga Vihased tema peale, et tugewa ja jämeda reha warrega temale selga hakkasiwad peksma, künni see kaigas katki läks. Seal juures on Bachmann  kiidelnud, et keegi Vaestemajas ei tohtida tema peale kaebdust tõsta ega tunnistada, sest tema olla ise Vaestemaja eestseisus ja bürjermeister. Siis ajasiwad teda pärast kella 10 wasta ööd 11. Oktobril Vaestemajast  wälja ja paniwad kõik wärawad ja uksed tema eest lukku, nii et ta kusagilt majasse ei wõinud peaseda. Et ta peksust nõrk ja külmast kange oli, ei jaksanud ta kuhugi muiale enam minna, waid on terme öö otsa Vaestemaja aknate taga sopase uulitsa peal nagu pool surnud maas lamanud, kust ta, ei tea mis kombel, töisel päewal maale saanud, kus ta 14. Oktobril ära suri. Meie ei kuuluta seda kurja tegu mitte oma õnsa isa Petersoni pärast see on tema kohta hiljaks jäänud waid et Tartu waestemaja elu parandatud saaks. Sellepärast oleme seda paha tegu Teile kirjutanud  ja palunud, seda oma ajalehesse wiibimata üleS wõtta. Peeterburgis, 27. Nowembril 1880. Ludwig  Karl Petersoni pojad: Alexander Peterson. Paul Peterson. Tütar Emilie Simon. Wäimees J. Simon." Uus kuraator. Ühe Kõigekõrgema Ukaasi läbi 29. Nowembrist s. a. on senator ja salanõuunik Baron Aleksander Stackelberg Tartu jauskonna koolide kuraatoriks nimetatud. Tallinnast. Uueks õpetajaks Tallinna Jaani kogudusele õp. Frese asemele, kes Saaremaale läks, on Tallinna magistraadi poolt seiemaalne Risti õpetaja  A. Assmuth walitsetud. abikLmitee on 30. Aomembril Tallmna linnas suurt „ wäljamüüki pidanud, mille tarbeks  suur kaupmeeste saal ilusaste lilledega, männikutega  ja lippudega ära oli ehitatud. Ühes küljes oliwad lauad, kelle taga abikomitee liikmed seisiwad ja laudade peal ole waid asju müüsiwad enamiste ilusad, lahked neiud, kes mõnegi noore-mehe südame rutemine tuksuma paniwad. Laudade peal oliwad kõiksugused ilusad näputööd, koutused ja muud naisterühma  tööd, lillid, pildid, noodid, raamatud, töiste laudade peal jälle thee, kohwi, koogid zc. Kõik need tööd oliwad naisterahwa kingitused, nende seas ka paar õige ilusat tööd Soomemaalt. Kella 12 künni 4"' mängis mängukoor, siis tuliwad Jüri lauljad, kes koosolejate nõudmise peale isamaa laulusi ikka mitu korda uueste pidiwad laulma. Suurem jagu asju müüdi ära, aga mõned jäiwad ka järele. Ka nähti palju raha kasti sisse pantawat, kus tulekirjas peal seisis: „Walgus meie rahwale!" Sisseastumise raha oli 20 kopikat ja rahwast oli wäga palju koos, nii et peale 400 rubla puhast sissetulekut on olnud, kui kulud maha arwati. Tallinna naisterahwas on kiitusewäärt tööd teinud, mille eest neid terme EestirahwaS südamelikult  tänab. Kahju, et seda ettewõtmist ka mitte Sakalas ei ole kuulutatud, kellel Tallinnas ja ümberkaudu  õige palju lugejaid on. Seeläbi oleks asi laialisemalt  tuttawaks saanud ja rahatulek oleks ikka ka suurem olnud. Et Sakala kõik Aleksandri-kooli kuulutused  ilma rahata trükib, sellepärast ei oleks seesugune  kuulutus saatjatele enam kulu teinud, kui 1 mark 7 kop. eest. . Weel üks nurjatuLMvmsinst  rääkinud, kes margad, joodikud ja riigivalitsuse awalikud teutajad oliwad. Meie arwasime, et seesugune süüdlaste awalik ettetoomine kooliwalitsusi saaks sundima oma kohust täitma ja inimest nurjatumatest koolmeistritest  peastma. Sellepoolest olime aga wäga eksinud. Need mehed on enamiste kõik oma eesseisjate armsad sõbrad ja tööriistad, keda sellepärast ka ametist lahti ei lasta, mingu seal juures meie noor sugu küll hukka. Sellest näeme aga ka selgeste, kui halwas kätes mõnes kohas meie kooli walitsused on. Ehk küll meie töö sellepoolest seiemaale ilmaaegu on olnud, siiski tahame jällegi üht nurjatumat koolmeistrit maailma ette seada, et sealne kooliwalitsus oma kohust teaks täita. Meie auustatud kaastööline Järwemaal on meile juba Oktobri kuu alustusel järelseiswa kirja kätte saatnud: „Meil on küll juba mitmed seltsid, ka elajate kaitsmise seltsid, aga inimese kaitsmise seltsist meil weel ei ole, mida meie maale siiski hädaste tarwis lähäks. Seda tunnistab  meile ka järgmine lugu: Koeru kihelkonnas Rõhu on praegu koolmeister M. B. ametis, kes seda küll wäärt ei oleks, aga ta koolmeister on. Näituseks: Koolmeister M. B. on ka kange palwemees ja peab iga pühapäewal palwetunda, kus wanad naised oma pooltõist krokotilli silmapisarat ära käiwad nutmas. Nimelt Jõulu ajal on need palwetunnid õige elamad, sest siis põleb ka üks Jõulupuu koolimajas, mille tarbeks  kord ehted hea sõprade abiga walmis on ostetud, keda aasta otsa koolmeistri kapis hoitakse. Minewal kewc.de poole talwel oliwad neist ehetest paar tükki koolmeistri  kapist ära kadunud. Kes oli maras? Koolmeister  arwas seda süüd ühe saunamehe poja peale, keda ta heaste ei sallinud. Aga pois ei tunnistanud midagi üles. Seal wõttis koolmeister nõuuks, teda inkwisiitsia piinamiste teel tunnistamisele sundida. Tema tõi suure witsakimbu sisse ja ähwardas enne sellega tükk aega poissi. Aga pois ei tunnistanud. Siis miis ta poisi taha kambri, kus ta teda selle witsakimbuga nii kaua peksis, et poisi kisa juba töiste laste meelt ära pani heitma. Aga ka nüüd ei tunnistanud ennast pois Margaks. Seal ütles koolmeister: Nüüd jääd sa minu tuppa kinni istuma ja igaS tunnis saad sa nii ja nii