Elu. Kõne, mis 26. Septembril m. aasta Pärnu Eesti Põllumeeste  Seltsis pidanud kooliõpetaja A. Wärat. V. Tamm elab mõned sajad aastad otsa, waatamata  selle peale, et muudatused, mis temas ühel ja selljamal ajal järgemiste kestawad, nende muudatuste peale wastawad, mida keemialiseks sõpruseks nimetatakse  ja õhus ja maa peal alal on, ja mis öö ja päewa ilmade ja aastate pöörmisega ette tulewad. Kummi-konn, kes sell ehk töisel ajal mingit sugust sarnast muudatust ei awalda, mis wälimise muudatuse kohane oleks, kuna seda koer alati t ch, elab ometi koerast palju kauem. Kus on siin st pärast seda ülemal  nimetatud seadus kestmas t elu pitkus tuleb täielisemast kohalisest seisust? Seep ta on, et tamm ja muu töine tema sarnane puu oma wõimsa tüwiga ja kummi-konn oma raua-sarnase sarwe-kilbiga ei tarwitagi muude wälimiste muudatuste peale muudatustega  wastata, kuna seda aga need elukad peawad tegema, kellel nimetatud asju kaitsmiseks ei ole, muidu surewad enne aegu ära. Töiste sõnadega, tamme ja kummi-konna ehitustes on mõningad muudatused ehk wahetdujed pärised, alalised, mis wälimiste heitlikule muudatuste peale wastawad. Niisuguste juhtumiste peale waatamata, wõrdleme weikseid seene-idukesi suure puuga, weetilga elanikuid haikalaga, ussikest immesega ja saame otsusele, et seal, kus muudatuste wahel kohane  seis kaswab, et seal ka suurem haridus ja pitkem ja ülem eluiga on. Kui ka seda poleks mitte nn nähtawal olnud, siiski oleks ikka sellegipärast õige, et elujärg ennast kohalise järjega muudab, see on: mida täiemalt wastawad sisemised muudatused wälimiste muudatuste peale, seda täiem on ka eluka elu. Puu elu on nüüd pitk küll, aga selle eest ta elu järg on madal; inimesel olgu eluaeg küll lühtke, on seda wäärt eluastme kõrgemal. Oma pitka elu-ea sees peab puu ümber kestawate muudatuste.peale pitkamine wastama, korda mööda ükstõise järel, kuna inimene, wõi muu ülem loom korraga kõikide peale. Sell kombel on sus üks puhas, kas olgu eluiga pitk, aga kohane seis mitte üsna täieline, ehk kohane seis täielisem, aga elu iga lühem. Nõndasama on kummi-konna ja koera wahel lood. Esimese eluiga on mitu korda koera elu east pitkem, aga selle eest on ta elu ka oma hariduse astme poolest alam kui koeral: kummi-konn peab oma pitka elu-ea sees nendesarnaste läbistiku waadates muudatuste peale wastama, millepeale wastab oma sisemiste muudatustega koer: ta teeb seda pitkamesi, aga koer ruttu ja korraga. Pealegi, et kõrgemaks eluks seda loeme, milles enam kohatisemalt wastust antakse wälimiste küsimuste, tingimiste peale, siis ei oleks ülemal nimetatud  nähtawused kui äralised, mitte imeks panna: seal kus üleneb elu, jõuuab täiemase kohalisesse seisusesse ümbrusega seal, ütlen, on ümbrüs ka kõrgem, täielisem, enam nõuudwam, kui seal, kus elü nõnda ütelda, üksnes toibub. Ta paneb temas elawa olemusele  niisuguse muudatuse ette, kelle peale ta õiget wastust anda ei mõi ja, nõndamiist edasi korrates, wiib kaswandikka  hauda. Seepärast näeme meie ajaloost, kuidas rahwad, nii ka terwed riigid mitmes wiletsuses ja hädas oliwad, enne kui oma praeguse olekusse saiwad; mõni neist, kes enam ei jaksanud elu wõitluse teel (tuletagem meele, et niisugust olekut ma ülal pool wõitluseks elu eest nimetasin) langes tõuusmata. Ümbrus, milles neil elada tuli, oli üliwäga nõuudaw, tal ei olnud wõimalik wastata kõigide tema küsimiste peale. Sellsamal ajal aga mis wiga on elada mõnel loomakesel, wõi taimekesel, kelle ümbrus ikka üks ja seesama, ei muuda ennast nagu ülemail loomadel, iialgi, nagu näituseks, mageda mees kaswawad rohud, toibuwad migata omas kraamis wõi laanes, kus neil mett alati sees! Kui meie sellest kohast edasi Vaataksime  loodusesse, kus näeksime siis kõrgemat elu: kas tuimal wõi mees meres? Juba iseenesest mõista, et kuiwal ümbrus üliwäga keeruline on, siin kestawad ikka kõik muudatused, siis on ka elanikuid rohkem, kuna aga meres needsamad ühed alalised mõjuwused wältawad, kes mere elanikuid ei kehetagi, et nad ka kõrgema järjele tõuseksiwad. Meri ei lange iialgi nende häkiliste muudatuste alla, mis temperatuuras ette wõimad tulla nagu õhk ja kuiw maa, öö ja päew ei anna ennast temas tunda, ja aasta ajad ei rõhu niisugusel mõedul ta peale, kui kuiwal maal. Seepärast  on, näituseks mere nõgesel kerge asi laias weerüppes  elada: tal ja üleüldsi tema kaas-elanikudel ei ole tarwis häkiliseid muudatust karta, ei ka nende peale häkiliselt wastata. Need, keS alama järje peal toibuwad, toidawad ennast sellest, mis wefi neile woolates  weeretab, kuna maa pealsed nende sarnased pearoad otsima, kui midagi oma jauks saamad: otsimine tarwitab  aga. korrapäralift kohalist wastutamist mälimiöte tingimiste peale. Mere elanikudel mest on alati stin, nõnda et mõni teda tundmata sisse neelab, aga maapealsetel  ja õhus elamatel läheb enne tarwis mõndasugust  närmude muutmist, enne kui tema ligi olekut tunda saada ja musklite muudatust, enne kui temaga janu kustutada wõib. Kui meie nõnda mõrreldes ikka edasi läheme, näeme, kuidas kõrgema elukate juureS ka kõrgem keerulisem  ümbrus on, mis ehk loodusest enesest niisuguguseks  seatud, nagu määratud selle ehk töise seltskonna olemuse elamise tarmis, wõi temas elama kehadest nende mitmesugustest muudatustest maheldusteft ülemaks, enam nõuudmaks tehtud. Seesugust olemist looduses nimetab uuema aja teadus looduse edasi harunemiseks (evolutw uaturae). Waatame selle seisukoha pealt inimese soo ajaloo peale, siis näeme, et suurem haridus siis algas, kui inimene  palawa maa-wöö alt, kus wähemalt muudatusi ta käest nõuuti, paraja wöö alla asus, kus looduslised nõuudmised ka suuremad oliwad ja on, ja puhtam, seaduskorralisem seltsline elu seal, kus maa kõigist rikkas ja loodus ennast kõige oma lugemata hulga muudatustega  ärksamalt tunda annab. Pangem kõrwu waest Lapulast ja kanget uudiste walmijat Inglast: üks on kidur, kui wäljapoolt nn ka waimu elu poolest,  tõind puhas mõte poolest, seest ja mäljast. Kes ütleks, et nad mõlemad pole oma looduse lapsed? Kes ei näeks neis ühes põdurat külma põhjamaa kallast, töises ala sumbus nagu iseeneses olemat Britaania saarestd. Wöi wõrdlegem omaste seast alalist töömeest, kellel muud ei ole, kui anna tale kirmes ja tuur, äke ja ader ja mõnda poliitika meest, kes sellega elab, et suuri asju korrale seab: loetawad on esimese tegemised,  muudatused, armamata needsamad on töisel. Siit paistab meile selgeste, et wälimise muudatused, kelledele kohaliselt sisemised wastama peamad, ise nõnda omas hulgas ja koosolemises kaswawad, kuida üleneb elu. Niisuguune on ilma elu omas alguses, edasi . kestmises, pitkujes, suuruses ja lõppemises. Sellega oleme ütelnud, mis ütlema pidime. Kohandame lausutud  kõne. Meie nägime, et eluawaldawad olewused ennast eluawaldamataist lahutawad järgemööda sündiwate muudatuste  läbi, nägime kuida elujärg ülemaks läheb, see on kuida kohalisemaks tõuuseb wäliste ja sisemiste muudatuste wahelne olek, nii kaswab ka eluga keha järgemööda kestwate muudatuste hulk, nägime, et ka wälimujes mitmesugused muudatused kestawad ja nende peale peab elukas wastuse andma. Meie nägime, et elu muudatused korrapäralised ja suuremast jaust arusaadawad on, ka wälised on seesugused, aga üksnes need, mis elukate eneste wahel, sellessamas piirikonnas sünniwad. Wiimaks, nägime üleüldsi kuis kohane seis looduses kõik kaalus hoiab ja sellepoolest elus pea asi on. Kui ei ole teda, siis ei wõi täiemat elu olla, tema on, mis elu muudatusi omas täies mõedus kesta laseb, seepärast olgu muudatused nii korrapäralised, määratud, järgemöödalijed kui iganes tahes, kui ei ole kohaust, keha on lagunud, on surmawoodi peal. Olgu siis lõpeks weel wennalik südame soow awaldatud: hoidkem ennast rohkem ja rohkem kokku, et seda iseäralist seestpoolist olekut, mis meid Eestlaseks teeb, see on meie iseloomu, alal hoida, sest tema alal hoidmine on see alaline kohane seis meie ja ümbruse wahel. Kui ei ole teda, oleme kadunud, kui tina tuhka. Aga kole on see ja hirmus walus! (Lõpp.) Loomade meel. I. Ruun kuuleb oma peremehe heale, ja hirnub rõõmust tale wastu; koer näeb oma leiwaandjat tulewat  ja tõttab tale wastu, lipitseb hända, hüpab ülespoole  ja tikub ka suule suud andma. Rutuga jookseb kass aita perenaese järel ja nühab ennast wastu ta jalgu, lootes midagi saama. Kaagutades kutsub isaani  oma perekonna enese järele, kui ta nõuuks on wõtnud mõnda kohta minna. Weised ja lambad hüpawad,  kargawad, peawad rõõmu kenal kewadisel ilmal, künni himu täis saab, j. n. e. Kas ehk ei wõi meie mõnesuguse julgusega ütelda, et loomal oma jagu mõistust on, et loom kõik, mis ta teeb, mitte üksnes loodus sunnil ei tee, nagu mõni mees seletab, waid ka mõistuse najal? Meie näeme loomadel rõõmu, igawust, kaastundmist ja muid tõisa tundeid olema, mis inimeselgi. Kas ei tohiks meie ütelda, et loomadele  niisamasugune hing sisse on loodud, kui inimesel, see on, mis jumalusega ühendab? Wististe küll, ja meie ei eksi. Katsed ja tuhanded waatlemised uurimised tunnistawad seda tõeks. Nendest mõne panen ma siin ette. Koer nägi, et woodi, kus ta peremees parajati magas, põlema hakkaS; kraapis esimeste jaladega wastu peremeest ja äratas ta üles. Töine koer nägi, et tema kaaswend, kellega ta jahi peal oli, peadpidi jänese auku läks ja otse nii kaugele, et kinni jäi, hakas huluma, ja katsus igapidi oma peremehele märku et äpardus sündinud on. See tuli ja peastis koera august wälja. Kord õpetati mõnda koera kartsast kaudu ronima; aga kui juba paenutamine raskeks läks, jooksis õpilane ära. Ometegi märkas ta, et sest wast head lugu wälja tulema ei saa, töisel päewal tuli ta tagasi ja hakkas weel suurema hoolega oma tööd peale. Töine kord nägi koer, et ta peremees laane pealt jääd raius, kui tal jänu kätte tuli, katsus ta ka wee pealt jääd murda ja oma janu kustutada. Üks must Muri wõi mis ta seal oli ei kannatanud wiiuli mängi, ja seepärast tõukas ta igakord mängija kätt, kui see parajaste mängima hakkas. Kui see aga ei aitanud, siis wõttis ta ükskord wiiuli wibu ja peitis sängi alla ära. Keegi Karjapois oli hirmus werehimuline  ja käänustas sagedaste lambaid. Teda seuti öösiti ikka ahBM otsa, aga kawal koer mõistis rõnga kaelast ilusaste ära wõtta, ja luuras põllul, kus lambad  rahuliste magasiwad. Tõmbas sealt ühe kinni ja sõi niipalju, kui kõhtu läks; pärast seda aga käis mitmet korda ojakese juures ennast wereft puhtaks Pesemas. Enne walget tuli ta oma koledast tööst jälle tagasi, seadis rõnga kenaste jälle üle pea ja magas rahuliste maas. Ei keegi teadnud esiotsa, kes murdja on, künni wiimaks järele walwama hakati ja kawal koer saagi pealt kinni wõeti. Kass imetas kahte oma poega ja ühte wõeraft. Kord jättis ta pojad pesasse ja läks hiiresid püüdma. Oli ta mõne kätte saanud, siis tuli ta tagasi ja jagas saagi oma poegadele ära, aga nii et oma pojad enne saiwad ja wiimaseks ikka wõeras jäi. Töine kord tegi ta ka nii. Perenaene peksis sagedaste oma eeslit kibuwitsa kepiga, mõnikord nõnda, et waene loom weriseks kätte jäi. Kord juhtus, et perenaene kodunt wälja oli läinud; eesel wõttis hirmsa kepi ja peitis teda sõnniku alla ära. Pärast seda ka tõeste perenaene ei peksnud enam nii rängaste. Nendest näitustest saab küllalt, et ära näha, kui agaraste mõne asja juures looma meel ennast awaldab. Waatame lähemalt eesli teu peale. Ta tunneb perenaese  löökidest walu ja teab, et seda walu temale kepiga tehakse. Warsti tuleb mõte pähä, keppi ära peita, ehk siis enam ei lööda. Mõte muudab ennast teuks. Sell wiisil näeme siin mitte üksnes tundmist (walu), waid ka sõna mõtteid, ehk asja tähendust (kepp) ja mõtete otsustamist (ära peita tarwis). Selgemalt näidates wõiksime ehk eesli mõtteid nõndawiisi seadida: walu tundmine, kep walu sünnitamise riist, teda tarwis  ära peita, ja wiimaks tegu. Kes ütleks pärast seda, et eesel ära peitmist oma loodud sunnil toimendas,  see näitaks, nagu tahaks ta päikese päewa pilkaseks  pimeduseks teha. Argu arwaku keegi, et loomad niisugusteks loodud on, ei nad wõiwad kõrgema aru saamisele harjutatud  saada, nimelt mitmesuguste katsete ja nõuude läbi. Wägi, mis siin juures kõige rohkem maksab, on meeletuletamise wägi ehk wõim, wõi mälestus. Et teda loomadel on, nättawad järel seiswad teated. Waresed ja kaarnad panewad lendu nii kohe, kui püssiga  tulijat näewad, kuna aga kepiga üsna ligidale lasewad. Ta on aru saanud, mis püss tähendab, ehk kui mitte tema ise, siis ta wanemad, kelle käest ta püssi hirmu, nõndasama kui oma terwe moe, päranduseks  sai. Tui juhtus kord köökis nägema, kuida seal lõuna praeks kana tapeti; ei läinud iialgi enam tagasi: kana tapmine pani kord kartma, ehk tuleb temale ka wiimne tund koka nua all. Muiste, nagu Eesti wana lauludes mäletatakse, oli ja sai kõiki metselajaid ja lindusi küllalt, ilma et seal juures kunstpüüsid tarwis oleksiwad läinud, kuna aga nüüd, kui ka neid oleks, ime raske kätte saada on. Mõnel mehel käib üsna pea ümber püüdmise plaani ja üleüidse,  wiisi üle: nii aimawad metselanitud oma wõrgutajaid!  Kõiki seda ei oleks olnud, oleks looma- „<s a k a l a" «. 1883.