Papi wõimus ehk Wande all ja sellest lahti. Saksakeelest J. L—n. XX. „Sina jäed minu juurde, Naimund!" „Ma ei jae mitte!" hüüdsin ma. „Kui Sina seda wastutamift kanda wõid, mina mitte. Mina lähen Andrease järele ja keelan teda kurja tegemast." Jia laskis käe lahti ja astus tagasi. „Siis mine, argpüks!" ütles ta ühel healel, mis minu werd keema ajas. „Sa oled wäga rõõmus, et Sa selle katte all põgeneda wõid, Sa rääkisid juba enne müüriwäraroast.  Sull on nõuu, kõige pealt enese nahka peasta, selleks oled Sa üsna kõlblik! Sma ei ole mitte üks Werdenfels, mine ja anna oma sugukonna loss waenlaste kätte, jäta oma isa surma hädas maha ja põgene ise kindla Buchdorf'i, aga pane tähele, üht poega, kes niisugusel tunnil mulle selga pöörab,  ei tunne ma mitte enam!" „Seda ei wõinud ma mitte kanda, ma nägin tema näuft selgeste, et ta mind tõeste argpüksiks pidas. Ja kui ma tõeste külasse oleksin ruttanud, küla peastma, oleks mu isa kõige lossiga waenlaste kätte langenud ja siis teadsin ma, mis temal ootada oli. Ma wõitlesin kaua iseenesega ja wiimaks jäin ma ning Werdenfels'i külas loitis tuli taewa poole!" R iimund pidas kinni ja pühkis otsaesiselt higi, lühikese waitolemise järele küsis ta: „Saad Sa nüüd aru, et ma mitte ei ütelda ei wöinud, kui Sa minult küsisid, kas ma selle õnnetule juures kaassüüdlane olen?" „la," ütles Anna tasa. Ta tõstis omad silmad pikalt ja wiiwitades  üles, siis laskis ta ennast Raimund'i rinna najale. Ta mõistis seda wastust oma tunnistuse peale, sõnalausumata tõmmas ta oma mõrsjat  tugewamine oma rinna wastu. „Sa tead, kui suurt õnnetust tuli oli sünnitanud, ja missuguse hinna eest loss peastetud sai. liegi mu isa kohkus seda nähes ära ja läks walgeks, kui lubjatud sein. Ma ei wõinud seda tulekahju mitte naha, ma kargasin hobuse selga ja kihutasin mägedesse, kuuni hobune wäsimuse pärast minu all maha langes. Ma ei tunnud ühtegi wäsimust, tuleleegid ajasiwad mind ikka edasi, ikka kõrgemale  ülesse, künni maimude mäe jalale. Alles seal leidsin ma rahu; jääneiu pani oma külma käe minu rinna peale ja mu meel ja mõistus kadusiwad ära." „Sa jäid selle järele raskeste haigeks? Ma kuulsin seda!" » „la, ja kui ma juba pisut terwem olin. läksime meie Werdenfels'tft ära, kus kõige jõledamaid jnttusi meie peale tehti. Õnnetumad  inimesed, kes kõik kautanud oliwad, aimasiwad  juba, kes nende wiletsuse juures süüdlane  oli, ehk neil küll ühtegi tõendust selle kohta ei olnud. Nemad tundsiwad minu isat ja minu äkiline kadumine ja raske haigus kohe peale õnnetust tegiwad mind nende silmis kurjategijaks. Nad ütlesiwad, isa on käsku annud ja poeg on seda täitnud. Wastastiku olek minu isa ja minu wahel sundis mind wiimaks Werdenfels'ist lahkuma. Ma läksin ülikooli peale, hiljem reisisin ma ühest linnast töise, rahuta ja rõõmuta, künni ma Sind leidsin et Sind jälle kautada!" „Mikspärast ei rääkinud Sa mulle seda?" ütles noor proua ettewiskawalt. „Miks pidin ma Seda Gregor'i käest kuulma, mis ma Sinu käest kuulda tahtsin? Sinu waitolemine oli, mis Sinu peale minu ees kaebas?" „Ma kartsin, et ma oma süütunnistuse läbi oma õnne ja Sinu armastust kautama saan, sellepärast ei julgenud ma seda Sinule warem awaldada. Aga ma annan oma sõna selle peale, Anna, enne kui meid kokku oleks pantud, oleksid Sa seda minu suust kuulnud. Aga nüüd tead Sa kõik nüüd mõista mu üle kohut!" Tema nägu läks jälle kurwaks ja ta pilk tõsiseks, aga need suured läikuwad silmad, kes ka temale ükskord õnnekuulutawate tähtedena  ülestSuusnud oliwad, waatasiwad nõnda lootuse rikkalt tema peale ja ta mõrsja hea! kõlas nõnda armsalt ja õrnalt, kui ta ütles: „Ära ole mitte nõnda nukra meeleline, Naimund! Sina elad jälle ja Su naene saab Sinu kõrwal olema toogu ta äraneedmist  ehk õnnistust!" Kewade oli kätte jõuudnud. Lõuna tuul puhus pehmelt ning soojalt üle lumewäljade ja ajas musti ähwardamaid pilwesi kokku. Soojus läks ikka suuremaks, lumi sulas ruttu ja silmnahtawalt tõuusis wesi igal pool nähtawale.  Suure kiirusega ruttas ta madalamaid  kohte mööda edasi ja kogus ennast aega mööda jõkke kokku. Seal hakkas pilwedeft wihma sadama, ja lumi, mis enne sooja tuule wasiu oli pannud, muutis ennast silmapilgul  wee koguks, mis ennast nüüd wihast wahutades jäätükkisi hirmsa kärinaga ja praginaga  edasi ajas. Tuul oli wahe ajal ennast tormiks muutnud ja möllas weega seltsis rahulikkus looduses. Talunikudel oli õigus, kui jäaneiu ülewalt alla tuleb, siis toob ta hukatust! Magestikkus olewad teed oliwad suurest weest juba osast rikutud ja suure waewaga jõuudis pärisherra wanger, kus Werdenfels Anna ja Lilliga istus, Werdenfels'» lossi. Anna tahtis seda lühikest aega, mis temal enne pulmi weel oli, pulmade wastu walmistamisets  pruukida ja selleparast tahtis ta Rosenbergi sõita. Ka pärisherra oli nõuuks wõtnud Werdenfe!s'i  tagasi pöörda, sest sea! oli temal wöimalik oma mõrsjat igal päewal naha. Ta tahtis mõlemaid naesterahwaid Rosenbergi  saata, aga kui nad alla orgu jöuudsiwad,  nagiwad nad, et üleminek wõimata oli. Sild kõikus lainete kaes ja wsis igal silmapilgul  nende ohwriks saada. Neil ei jäenud muud nõuu üle, kui Werdenfelsi lossi minna, mis siin pool jõe kalda peal oli. See oli päew pärast seda. Pärisherra oli naesterahwade ja Pauli seltsis, keS praegu Buchdorfift tulnud oli weikeses salongis, kus wana, arasurnud pärisherra pilt seina peal rippus. Torm möllas wäljas ja peksis suuri wihma tilkasi wastu aknaid. Aga see kõik ei olnud jõe lohisemise ja jää pragisemise wastu midagi. „Werdenfels'i külas näitab hädaoht käes olewat," teatas Paul, kes läbi küla oli tulnud.  „West töuuseb igal silmapilgul ja sellega kaswab inimeste kartus. Nad wõitlewad  meelt äraheitwalt lainete ja mee woode wastu, aga see on neil kõik asjata." „Näitab, et nad häda aegsaste ei tunnud." ütles Anna. „Eila, kui meie Felseneck'tst tulime, üteldi, et külale ei saada ühtegi kahju sündima. Siis on wesi öösel wäga suureks tönusnud! Mis Sa arwad, Raimund?" „Ma arwan, et meie endid kõige wastu walmistama peame," wastas küsitud. „Ma olen juba mitu kewadet mägedes mööda saatnud, aga ilmaski ei ole ma nõnda äkilist lumesulamist ja nii suurt wihma sadu näinud. Kui wesi jões tõeste üle kallaste töuuseb, siis on kogu küla peastmata kadunud." Tema sõnade tõenduseks kõlas külast kiriku kella heal tumedalt ja andis enese ümbrusele omast hädast teadust. „Kuis hirmutawalt see heal kõlab!" sosistas  Lllli kartlikult. „Raimund, Werdenfels'i talupojad ei ole seda mitte teeninud, et meie nende õnnest ehk õnnetusest lugu peame, ja et Sa ennast enam külas ei näita, on isegi mõista. Aga ma ei wõi siiski mitte rahulikult siin istuda, kuna hädaoht wäljas ikka suuremaks läheb. Lase mind alla minna! Ma tahan näha saada, kuis seal lugu on." „Siis mine!" Raimund tõsiselt. „lumala pärast, Paul, tahad Sa ka häda sisse jooksta?" hüüdis Lilli kohkudes. „ Mulle ei wõi ju seal ühtegi õnnetust sündida", trööstis teda Paul. „Ükstk inimene ei wõi siin midagi teha. Jumalale tanu, et Buchdorsil ühtegi kahju ei sünni, seal ei ole mitte niisugust wett!" Noor neiu ei ütelnud selle wastu midagi, waid läks Pauli saadetusel lossist wälja. „ Jumal andgu, et häda mööda läheks!" ütles Anna wärisewal healel. „Kui õnnetus tõeste neile kätte tuleb, mis saab siis õnnetumast  külast ja GregorM?" „ Papist?" küsis Raimund kibedusega. „Noh, ta mähib ennast preestri kohuste sisse ja pärib oma koguduse käest, et nad endid Jumala tahtmise alla heidaksiwad. Kui teda mitte poleks olnud, oleks Werdenfels'i küla kaitstud olnud, seda teab ta ise nõndasama heaste, kui meie kõik, aga ta ei tee sellest midagi wälja." „Ei mitte, Sa ei tunne teda mitte. Mis ta teinud on, seal juures on temal ikka enese arwates õigus olnud. Langeb küla tõeste tema süü läbi hukatuse ohwriks, siis on see temal wäga raske kanda." „Ma usun, Sa arwad temal inimeselikku südant olewat. Ükspuhas, mind on ta halastamata  wande alla pannud, nüüd katsugu ta, kuis ta õnnetumat küla rahwast aitada wõib." „Kas teadis Gregor seda, mis Sinu isa tegi?" küsis Anna tasa. „Ei mitte. Aga ta arwas minu isat süüdlaseks. Kas Sa mäletad weel seda päewa, kus ta oma kaebdusega meie wahele astus? Ma olin sel! korral wait; ka siis ei wastanud ma midagi, kui Sina minult küsisid, sest ma ei wõinud ennast mitte süütaks nimetada,  aga selle mehe ees ei tahtnud ma ennast mitte süüaluseks tunnistada, ja meie üksiolek sai meile keelmd. Weel setlsamal õhtul tuli Vilmut minu juurde lossi ja seletas, et ta käemehe kohut on täitnud ja Sind minust ära kiskunud ja nüüd tulla ta preestri kohut täitma ning päris minult ühte pihtimist, mis ka tema kohus olla. " „Ja Sina ei pihtinud temale mitte?" ,M mitte. Selle mehe ees, kes minu elu õnne minult ära riisunud oli, ei wõinud ma ennast mitte põrmusse alandada ja tema kohtu otsust wastu wõtta, tema ees ei wõinud ma oma surnud isa peale mitte kaebduft tõsta, sest wiha ja waenlus tema wastu täitsiwad  mu südant. Ma ütlesin temale, et ma ilma tingimata üksi kõige kõrgema kohtumõistja  alla heidan. Seal waataS ta pilkawa külmusega minu otsa ja ütleS: „Siis ei ole preestril Teiega enam midagi tegemist, herra von Werdenfels künni Teile töised mõtted tulewad. Mõtelge, ma olen Teile teed äraleppimisele näitanud, aga Teie ei taha seda mitte käia, sest Teie waitolemine  tõendab minu arwamist. Ma tahan ootada, künni Teie priitahtlikult tulete ja mulle pihtite! Ta on asjata ootanud ja mind pani ta wande alla!" Anna ei vastanud midagi. Tormi kellad kõlasivad külas vahet pidamata edasi. Need kellad mis enne palvetajaid olivad kokku kutsunud, kisendasiwad nüüd tumedalt ja raskelt  abi järele, mis weel mitte ei ilmunud. Nende helin tungis maanitsedes ja paludes lossi mäe poole üles, lossi omaniku kõrvu, kes kortsus kulmul aknast wälja vaatas, ta ei tahtnud nende palumist mitte mõista. Seal oli korraga üks vali ja hirmus, müristamise sarnane paukumine kuulda, mis üle wee mühina ja kohina kaugele tungis. „Jumal taevas, see oli sild!" hüüdis Anna tooli pealt üles kargudes. „Ta kõikus juba eila ja nüüd on ta vist langenud!" Raimund kõlistas kellaga. „ Saatke kedagit lossi mäe peale vaatama, kas sild veel üleval on! Ma tahan kohe teadust saada!" hüüdis ta sisseastujale teenrile. „Läheme üles töise korra peale, sealt võime kogu küla ja jõgi näha," palus noor proua, kuna teener ruttu tuast välja astus. „Ei mitte! Ma ei taha seda hukatust mitte näha, mille vastu ma mitte ci jõuna panna." „Sa ei taha seda mitte sellepärast naha, et waate Sind appi ajab." „Nende inimestele abiks? Ei mitte, Anna! Sa ei tea mitte, mis nad kõik mulle teinud on. Nad on ka eneste lastele minu wastu wiha ja waenlust südametesse istutanud, ka nemad hoiawad endid minu eest körwale. Kui ma wiimati talunikude hulgas olin ja kui nad mu Emiri surmailmad, tõutasin ma, ennast neile Werdenfels'ina näidata. See on nende eneste süüd, miks lükkasiwad nad minu abi tagasi, mida ma neile pakkusin? Olgu nad nüüd oma saatusega rahul!" See kõwadus oli andeksandmise wäärt, kui meie selle peale mõtleme, mis kurja temale tehtud ja missugusel wiistl ta juba üritatud oli. Aga siiski ei awaldanud need sõnad mitte kõwadust, waid üksi rahutust, seesama rahutus paistis pärisherra näust, kui ta suurte sammudega was edasi ja tagasi käis, kui tahaks ta enese mõtete eest ära põgeneda. Seal astus hoowmeister sisse, kellel teener pärisherra tahtmist oli teatanud; kahwatanud näuga astus ta herra juurde. „Si!d on praegu langenud, armuline herra," ütles ta, „ja poole tunni eest sai ka weske ära purustatud." „Ia elanikud?" küsis Anna kartlikult. „ Mölder on omastega õigel ajal külasse Põgenenud, aga ka seal läheb hädaoht igal silmapilgul suuremaks. Nende lootus on otsas, sest kõik arapeastmise katsed on asjata." Pärisherra ei wastanud ka midagi, ta kais rahutumalt tuas edasi ja tagasi. Hoowmeister waatas paluwa pilguga proua von Hertenftein'i peale ja siis ütles ta wiiwitades:  „Ma tahtsin armulise herra käskufi teada saada, kui häda wäga suureks läheb. Kõik ruttawad külast wälja ja toowad ligi, mis nad iganes wõiwad, ja lossimägi on nende ainukene warjupaik, aga naesed ja weikesed lapsed on tormi ja wihma käes." „Laske neid lossi alumiste ruumidesse minna," käskis Raimund. „Mis inimeseus minult pärib, seda ei jäta ma mitte tegemata." Hoowmeister laks. Mõne minuti järele astus teener sisse ja andis pärisherra kätte ühte kokku pantud lehte. „See on noore baroni käest!" ütles Raimund.  Lehe peal oliwad järgmised sõnad lugeda: „Sild on ara purustatud ja wesi tõuuseb igal silmapilgul, tunni aja pärast on juba küla tema ohwer.' Põgenejad käsksin ma lossi mäe peale mintß, sest ma tean, et Sa seda mitte ei keela. Nad peastawad ju üksi oma elu sest Werdenfels'i küla on kadunud!" Raimund andis kirjakese pärast lugemist noore proua kätte, keS seda ka läbi luges. „Werdenfels'i küla on kadunud!" kordas Anna. „Noh, Raimund —?" Ta waatas üles, mõlemate silmad juhtusiwad  kokku, siis tõmmas pärisherra kaega üle otsaesise, kui tahaks ta sealt midagi ära pühkida,  ja siis ajas ta ennast äkitselt sirgeks. „Anna mu mantel siia!" hüüdis ta teenrile.  „Ruttu! Ma tahan alla külasse minna!" „Jumalale tänu! Seda ma teadsin juba ette!" hüüdis Anna rõõmuga, Raimundile käsi pakkudes, mida see eneSte huulte wastu surus. Aga ta heal kõlas tumedalt, kui ta ü-tles: „Mis Sa siis loodad? Ma ei wõi ju üksi mitte aitada." „Ma ei tea mitte," ütles noor proua kergemalt hingates, „aga mull tuleb ette, kui oleks see Sull wõimalik. Ma tulen Sinuga ligi." „ Selle ilmaga? Jae siia, Anna, ma palun Sind." „Ei. Sa tead, kus Sinu koht on ja minu oma on Sinu körwal. Ma tulen Sinuga." „Olgu peale! Meie ei taha neid mitte hädas üksi jätta!" Külas oli kõik hirmul. Esiotsa oliwad nad arwanud, et wesi mitte liig suureks ei tõuusu ja sellepärast oliwad nad koguni mureta, aga wiimane öö näitas neile, kui ligidal hädaoht  oli ja nüüd kargasiwad kõik, kes käsi ja jalgu liigutada wõisiwad abiks. Päewa tõusust saadik tegiwad nad eneste kaitsmiseks meelt araheitwalt, aga asjata tööd. Iga minutiga tõuusis wesi, iga minutiga läks häda suuremaks.  Iga ühe inimese südames liikus üks ja seesama mõte: „Oleks meil nüüd wall eeS olewat!" Nüüd soowisiwad nad enestele neid kaitsewallisi,  mida pärisherra oma kuluga ülesehitava  tahtis, ja mis nad põlgdusega ja wihaga tagasi lükkanud oliwad. Lossi aiade ette, mis peal pool küla orus oliwad, oliwad kaisiewallid  ehitatud ja need paniwad mässawa ele- 56 3. Sakala. 1884.