rika kindla maa. Teda saab tema maitsema liha kui ka paksu, karwase kasuka pärast kangeste  taga kiusatud. Et ta kütt pisut wähem kuri on, kui tema onupoeg hall karu, on siiski ikka kardetaw jahti tema paale teha. „Ma olin", jutustab üks reisija, „ühe oma sõbra saadetuse! kaheksa koeraga ühe karule jälge paale saanud, kes meie kuulisid juba maitsta oli saanud ja sellepärast ennast siis põõsastikku tagasi tömmas. Koerad ruttasiwad  temale järele ja meie ka niisamuti, aga ei laadinud oma püssisid mitte. Kui sinna tulime, nägime kuida wana mee-lakkuja nelja hoobiga oma käpaga pooled meie koerdest surnuks  lõi ja siis meie kallale kargas. Minu sõber wiskas püssi käest ära ja pistis pitka jahi nuaga karule külje sisse; aga sell' samal silma pilgul sai mees isi ühe tugema hoobi paad wastu, nenda et ta suure häälega karjudes  maha kukkus. Ma tõukasin nüüd karule  kogest jõuust kolm korda odaga keha sisse; aga kolmanda korra aegas rabas ta mind, enne kui eemale karata sain, nenda samuti ka wastu pääd, ja langesin n'agu surnut maha. Kui ma jälle toibusin, üles töuusin ja omad silmad selle merise paiga üle lõin, nägin ma karut ka surnut olewat ja natuke maad eemal oli mu õnnetuma sõbra surnu keha merise silmnäuga ning ümberringi wiis lõhki kistud ja ara purustatud koera. Mina isigi olin juba peaaegu surma jauks; sest pää walutaõ m'ule hirmsaste; pahem käewars oli wälja wäänatud ja üles paistetanud, nii et ma sugugi  teda liigutada ei wöinud. Nüüd tegin ma tule ülesse, mässisin ennast teki sisse ja langesin siis mõne tunnise minestusesse. Minu tule suits päästis mind; sest üks selts Indiaanlasi,  kes säalt lähedalt mööda läksiwad, tuliwad suitsu paale sinna ja wiisiwad mind ühte lähemasse külasse, ning pääsesin nenda meel surma suust!" Üks teine kütt jutustab oma kokku juhtumist  ühe niisuguse kasuka kandjaga nenda: «Ükskord wiisiwad mind selged karu jäljed ühe wana õõne puu juure, kus sees ka tõeste wana Jõrr talwkorterit pidas. Et elukas minu ligitulemist mitte ei kuulnud ega tähele pannud,  siis ronisin ma üles sellesama puu otsa. Ja kui ma praegu oma paad päälmisest au- gust tahtsin sisse pista H waadata, kas maes peremees kodus on, WWdis mädand serw, kelle paale ma oma põlwedega toetasin/katki ja ma kukkusin sisse. Aga õnneks läksiwad mu jalad allaspidi, ja auk oli ka nii kitsas, et ma üsna pitka alla wausin. Nii langesin  ma siis puru ja prügiga tükkis wana mesikäpa  paale, kes üsna wagust maas seisis. Ma olin just tema pää paale kukkunud ja seda wastu maad surunud, et ta mind mitte hammustada ei wöinud. Ta wöis ehk niisamuti  araehmatanud olla, kui minagi, sest ta ei liigutanud ennast mitte kõige wähemast minu jalgade all. Kui esimesest ehmatusest toibunud olin, pidasin nöuu, mill wiisil ennast  jälle wälja aidata wöiksin. Õnneks oli auk nii lai, et ma omad pölwed teiselpoole wastu toetada wöisin ja nenda ülesse ronisin. Kui ma nenda pucuwäsinud jälle ülesse sain, heitsin ennast risti üle augu ja puhkasin wäsimust.  Ma ei olnud weel minutit puhanud, kui korraga wana kasuka kandja paad oma jalgade wahel nägin. Et elukas nii hirmus ja wihane näitas, ei olnud m'ul muud nöuu, kui kargasin silma pilk ühe lähemal seisawa oksa pääle, ja et oks küll kaunis kõrges, n'a umbes arwata 20 jalga oli, lasksin ma ennast  siiski õnne pääle maha. Wana Päts laskis  ka ennast puu tüwi kaudu maha; ja enne, kui ta jalad weel maa pääle puutusiwad, tömmasin püssi õlalt, säädsin otsa tema körwa  ääre ja lasksin paukuda wana elukas oli suruut." Kaugelt kurjem ja tugewam kui pruun karu, on onupoeg hall karu. Teda peetakse teiste rööwel elajatest peaaegu kõige kardetumaks maa paal; sest oma jöuu ja usinuse poolest käib ta metshärjast ja tiigrest üle. Kui ta ka juba ühe tosina kuulisid oma keha sisse on saanud, kargab ta siiski weel ime kiirusega kütide kallale ja raputab kuulid, mis t'ale wastu tuisatakse, n'agu lume kibemeid enesest maha. Halli karu tapmist armutakse suureks häätegemiseks, mis kütti kuulsaks teeb, ja kes selle eluka küünd paelaga kaelas kannab, pettakse Indiaanlastest kõige suuremaks auumärgiks.  (Tulema kord lõpetus.) 322