ja olleksid issi koddu neid üllekulamas,  mis nad kolis'õppinud, mis ta ees on, et assi eddasi ei lähhäks? Siis tundsin ma ka ennese kohhuse ollewad Jummalat tännada, kes koolmeistrite ja lastewannemate ühhe melelist waewa õnnistanud ja sedda waimo pöllo peale külwatud seemet iddaneda ja kaswada lasknud. Se kenna laulo heal sullatas mo süddame ni pehmeks, et parrast öppetaja jutlus mul ni üllewägga armas kuulda olli, et ma wimase sönna, kui mee-tilga olleksin alla nelanud; ühhe  issiärraliko tähhelpannemisega püüdsin ma tähhelpanna. Kirrikust wälja tulles pannin ma immeks, kuida rahwas seltsi kaupa küllade pole tõttas, nored ja wannad seggamiste. Teed kaudo koddo pole tulles, püüdsin ma nendega ühhes eddasi minna, et kuulda saaks, mis juttud ka neil kele peal peaksid ollema, ja seal kuulsin, kuida wannemad innimesed ühhe teisele öppetaja jutlust mele tulletasid ja norematel  olli jälle ommast laulmisest middagit labbi räkida, ning tunnistasid üks teise wasto, et neil weel mõnda wigga parrandada, mis eddespiddi õige holega lubbasid selgeks õppida, ehk ta minno melest kül wägga hea olli, ma ei leidnud kussagilt pudust, agga küllap nad issi ärrateadsid. Nenda teed kaudo eddasi minnes, waos rahwas luggemiste- ja küllakolimaeadesse  kokko, kus kirriko seadusest wäljaantud,  Jummala sönna ramatuteft rahwale sai etteloetud ja mönned armsad laulu salmid lauldud. Olli luggemine mödas, siis tõi koolmeister  nodiramatud ja wioli wälja ja hakkasid  laulmist öppetama, wioliga andis ta igga ühhele ta heäle kätte ja laulsid neid laulust, kus wiggasid arwasid sees ollewad, holega läbbi ja parrast õppisid jälle ust laulust jure, mis teisel pühhal kirrikus jälle laulda tahtsid. Sel kombel läks aeg wägga löbbusaste ja ruttust  eddasi ning öhto olli käes. Minnagi, kes ma ommast teekäimisest mässinud ollen, unnustasin omma wässimust koggoniste ärra, et mul mele et tulnudki mahha istuda ja jalgo puhhata, waid kulasin kikkis körwade ja süddame  näljaga nende kenna laulo. Ka lastewannemad,  kes otse nisamma pikkast teest mässin  d, ei möttelnud kojo minnemise peale, waid kulatasid heamelega omma laste laulmist, mis nad kül lgga pühhapäew kulewad. Kui päike weris, läks iggamees röomsa süddamega ja tännulikult kojo. Minnul agga pitk tee käia, ei julgend omma wässtnd ;algega sedda ennam  ette wötta, waid pallusin koolmeistre käest öömaea, mis mulle ka sõbralikult lubbati, sõnusin  koolmeistre ja temma armsa abbikasale head ööd, ja puggesin ülles ahjo peale. Kui koolmeister omma abbikasaga maggamas  olli, seisin minna ommas süggawates möttetes üksi ahjo peal; seal tullid mo külla wadderid ja naburi rahwas mo ette, kus ma mõtlesin: missuggune katekismus peaks ommetige  neil ollema? Meie katekismuse kolmas käsk kässib pühhapäewa pühhitseda, agga minno  külla wadderid pühhitsewad pühhapäewa ööd ja maggawad ennamiste pühhapäised päewad  soja päewa käes, su karblasi täis ja kui päike hakkab willuks minnema, siis ajawad endid jalge peale, pessewad suud-silmad puhtaks,  öitte nago innimesed, kellel jubba middagi  teada on ja siis lähwad troppis Läne- Peterburgi. Ma mõtlesin: oh sedda kahjo! õlleks nüüd Postimees siin ja ta minno möttid  ärra teaks, wist saaks ta üsna awwalikult küssima: nad senna Läne-Peterburgi lähhäwad?" Häbbi õlleks mul otse suust wälja öölda, mis tarwidus neid senna kutsub, agga hädda ka sest üsna wait olla, ma ütlen: surem  hulk neist on, kui kurjast maimust waewatud;  ma peaksin neid wabbandama ja ütlema, et nad ku-többised on ja issiärranis on nore rahwa jures se többi õige suur. Argi paiwil on nad wägga tublid töö innimesed, selle ülle ei wqi mitte kaebada, agga tulleb pühha päewa  hommiko kätte, kus kirriko kellad rahwast kokko kutsuma hakkawad, siis warrastakse nende maim seest ärra ja nemmad on nago surnud; päikese wero eel sawad nemmad ommale jälle teist waimo. Sa, wanna Postimees, kohkuksid wägga, kui sa sedda omma silmaga näeksid. Nemmad wottawad omma waewaga tenitud wimast koppikut kasa, ostwad selle eest ennestele  römo elli kellega omma wässtnd ja roidund  ihho tahtwad römustada ja on se römus,  siis hakkawad sure heälega kissendama ja karjuma: ai, ai, ai! ja jälle ai, ai, ai! Küsstb kegi wöeras: mis sul wigga? küllamees.  Siis on tuttaw wastus: Ma laulan. 214