2. Kuis ollid enne sa ni hea. Et parremat sind ma el tea: Sa vllld selge suhkur issi Ja sonna sulla kärjemessi. 3. Nüüd õlled teiseks mudetud Ja südda minnust känetud; Nüüd jäend so südda RMwissks Ja sönnad pae-killudeks. 4. Ma waene kaddund poisike. Siin ilmas kõnnin üksine; Üks teine tunneb sedda römo, M WMfsb sinno magguft musso. ö. Ehk ma W üksi mahha jaen Ja kurwastuse päiwi näen, Se olgo üksi koormaks mul, Waid õnne, rahho sowin sul. 6. Sa õlled sedda mulle teind. Et römo päik' mul loja laind. Sul sowin ma, et römuga Woid mehhe körwas ellada. 7. Kül haua säng' mind wasto wöttab Ja muld ms murret kinni katlad. Siis taewas jälle rõõmsaks saan. Kui teiste hulkas ka sind näen. Temma ennesel wöis se laul muidugi weel paljo pikkeru olla, agga woi ta siis kõik korrad  ni ivaljuste laulis, et sedda selgeste ka kuulda wois. No jah, siis sa tead nüüd, kuida se olli, et Mihkel omma tibbukesest ilma  jäi ja kes se kull olli, kes tedda ärra wiis. Kuida ma jubba ütlesin, olli meie wanna Otsa Willemal kenna öunapu aed, sest temma mehhike mõis ja jõudis sedda ka tehha, laskis ommad lapsed linnas kolitada ja öppetada, wannem tüttar sai tal ka jubba mehhele, pealegi  sure wabrikandile, woi wabriko herrale, mis ta olli, noh, eks ta olle ka sedda wäärt, oskas na illuste labbert lüa, nago mönni mees torropilli ja issi weel omma penikesed õmblused ja kirjutamised, mis ta linnas öpnud olli, eggas  nehhuke ep õlleks ka ennam meie sugguste lühhikese püksi meestele naeseks passinud, maid ma sowin agga ta hea lapsele, kus ta praego on, head termist ja rahho omma mehhe körwas  ellada. Noh, armas Postimees! Kas teme stis nüüd omma juttule ka üks kord otsa peale, ma wöiksin ehk weel mönne sönna eddasi könneleda,  agga mul on üks wanna hamba tüi- gss, Wis KSttßke HM on, pudub kele ots nattuke  temma külge, sns teeb se mul ikka haiget ja kui hambal ka mõtte õlleks, siis möiks ta kül möttelda, st keelt ka wahhest temma torkimise  parrast ligutakse. Sa mälletud zs ommetige  weel, et ma minnewa suwwel, km ma MMM so jureS ollin, Jummalaga jättes sulle lubbasin, et kui jälle teine kord tullen, sulle uutse odra leiba tua lubbasin, mata, nüüd ollen ma siin ja ka omms lubbamist, kui kül nattuke hilja, ommetige ollen täitnud, ei sa nüüd woi mitte öölda: Jakob lubbab kül ikka, agga ei pea ommetige mitte sõnna. Dlgo kül, et ta nattuke kessins o, sest mo w's Truta on, kuida sa sedda jubba ennegi tead, w'a kokko hoidlik innime, -—na õigust üttelda: üsna mo omma tahtmise järrele ei raatsinud  mitte kessi hästi seest wälja' sõeluda. Meil manna innimestel ep olle kül sest ühtegi, agga kellel õrnem su nahk on, küllad se peagi tunneb, et pinnad mis torkiwad; agga olle nüüd sekord mo waesusega rahhul ja ota, künni mönni jöuakam sulle püili saia toob, mis ka minnagi siis heamelega wasto wöttan, kui ni kaugele jätkub, et teistele saab anda, sest mis parrem, on ikka parrem, sedda ei woi kegi salgava, egga walleks aeada. Äead ja tunnid on ni lendes eddasi läinud, et jutto hakkatuseö sedda ei wöinud mökteldagi, et meite jut ni pikkale piddi wennima ja ni kaugele üllatama, kui ta praego on üllatanud. Aasta olli alles manna, kui kahhekesi hakkasime könnelema  ja nüüd ep olle teine ka mitte ennam uus ja sa jäid issige kalendre teggia sü läbbi nattuke kauaks uel aastal wälja tullemata, sest et ma ei tea, kas koggemata woi melega kalendre teggia neljapäewa, se on sinno wäljatullemise  päewa, uest aastast m kaugele on pannud, et sa omma önnesowimisega ni hiljaks jäid. Agga katso sa neid meistrid teine aasta aegsaste palluda, et nad neljapäewa, millal sa just koddunt wälja tulled, nattuke ue aasta lähhemale katsuwad nihhutada, et meie siis ka kohhe ue aasta hakkatuseö, sind nähha ja so terwised kätte same. Paljo terwisid ka weel so naese ja lastele, kui hommiko jälle ülles ärkate ja ühte teist rahho terwisega terretate. Aeg on jubba muidugi hiljaks jänud, sest kukked  kuuldakse jubba omma hommikust laulo 116