Sakala IS. WiliaMs> Jumiikuu päelval 1878. i. aastakäik. Uks poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht Vastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Kiriku maksu puud. ÄBändra kiriku konwendi peal oli 26. Mail üks asi läbirääkimise all, mis meie terme maa kohta praegu wäga tähtjas on. See asi oliwad kiriku maksu puud, ehk küsimine: kes peab meie Lutheruse kirikherradele edespidi  neid puid andma, mis nad seiemaale kihelkonnast  saanud, mõisad mõi talu päris omanikud? See asi pidada praegu ülema kõhtude käes seletada ja otsuse tegemise all olema, ning sellepärast arwame wäga tähtjaks, temast pitkemalt rääkida. Kuidas lugu muial on, seda meie ei tea; aga Wändra kihelkonna asjad on meile wäga heaste tuttawad, sellepärast arutame nende põhja peal edasi. Sarnane  lugu,- nagu Wändras, saab selle poolest wist ka muial igal pool olema. Manast anti kirikherrade maksu puud igal pool mõisa metsadest kätte, kust neid talupojad raiusiwad ja wälja wedasiwad.  Mitmes kohas on lugu praegugi nii, ehk küll talud päriseks on müüdud ja talupojad päriskoha pidajateks saanud.  Aga töistes kohtades ütlewad mõisnikud: „Kirikherrade maksu puud on talupoegade maks ja meie andsime neid üksi nii kaua omast metsast, kui talupojad meie rentnikud oliwad. Nüüd on nad päriskoha omanikud, nüüd on puud nende enese maks ja meie neid enam omast metsast ei anna." Wiimane lugu on praegu ka Wändras, kus kirikherra mitu aastat oma maksu puid kätte ei ole saanud. Kust need kiriku maksu puud peawad tulema, kas mõisade ehk kirikuwalla omast metsast, seda meie ei tea. Aga nii palju tahame täna selgeks teha, et talupoegade kohus neid puid mitte ei ole anda. Ja mikspärast? Anname selle küsimise peale lühidelt wastust. Manast wedasiwad Wändra wallad igal aastal ja iga peremees mõisa metsast 2 jalga puid ja 10 roigast ja 5 teiwast kiriku juure. Jõulu ja Nääri wahel andis mõisa kubjas puu wedamise käsud peremeeste kätte ja metsawahid näitasiwad metsast kohad ette, kust puid pidi raiutama. Puu käsud ei tulnud siis mitte kiriku wöörmündrite läbi talupoegadele,  nagu muu kiriku maksu käsud, waid mõisa kubjade poolest, nagu muud orjuse käsud. Kirik oli sellepärast omad puud mõisa käest pärinud. Umbes 25 aasta eest tagasi kutsus Wändra waldade omanik, major von Ditmar, kogukonna  kohtumehed oma juure ja andis neile teada, et wallal edespidi mitte enam roikaid ja teibaid ei oleks raiuda, waid igal peremehel just pool sülda (3 jalga) puid, mis kohtumehed  wallale teada pidiwad andma. Neist kohtumeestest elawad mõningad praegu weel. Enam kui tosin aastaid on jo tagasi, kui Wändra waldades talu kohti päriseks hakati müüma. Neis kontraktides  seisab § 16 sees: „Ostja tootab, kõik maksud Lutheri usu kiriku ja kooli kulus sedasama wiisi täita, kui endine N. N. talu peremees neid seiemaale on täitnud ja ka edespidi igaüks  selle talu omanik neid peab täitma." Kui nüüd kiriku maksu puud talupoegade maks oleks olnud, keda mõisnikud oma rentnikudele üksi armu poolest kätte andsiwad, siis oleksiwad need päriskoha omanikud kohe omast käest neid puid pidanud maksma hakkama. Aga lugu ei olnud sugugi nii, waid ka päriskoha omanikud saiwad puud edespidi mõisa metsast kätte, ja nende päralt oli paljas raijumine ja wedu. Aga weel enam. Aastal 1871 määrati Wändra kiriku konwendi peal, kus jo mõisnikud ise määrajad ja otsuse tegijad oliwad, kõik talupoegade kiriku maksud raha peale ära, nii et igal peremehel 2, 3 kuuni 4 rubla aastas maksu tuli, nagu tema koht suur oli. Nende maksude sisse on üksi kiriku puude wedu ja raiumine arwatud, aga mitte puud ise, sest et need mõisa maks oliwad. Sellepärast on siis kui päikene taewas selge, et kiriku maksu puud mitte talupoegade maks ei ole olnud, waid mõisa maks. Alles wiimastel aastatel on mõned mõisad selle puumaksu wasta hakanud panema ja on ka mõnes kohas seda maksu talupoegade maksuks tahtnud teha, nimelt seal, kus talud jo päriseks on ostetud. Aga nagu meie Wändra loost nägime,  ei ole see maks mingisugusel kombel talupoegade maks ja ei wõi teda ka keegi nende ostmise kontraktide järele nende peale panna. Töistes kihelkondades saab wist niisama olema. Sellega on lugu nõndasama, nagu jaama maksu puudega, keda mõisad annawad ja talupojad wedawad. Ennema oleks päriskoha omanikudel õigus, sellest weost lahti saada, sest et ta üks rentnikude orjus on, kui et maksu ennast õigust oleks, päriskoha omanikude peale sellepärast panna, et teda endised rentnikud ära wedanud. Aga kõikidest neist õigustest rääkimata, siis tulewad ka weel mõned töised asjad juure, mis selle maksu talupoegade käest wõimatumaks teewad. Wähe on neid talupoegi, kellel enesel metsa on. Nagu õigus ja kohus, on jo mitmes kihelkonnas  kirikherrade wanad maksud (kanad, munad, willad zc.) raha peale arwatud ja nende maksude seas ka puude wedu ja raiumine. Nüüd wõime arwata, mis kirikherral tegemist oleks oma puid kätte saada, kui üks peremees oma pool sülda õpetaja tarwis Sangla, töine Kungla metsast ostaks, üks Kärewere töine Werewere metsast ja õpetaja neid seal peaks laskma raiuda ja sealt koju wedada. Kui meie ei eksi, on kirikherrade maks üks kümnese maks, nagu pühas kirjas peab ära määratud olema; kümnest wõib aga üksi neist asjadest pärida, mis talupojal tõeste on. Puid aga ei ole talupoegadel enestel, ja kui nüüd puu-maks juure tuleks, siis wõiksiwad pea kalewi, siidi, sameti, tubaku ja muud maksud taga järele tulla. Kui meie nüüd oleme näitanud, et kiriku maksu puud mitte talupoegade maks ei ole, siis meie sellega ei ole ütelnud,  et puid mõisad tõeste peawad maksma. Küllap mõisad ise kõige paremine teadwad, mis nad teewad ja mis nende kohus on ehk mitte. Aga wäga soowitaw oleks, kui kirikud, kellel jo kõikidel suured maad käes on, tulewiku peale natukene enam hakkaksiwad mõtlema ja natukene enam metsa harima ja kus tarwis külima. Et seda aga edespidi parem wõimalik oleks, sellepärast anname nõuu, et theoloogia  studentidele kohuseks tehakse, suurekooli peal ka natukene  põllutööd õppida, kelle läbi nad meie põllumeestele edespidi enam eeskujuks, kui seiemaale, wõiksiwad olla. Eewa langemisest saani on meie mullapind paraku nii kangekaelseks läinud, et üksi oma pale higi sees tema käest kätte saame, mis oma patuse elu ülespidamiseks tarwitame. Poliitika ringwaatus. Terwe maailm waatab praegu Berliini linna peale, kus kongress oma istumisi peab. Seda ei ole sugugi imeks panna, sest toogu see kongress rahu ehk sõda, igal korral on tema otsused jäädawalt täht- sad ja saamad kaua aega Euroopa rahwaste sündmuste  kohta mõjuma. Asi, keda kongress arutada on wõtnud, on kõige suurem ja meie ajal kõige enam massis asi, ja tema arutamiseks ei lähe mitte üksi hiigla jõudu tarwis, maid ka suurt osawõtmist, kannatust  ja kindmaust. Seda asja, see on Hommikumaa oleku ja küsimiste arutamist, on nüüd Berliini kongress  kästle wõtnud, ja et ta seda on teinud, see tunnistab,  et temal tõeste ka tahtmist ja soowi on, järjele  jõuda. Kõige kuulsamad diplomaatikud (riigiasjade tundjad) on sinna, oma wanaduse wäsimuseft ja haiguste  piinatustest hoolimata, kokku tulnud, et maailmale ilma sõata rahu saaks, ja nende seltsis-on suur kari nõuunikuid, keda abiks kaasa wõetud. Seesugust igapidi  toredat seltskonda ei ole kaua mitte Euroopas koos olnud. Saab neile nende töö korda- minema? See on präegu küsimine, mis terwes maailmas iga haritud inimese keele peal liigub. Nädalad saamad mööda minema, enne kui selle küsimise peale wastust wõib tulla. Praegu ei ole sugugi wõimalik ette arwatagi,  mis selle kongressi ots saab olema ehk kuida wiisi asjad ennast lahti arutama. Sest põhjuseid, kelle peal Berliini kongress kokku on tulnud, on nii maga heaste saladuses jõuetud pidada, et keegi ei wõi ütelda, kuhu külge nõuupidamised saamad kaaluma. Mis seie ajani ühest ehk töisest maast teada on saadud,  need sõnumed lähemad sagedaste töine töise wasta, nii et mingisugust kindlat pidet ei ole, kust kinni wõiks hakata. Kongressi esimesed istumised on mööda, aga siiski ei wõi meie oma lugejatele midagi suuremat kindlat teadust tema nõuupidamistest ette panna, sest et otsused, mis olnud, ikka weel sala hoitakse. Nagu jo öeldud, oli esimene istumine 1./13. Juunil ja tunnistas kella 2 ajal lehwima pandud lipp riigikantsleri  pallei peal, et kongress oli alustust teinud. Selle esimesel istumisel ei olnud aga weel nõuupidamistest  juttugi, waid paljalt mõningad asjad ja seadmised  toimetadi ära. Alustust tegi würst Bismark ühe asjaliku kõnega, kuhu ühtegi poliitika asja sekka ei olnud wõetud. Tema awaldas oma soowi, et kongressi  nõuupidamised hea järjele jõuaksiwad, ja pani siis ette, missugune toimetuse kord tema peal peab walitsema. See toimetuste kord ehk seadus sai trükitud  igale kongressi liikmele kätte antud. Selle korra järele olewat nimelt ka seaduseks tehtud, et kõik ettepanemised,  mis kongressi nõuu alla ühelt ehk töiselt poolt langemad, kirja teel sisse antakse, kelle läbi nendega iga kongressi liige aegsaste tuttawaks wõib saada. Grahw Andrassy ettepanemise peale sai würst Bismark kongressi presitendiks walitsetud. Andrassy näitas, Bismark ei pidada mitte üksi sellepärast kongressi  presitendiks saama, et ka enne ikka selle maa asemik eestistuja olnud, kus nõuu peetakse, waid Bismark  olla ka kongressi kokkutulemiseks palju auuwäärt tööd teinud. Pärast oli suur sööma-aeg, kus Saksamaa  Kroonprints oma abikaasaga kongressi liikmeid kiu oma wõeraid wasta wõtsiwad ja kus Kroonprints kõikide nende riikide walitsejate termist jõi, kes oma saadikute läbi kongressi osawõtjad on. Sellest söömaajast  wõtsiwad 160 inimest osa.