Perno Postimees ehk Näddalileht M 54 t«73 KAnes Weruus, reede 22. Augustil.^ aasta. Perno Postimees tuleb nädalas ükskord Välja ja nimelt iga reede. Lehed saamad nimetud pääwal ükspäinis enne lõunat wälja antud, ja ei ole see mitte wöimalik ühel teisel pääwal neid kätte saada. Hind on Peruus K rubla 3V kop. ja postirahaga ning pakkimise kuluga ühtekoku 2 rubla. SeS lehes seisab. Ühe noore tüdruku mõrtsuka töö ja hukkamõistmine. Omalt maalt: Peruust: Suur tulekahju. Liiwimaalt: Rahe ja pitkne. Tartumaalt: Loomade katk. Kuresaarest: Uus telegrahw. Talinnast: Mis pitkne teinud. Peeterburgist: Wäeteenistuse asjust koolides. Tulehädaliste hääks kokku korjatud raha. Uus seitung. Kroonlinnast: Uus soomuslaew. Semipalatinskist: Köwa talwe läbi sündinud kahju. Turkestaanist: Läbi katsumine. Kulla leid. Wöeralt maalt: Wiinist: Nõupidamine. Prantsusemaalt: Suur weeupputus.  Spaaniamaalt: Mässajatest. Wölamaksmine. Karlistlastest. Schottimaalt: Mässamine.  Türgimaalt:  Mässajate hulk kaswab. Nõupidamine. Mõnesugused sönumed. Kiriku sönumed. Ühe noore tüdruku mõrtsuka töö ja hukkamõistmine. Siin tahame oma armsa lugejatele ühe tüki ettepanna ja sellega näidata, kui kergeste üks inimene oma hääd südametunnistust enesest wöib äraheita ja kurja kätte anda. See oli Detsembri kuul, aastal 1849, kui kõik Shweitsimaa aealehed ühe 18 aastase piltilusa tüdruku mõrtsuka teu üle kõnelesiwad. Seesama oli Anna Koch, Appenzell'i kantongist,  Ronten'i kirikukülast ja sai külarahwast nimetatud. Tugew ja sile n'agu mänd, oli ta kõige ilusam tüdruk sääl kihelkondas.  Aga ehk ta keha ja wäljaspidine olek küll ilus wäljanäitas, oli tema seestpidine olek ja mõtted üsna süsimustad ja hirmsad. Teda oli surmale mõistetud, et ta ühte oma noorepölwe  söbradest, nimega Magdaleena FesSler,  ärauputanud ja tema ehted ärariisunud. Kindlaste, aga kahetsetama südamega walmistas  ta ennast surma wasto. Kui temale awaliku paiga pääl, raemaea ees, surmanuhtlus etteloetud ja katkimurtud kep jalgade ette wisatud sai, siis kadusiwad korraga tema meeled. Ta nõrkes ära. Wärske lumega, mis sadanud oli, ööruti tema otsaesist, kuni ta jälle toibus. Aga kui timmukas oma sulasega teda surmasaani paale tahtis siduda, lükkas tüdruk mõlemad meele äraheitmise ramuga  enesest eemale ja täitis õhku oma hadakisendamisega.  Õpetaja, kes teda surma wastu walmistaS, trööstis ja meelitas teda nii kaugele, et ta isi wiimaks saani pääle istus.  Kui teda hukkamise paika minna hakati minestas ta uueste ära. Kui sinna oli saanud,  ärkas ta jälle ja tõstis hirmsat kisa, mis läbi üdi käis ja hüüdis: ..Mina ei wöi ega taha surra!" Kõigest mäest wöitleö ta timmukatega,  ja pitka wöitlemise järele saiwav teda ometi surmatooli külge kinnisiduda. Siiski