Perno Postimees ehk Näddalileht M. 52. »87S. KMes Wernus, reede 8. Augustil.^ aasta. Perno Postimees tuleb nädalas ükskord wälja ja nimelt iga reede. Lehed saamad nimetud pääwal ükspäinis enne lömMt wälja antud, ja ei ole see mitte wöimalik ühel teisel pääwal neid katte saada. Hind on Pernus 1 rubla AO kop. ja postirahaga ning pakkimise kuluga ühtekoku 2 rubla. Ses lehes seisab : Mustlase ettekuulutamine 11. Omalt maalt: Pernumaalt: Mis kahju pitkne teinud. Riast: Mõni sääduse punk kogukonna walitsustele. Tulekahjudest Wenemaal. Talinnast: Priitahtlik tulekustutaja  selts. Soomemaalt: Põud, metsade ja maa põlemisest. Odessast: Kauplemise kasu. —Sewastopolist: Maawärisemine.  Wene sõalaewade aru. Wöeralt maalt: Hertsegowiina mässamine. Raguusast: Mässajatest.  Prantsusemaalt: Kahju mis suure wee läbi sündinud. —° Spaaniamaalt: Karlistlastest. Ameerikamaalt: Rööwlitest. Kiriku sönumed. Täädaandmised ja kuulutused. Mustlase ettekuulutamine. II. Kui seitömemat korda teda waatama tulin, leidsin teda juba öiete nõrga olewat. Ma wotsin tema käe peusse, ja lootusega toetas ta oma pää minu õla paale, ja see mõte, et see armas loomus, kes minu elu õnnelikuks wöiks teha, ära peab lahkuma, ühe salaliku haiguse läbi, kedast mina mitte ära ei wöi wöita, tegi mind nii uimaseks, et ma kõik äraunustades,  teda oma rinna wastu surusin ja hüüdsin: oh Kordeelia, Sa minu elu õnn! ela! Ela weel minu pärast, ma ei jõuaks Sinu lahkumist mitte ärakanda! Tema pani. oma käe minu kaela ümber ja ütles tasase häälega: ..Ma olin surmale walmistatud  ja tema ei wöinud m'ul mitte hirmu  teha, sest ma ei täädnud, mis elu õige on, ega tunnud ka ühtegi rõõmu temast! Aga nüüd ma tään, nüüd ma tunnen teda, ja nüüd tahaksin ma kõigest wäest temast kinnihoida  aga see on juba hiljaks jäänud! Ma olen surmale walmistatud, ja sest ei wöi kellegi  inimeseli? wägi mind enam ärapäästa Ta nuttis tük aega minu rinna naal. Sest tunnist saadik täädftn mina, et Kordeelia,  minu Kordeelia ühe hirmsa waimu segaduse  sisse oli langenud. Tema südamesse oli see mõte tõusnud, et ta nüüd tõeste ja õige warsi surema peab, ja sellesama kindla mötletawa haiguse all närtsis ka tema ihu ja waimu jõud ära. Aga siiski ei tahtnud mina seda saladust tema enese käest mitte küsida, sest ma arwasin, et ta m'ule ometige seda ei saa awaldama; seepärast wötsin nõuks, seda kurja waenlast, kelle käes tema elu ehk surm, minu õnn ehk õnnetus seisis, ühe teise wiisi pääl temast ära katsuda aeada. Ma läksin tema isa juure ja küsisin sellelt, kas tema tütrele mitte ühte söbrakest ei peaks