teda täitis üks teine hirm. Ja mis hirm see siis oli? Waatke, see hirm oli temale, kui kuningaana teda mitte enam ehk ei tunne ja temast midagi ei mäleta, ja kas ta teda mana mehekest ka saaks wastu wötma? Need oliwad tema küsimised ja mured, mis ta isienesele ette pani ja mis teda kahtlaseks tegiwad. Aga ta armastas oma hääd kuningaanat, ja see kihutas teda taga. Sellepärast mõtles ta isicneses:  ..Sa wöid ju ikka katsuda; saagu mis saab, et pärast enese üle kaebada ei wöi!" Nenda enesele kindlat mõtet wöttes, pani ta omad asjad kokku, istus posti wankresse, et Bärliin'i sõita ja sääl oma endist, armast kooli last näha wöiks. (Tulema kord edasi.) Omalt maalt. Pärnust. Natukene maa elust. Läksime  korra ka maa elu waatama, sest suwe aeal on maa! ikka kõik ilusam ja Loomus näitab  oma kenaduse pilti palju kenamalt ja täielikumalt  sääl wälja, kui linnas. Selge puhas  õhk, lehkaw lillede hais ja kena, mitme hääleline linnude laul röömustawad inimese südant n'agu Paradiisi õnnega. Kuldne päike waatab läbi puude, kui metsa alust kaudu kõnnid, naeratawalt oma lahke palgega kõrgest  sinisest taewa wölwist alla sinu pääle ja puistab omad kiired üle ilusaste ehitatud Loomuse.  Jõed ja ojad jooksewad tasakeste sala juttu westes ikka mere poole, kus sees kalad lustilikult mängiwad ja wahest endid weest wälja wiskawad. Mäed ja orud kölawad nii häästi linnude kui karjaste rõõmu öiskamisest, nenda et süda seda kuuldes ja tundes peab laulma: Nüüd rõõmus suwe jälle käe', Ei kusgilt poolt silm kurbtust näe! Pääw paistab sojalt kuldne läik, Sest pitk on nüüd ju tema käik. Maa haljas rohtus lehised, Mets paksus lehtes kohiseb. Kõik linnud laulwad rõõmus koor, Sest kuulgu nüüd kõik wana, noor, Ja laulgu ka siis kiitust suu Ja andku taewa Isal' auu. Kes maal elab, ei pane seda küll mitte enam suurt tähele, sest see on temale juba iga pääwane asi ja ei tunne ka suuremat röömu midagist selle üle. Aga linnas elawatele teeb see suurt röömu ja paneb teda igat asja tähele  panema, sest see on temale üks aruldane asi. Et küll linnas jälle muidugi teistsugusid rõõmusid ja asju naha on, siiski rõõmustab ta selle üle, kui ta korra maal täit Loomuse pilti on näinud. Aga räägime oma ringwaatust  edasi. Meie jäime ühe tubli sõbra juure mõned pääwad peatama, kes meid häästi lahkeste wastu wöttis ja nenda priskeste üles pidas, kui seda wäga arwa maailmas leida on. Säält käisime siis ka ümberkaudusid külanaareid  waatamas. Ilmad ei olnud see kord ka mitte ühe sugused. Esimeste pääwadel  sadas wäga palju wihma, nenda et põllumehed  heina tegemise pärast kartma hakkasiwad; aga wiimati läks ometige nii ilusaks ja kuiwaks,  et jälle kahetsedi, et mitte rohkem rohtu maha niitnud ei olnumad. Rohtu nähti see aasta aasade pääl küllalt olewat, nenda et puuduse kartust ei wöiks olla. Wilja põllud oliwad aga n'a mitmesugused. Inimesed, kus aga käisime, oliwad lahked ja wötsiwad meid sõbralikult wastu ning westsiwad lõbusat  juttu; nende elamine oli wiisipärast ja korralikult säetud. Jsiaranis punast ja sinist wärwi armastawad sääl talu uaisterahwas; kördid on neil nii elkjad punased, et silmad pääle waadates ära kustumad. Kamsonid wöi seelikud on aga sinised, mis rinnade kohast weel enam lahti seisawad, kui linna isandate mestid. Muidu näitawad neiud kaunis kenaste  ja isi oma tehtud peenikeses riides olewat;  aga üks mood, mis meie arwates ja ka nii, kui säält mõne wanema inimese suust kuulsime, on wäga rumal näha, see on: et kamsonitel sääl kohal, kus käised keha tüki külge (õla nukade pääl) kinni õmmeldud on, wäga suured korrud wöi kortsud tehtud, mis mõnele körwadeni ulatawad, inimest näutumaks  tegewad ja õlad nii kõrgeks töstawad, et kaela nähagi 'pole, otse kui oleks pää ilma kaelata olewat, ja mõni, kes seda moodi ei tunne ehk hoolsamalt tähele ei pane, mõtleb, et säälsed talu neiud kõik öladest wigased on, n'agu meie esiotsa ka arwasime. Parem ja 251