tab, kalub ja urib, siis wast saab parremat öppetust ja teadust. Kui nüüd Kreka tark Epikuur ütles: Jnnenda  paljo lusti ja römu maitsma, kui tal nimene on selle tarwis maailmas, et ta peab wöimalik; agga kurja ei tohhi ta mitte tehha, sest süddame teadmine karris tab siis tedda ja rikkub ta röms ärra; —siis olli se öppetus lomuliko innimese melepärrast ja nisuggused  hüüdwad weel tännapäew: Temmal on õigus! Nenda sünnib ellada: süa, jua ja römus  olla, sest Home olleme surnud ja mis siit ilmast muudki saab. Teine Kreka tark öppetas jälle nenda: Jnnimene  ei pea mingi suggusest lustist ja römust,  kurbtusest ja murrest middagi holima, siis ta on õnnelik. Kolmas kulutus: Jnnimesel ei tohhi mingisuggusid  tarwitusi olla, et tühjad murred tedda ei koorma, siis on ta issiennesega rahhul  ja õnnelik. Waatge! nenda teggid targade mõtted teine teise öppetusi tühjaks, ja meie luggu õlleks sesamma,  kui omma mele järrele tahhaksime tantsida. Et nüüd se korda ei lähhe, sellepärrast ei jae meil muud nöu ülle, kui Jummala sönnast  mis allati tödde on wastust ja otsust nõuda. Se wastus agga olgo lühhidelt  nenda: Innimene on selle tarwis ilma lodud, et ta peab kõige lodud asjade ülle wallitsema, seal jures Jummalat ülle kõige ja omma li ligimest,  kui issiennast armastama, omma risti ennese peale wötma ja Zesuse jälgil senna taggast  minnema, kus ta algus ellab ja wallitseb iggaweste. Nenda õlleks nüüd ülleü! dlik innimese eelmärk rajatud ja senna pole minnewa  tee tikkud üllespandud. Pöörgem siis nüüd perreme hhe ja perrena  ese jure taggasi. Meest täieliko meest - nõuab igga töö ja jälle igga töö nõuab omma asja, ja igga assi omma aega. Aea nõudmine agga on hirmus waggew sundmus. Temmale ei jaksa ka se kõige wahmam  wäggimees wasto panna. Ta nõuab ilma armuta omma asja tagga ja tahtgu innimesed  ehk tahtmata, nad peawad ta nõudmist  täitma, kas teades ehk teadmata. Har- ritud maimuga inmÄesedtundwad aea waimo ja täitwad temma nõudmist teades. Selle jures agga on nende kõige pallawam ja süddamelikum  sowimine ja püüdmine tedda õige, hea ja korralise röpedes hoida; agga harvimata  maimuga innimesed tantsiwad teadmata ta pilli järrele, sest et teised sedda tewad ja eeskoju ilmas on ka jälle rakimata tõmbaja, kellest jubba eesti manna sönna ütleb: ..Kurjad  kombed rikkuwad arra head ellu wisid." Kui ma mitte ei peaks eksima, siis on meie aea üllem nõudmine: rahha, rikkus, sured warvandused  ja wabba ello. Rahhal agga on omma rammu ja rikkusel ommad rihmad. Kui nüüd se jõud kõik käima panneb, siis olgo se issige mees, kes wankre meel õigel, heal ja korralisel teel hoiab ja innimesele etteseätud  märki silmis piddada jõuab. Kas on meil nisuggusid mehhisid mehhi paljo? Parraks! Surem ossa meie meestest on weel harrimata, ni hästi süddame kui mõistuse  põiest. Mis on siis nende etteseätud mark? Harrimata innimese eesmärk, kelle pole'köik temma süddame soovimised söudwad, ei olle nüüd egga ka mannast aeast sadik muud olnud,  kui se, mis temma lomuliko innimesel melepärrast  on, ja se on: hea söök, maggus jook, kerge töö, suur saak, trill trall tänna ja pill päll Home; nenda kuida sedda jubba ennemuistne  Kreka tark Epikuur öppetas. Waimulisest  ja waimulikuist asjust ta ei holi middagi  ja ei mõistagi holida, sest nende maggusuft  ta ei woi tundagi. Ommas tundmises  ja omma rahha rammus oskab nisuggune kül kiitleva ja hoopleva: ..Kas ma mees ei olle, kes ommaga woib tehha, mis ta agga tahhab? Mis tarwis mul meel ninnatargade jutlust kuulda? Nisuggustel  narrude! ei olle muud, kui: rublane nimmi ja koppikune ammet. Mis ta tühhipaljas  meest tulleb nogutama!" Kui nüüd walgel pealsekaudugi nisugguse hooplemesi läbbi matame, siis leiame peagi, et seal suggugi mehhe möttid ei olle, egga mehhisest melest middagi ei tunnista. Woi arwab kegi selle jubba mehhe ollewad,  kel püksid jalgas ja kübbar peas, kes 166