Sakala 7 ja 8. Wiliandis, lü"' AprMtm pääwal tB7B i. aastakäik. ms poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht Wastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Kust tuleb, et praegu nii palju warguse pattu meie maal leida on? ii. asi, kellest täna rääkida tahame, on seesugune, et aga õrna käega tema külge wõime puutuda, sest et muidu kohe nii palju tolmu õhu sisse lendaks, et hinge kinni paneks.  Mitte üksi Eestlased, ka Sakslased meie maal igatsewad  jo ammugi paremaid kohtuid taga, kui meil praegu on. Kellel meie maa kohtudes tegemist on olnud, see teab ikka ka midagi ime-asja rääkida: jo meie kõhtude seadeldus on nii, kuidas ta meie aja nõudmiste ja mõtetega mitte sugugi enam ühte ei sünni. Meie wõime küsida, keda meie tahame: keegi ei saa meie kohtute üle töist otsust andma, ja see tunnistab, kust poolt kõige suurem häda meie maalt praegu taewa poole' httüab. Meie ei taha aga täna mitte neist kõhtudest üleüldse rääkida, waid ainult sest, kuidas kurjad teud nende kõhtude ees praegu oma palka leiawad. See on üks õnnetu maa, kus kurjad teud seda trahwi ei saa, mis seadus neile trahwiks  mõistnud, kus nagu kogemata asi on, kui kurjategija oma teenitud palga leiab ja kus wõimalik on, neid kurje tegusi nagu seaduse selja taga nii kinni katta, et nende järele  enam keegi ei küsi. Seesugune lugu on aga paraku meie maal walitsemas ja sellepärast läheb ka warguse patt meie maal nii liig laialiseks. Seda meie igal silmapilgul näeme, kuidas üks ehk töine noor mees midagi warastab, wahel ka ühe hobuse, ja kui asi wälja tuleb, kuidas siis sugulased ja wanemad paluwad  ja lepitawad, kuidas liiku juakse ehk ka raha maksetakse,  ja kuidas siis kõik wait jääb: waras on jälle auus mees. „Asi andis ennast pöörata" ütleb rahwa suu. Kus iga perekond ise oma auu pärast see peale peaks käima, et tema kuri liige nagu mõni paha paise keha küllest temast ära saaks lõigatud ja lahutatud, seal ta kaitseb seda paiset seaduse lõikama käe eest ja laseb terwe keha põlewiku kätte minna. Ja et meil ka seesugust kohtute seadeldust ei ole, kes omas osawuses kõik paha pääwa ette tõmbaks, sellepärast  leiab paha haigus ikka enam maad ja tema kihwt läheb jõudsaste rahwa seas laiali. Mõned näitused saamad seda, mis siin oleme ütelda tahtnud, kõige paremine awalikuks tegema. Meie tunneme ühe walla, kus mõne aasta eest tagasi nii kangeste hobuste wargus walitses, et kõik hobuste-peremehed  jo seeüle õnnetumad oliwad. Margad oliwad ka küll nii hästi kui tuttawad iga ühele, aga et naad auusa ja rikka suguwõsade liikmed oliwad, ei tahtnud keegi nende külge hakata ja neile suguwõsadele „seda häbi" teha, et wargaid nende seas. Seal sai paari aasta eest noor peremees  wallawanemaks, kes seda teutust ära ei wõinud kannatada,  et tema wald nagu kelmide pesaks oli saanud. Tema ei kuulanud kellegi sugulaste palwetest, waid esimesel aastal andis ta kohe 7 hobuse-waraft kõhtude kätte ja käis nii kaua peale, künni mehed ära oliwad saadetud. Jo töisel aastal oli selle wallast ja ümber kaudu hobuste wargus kadunud, ning praegu ei tea seal keegi enam oma hobuste wõtmist karta. See on jo üks selge asi: kus lugu nii on, et kelmid mitte oma teenitud palga kätte ei saa, waid teadwad, et kui kelmitöö õnneks ei lähe, nemad leppimise, palwete ja maksu läbi lahti wõiwad peaseda, seal ei ole siis wargusel enam otsa ega aru. On neil aga teada, et palk tulemata ei jää, ja saadetakse ka mõningad, kelle juures parandamist loota ei ole, jäädawalt wangiroodu ja Siberimaale ära, siis saab ka wargus pea kadunud olema. Sest mitte häda ei saada meie maal inimesi wargusele, waid üksi üks laisk ja üleannetu  elu. Iga sulane ja töömees, kes aga tööd tahab teha, leiab igalt poolt rohket teenistust küllalt ja wõib oma palgaga auusaste elada. Kes sellepärast meie maal warguse  ameti peale heidab, see on ikka üks lohak, laisk ja kelm ja temaga ei tohi armuheitnnst olla. Meie rääkisime eesseiswalt ühe lou, kus tubli wallawanem  osawa käega oma walla warguse -katkust peastis. Nüüd tahame weel paar mullu aasta sündinud lugu töise kihelkonna waldadest rääkida, kus seiemaale wähe warguse  pattu on näha olnud, aga kus wallawanemad seda suurema hoolega walla auu M'peaksiwad walwama, et asjad pahamaks ei läheksiwad. Peremees R. oli kihelkonna wöörmündri herra läbi just oma hobuse eest, mis kroonu hobuseks oli wõetud, 140 rubla kätte saanud, selle raha töise raha kõrwa kotti pistnud ja koju poole (15 wersta) sõitnud. Tee peal läheb mees kõrtsi sisse, jutustab seal ka oma käigust ja saagist, ning paari tunni pärast astub ta jälle õue, et koju edasi sõita. Et aga seltsimehed kohe wälja ei tule, istub ta oma wankri otsa peale ja oli just sillult tulnud ja wäsinud uinub magama. Seda silmapilku tarwitab üks sulane, tõmbab rahakoti mehe taskust wälja ja kaabib ta kõrtsi taha mulla sisse. Õnneks näeb teda aga selle tallituse lõpetusel üks mees, kes kõrtsist wälja tuleb; see kutsub paar töist ligi, ja nii tuleb rahakott mulla seest jälle ilmsile. Peremees tegi muidugi suured silmad, kui nägi, kuhu jo tema rahakott peale 170 rublaga oli saanud. Oleks selle warguse nägija paar minutit hiljem kõrtsist wälja tulnud, siis oleks wargal töö kordaläinud. Aga mis margaga sündis? Ei midagi! Tema nõu oli jo „tühja läinud" ja asi andis ennast sellepärast seda kergemine „pöörata". Töine lugu. W. mõisas oli toapois jo mitu korda herrade. tagasi 40, 50 künni 100 rubla kaupa warastanud, aga asi ei tulnud wälja ja ei mõistnud ka keegi toapoisi peale arwata, kes üks kena ja tuline mees oli. Seal kadus korraga 500 rubla ära ja nüüd tuli asi wiimaks awalikuks, ning toapois tunnistas ka kõik omad endised patud üles. Mis sündis nüüd selle mehega, kes ligi tuhat rubla ära oli warastanud ja sellest rahast ka suure jau kergel meelel läbi löönud? Nii hästi kui midagi! Ta sai kogukonna kohtus 15 witsa hoopi ja jäi siis wenna hooleks, kes üks wäga auus mees ja wallawanem on. Oleks ta kohe minema saadetud,  nagu õigus ja kohus, siis oleks wallas üks kole töö tegemata jäänud. Sest paar kuud hiljem wahtis seesama mees ööse kraamis, künni peremees, kellel sada rublane paber kaasas oli, mõõda läks, andis siis peremehele wemblaga pähä ja riisus tema raha ära. Aga ka see tegu tuli awalikuks  ja nüüd alles läks kurjategija minema. See inimene, kes sarnatseid tegusi teeb, on jo auusa inimeste liigist wälja astunud ja seesugust ei tohi ka keegi auus inimene teenitud palga eest peasta tahta, olgu see ka tema enese wend ehk isa. Üksi siis hoiab suguwõsa oma auu ülemal, kui ta ise kurjategija seaduse kätte annab ja midagi marjata ei püüa. Aga et seesugust auutundmist mitte igal pool ei ole, sellepärast kõigest südamest, et ka meie. maale pea need kohtud tuleksiwad, nagu naad jo praegu terwe Wene riigil osaks on) Siis saaks ka pea jälle wana rahuline elu meie maal tagasi tulnud olema, sest meie rahwas ei ole meel nii sügawaste oma eluwiisides rikutud, et abi wõimata oleks. Inglismaa poliitika Wene-Türgi sõa kohta. Praegu lõpetatud sõa alustusest saani on Inglismaa  üles awaldanud, et ta kahju, mis Konstantinoopolile,  Galliipolile, Egiptusele ehk Persia merelahele  kudagi wiisi peaks sündima, tema oma enese kasule kardetawaks arwas saawat. Ja ta tegi kõik, mis temal wõimalik oli, sõda pitkendada. Türgi sõawäed wõitlesiwad Inglase sõariistadega; Inglismaa ohwitserid  oliwad Türgi pealikute nõuumehed; Inglismaa tugew sõalaewade mägi seisis Dardanellide ees ja nende admiral käis sagedaste Konstantinoopolis. Juba mullu aasta Juuni kuust saani tundis Inglismaa Wene programmi Balkani rahwaste kohta, nagu seda ka Wiini ja Berliini walitsused tundsiwad. Aga ehk küll Inglismaa teadis, et peale Plewna langemise  Wene sõawäed kergelt ka Konstantinoopolini wõiksiwad tungida, ei teinud ta omalt poolt midagi selle heaks. Türklast rahule lepitada. Peale selle, kui awalikuks oli saanud, et Türklase  wastapanemise jõud otsas oli ja ka sõda lõpetatud,  wõttis Inglismaa ajawiiwitusel küll kutsumised esite Baadeni ja siis Berliini kongressile wasta, tegi neid kongressist  aga oma tingimistega kohe jälle wõimatumaks. Sell' silmapilgul, kus Wenelane Konstantinoopoli ja Galliipoli ees peatab ja rahu teeb, laseb Lord Beaconsfield  omale parlamendi poolt sõakulu kinnitada, suurendatud  Inglismaa laewawägi purjutab Konstantinoopoli linna alla ja Inglismaal walmistatakse suurel mõedul sõa wasta. Wenelane annab oma rahulepingu kauba Eüroopa riikidele teada; Inglismaa nõuab, et Wenelane selle lepingu ametlikult kongressi ette paneks, keda sell kombel kohtumõistjaks see üle oleks tehtud, mis sõariistade  otsus ümber muutnud, üheks kohtukojaks, kus Wenelane kui kohtualune oleks, ja kui kaebaja mitte Türklane, waid Inglane kui kaebaja ja kohtumõistja  ühtlasi ette wõiks astuda. See arwamine, et üks Eüroopa suurriik oma lõpmata ohwerte ja raskuse - kannatamiste wilja kui mõnd armu wõeraste käest wasta saaks wõtma, on nii jõle, et sellepoolest sugugi kaksipidi mõtlemist ei ole, mis Inglismaa temaga on tahtnud, see on: Wenemaa auu teutada. Sest Inglased ei saa ka ise millaski uskunud olema, et Wenelane neid tingimisi wasta saaks wõtma, ehk keegi muu riik Eüroopas seda Jnglastega  seltsis Wenelase käest pärima. Sellepärast on siis selge, et Inglane emb kumba tahab, kas ühe jau lagunema Türgi riigist omale, sell kombel, et ta Weneriigi suurt woli ja wõimust Hommikumaa asjades wõiks mahendada, ehk jälle, kui seda heaga ei saa, Wenelase ja ka Türklasega sõda pidada. Hoidis Inglismaa enne seda mõtet enam marjul, siis on tema uus wäliste asjade toimetaja minister