ümber ja andsiwad suud, kus juures neil rohkest?  pisarad silmist palged kaudu maha woolasiwad.  Ema maanitses poega, et ta mitte Jumalat ära ei unustaks ega kellegi patuga ennast ei rojaötaks, maid ikka õiget teed käiks, ja saatis teda wiimaks siis emaliku õnnistamisega  minema. Z. Wiimasest Jumalaga jätmisest oliwad mitu aastad mööda läinud, ja meie noor soldat selle aea sees mõnes lahingis, nimelt Feerbellin'i  juures (18. Juunil 1675) tubliste ligi wöidelnud. Siin oli temal koguni see õnn juhtunud, ühte kõrgemat Rootsi ohwitseri wangi wötta. Oma wahwa tegude eest, mis ta sell' aeal üles näitanud, sai Hindrik oma ülemast awalikult kiidetud ja ühe kauni summa  raha kingituseks. Mitte kaua pääle seda, laskis suur kuurwürst Hindrik Lihtenberg'i oma garde wäe sekka üles wötta, kes temaga igal pool ligi käisiwad. Ja need oliwad ka kõige auusamad, wapramad ja paremad kõikidest  walja walitsetud mehed, keda sinna wastu wöeti. Nendel oli ka kergem teenistus ja suurem  palk, ning pääle selle weel see lootus, hiljemine ükskord kuurwürsti lossis üht isiäranis  kohta saada, kas metsa ülewaatajaks wöi jahtmeistreks wöi muu ameti tallitajaks. Hindrik ja tema ema oliwad ülewäga rõõmsad  seesuguse seisusesse saamise pärast. Poeg wöis nüüd oma häad ema palju rohkem, kui siiamaale, aidata ja nende lootuse ja soowimise  täieks saamine, hiljemalt ükskord ilma mureta jälle üheskoos elada, oli seda wiisi kauniste lähemale nihkunud. Wahe aeal oli Hindrik tubliks meheks saanud.  Paks habe kattis tema täit, prisket nägu, mis temale mehelikku ja söamehe olekut  näitas. Aga siiski, kui tema silmi waatasid,  paistis kohe wagadus, tasandus ja lruuus  wälja, kes weel ikka tema südames aset oliwad. Ühel õhtul tuli ta wahi päält ja hoidis moöka kaenlas, keda ta meistre Reinhard'i juure wiis, kes sell' aeal kuulus ja osaw söa riistade sepp Bärliin'is oli. Mõõgal oli üks wäike wiga, mis sepp jälle ära parandama pidi. Meistrel Reinhard'il oli noormees oma köne ja oleku pärast wäga meelepärast, hakkas teda armastama ja palus teda sagedamine tema  maeasse külaliseks tulla. Hindrik täitis seda palwet hää meelega, sest wanakese olek ja jutt oli ka tema meele pärast. Kõige armsam  temale oli meel sepa ilus tütar Mariie. Hakatuses oli neiu, kui wööras söamees isa jutul oli, tema wastu kartlik, ega julgenud nende juure tuppa astuda. Äga manamees tegi teda isi nooremehe pääle tähele panejaks, kuna ta ühte puhku Hindrikut kiitis, nenda et Mariie wiimaks tihti tuas juhtus olema, kui noormees isa jutule tuli. Kui mehed juttu westsiwad, istus ta oma käsitööga ka nende juure ja kuulas osawötlikult ja ärksalt, kui wööras omast kuurwürstist, söakäigudeft ehk omast armsast emast jutustas. Noorte inimeste südamed hakkasiwad nüüd ikka enam ja enam ühe teise wastu tuksuma, künni noormees  neiule oma südame lugu wiimaks awaldas  ja teine ilma aea wiitmata..Ja" sõna temale  andis, mis ta ka isa soowimise ütles olewat. Tubli meister aga, kes meite Hindrikut  ammugi juba kui oma poega armastas, andis  rõõmuga oma luba ja õnnistamist seks. Ka emand Marta, kellele Hindrik oma õnne tääduötanud  oli, tuli warsi Bärliin'i, et oma tulemast  minit tundma õppida. Ta leidis teda wäga meelepäralise ja südamest armsa olewat ning kiitis oma poega õnnelikuks, et ta seesuguse waga ja armsa neiukese oli walitsenud ja tema  südames aset leidnud. Äm ja mini oliwad  pea üks süda ja hing, ja esimene jõudis waewalt seda aega ära oodata, mill' tema armsad lapsed ühendatud saama pidiwad. Siis tahtis ta nende juure elama tulla ja maea tallituses neil abiks olla, nii palju kui ta wöis ja ennast nende õnnest emaliku armastusega  rõõmustada. See oli üks kena ja rõõmus aeg, mis nüüd Hindrikul osaks saanud. Kõik tema seltsimehed  ja sõbrad wötsiwad südamelikult osa tema  õnnest ja rõõmust. N'ad armastasiwad teda kõik tema truu ja õiglase meele pärast. Ka kuurwürst, kellele ta oma kihlamift tääda pidi andma, oli sellega rahul, sest et ta isi isat ja tütart tundis ja luba seda ennemalt nüüd noore mehe eest muretseda. Üks aga oli, kes salaja Hindriku õnne üle ennast wi- 142