ümber ja wöttis nöuuks siin nenda kaua waenlastele  wastu panna, kui ta sõbrad, kellel häid söariistu ei olnud, kaugele ette oliwad jöuudnud. Warsi nägi kuningas kolme waenlast tulewat,  kes teda elusalt ehk surnult kinniwötta oliwad töötanud. Ta oli suure tugewa kehaga  mees ja ühe mehe wöitluses nii hakkaja, et kõigel Shottimaal tema sarnast ei olnud. Selleparast ei kartnnd ta neid kolme suuremat ühtige. Esimene, kes ta juure jöuudis, oli isa kõige parem poeg, kelle sarnast teist keha tugewuse poolest ei ööldud olewat. ..Katsu et sa teda elusalt kätte saad!" hüüdis  isa eemalt. Poeg tahtis taieste isa käsku täita, wiskas söakirwe kaest maha ja hakkas waljastest kinni, et hobust kitsast kohast wälja tõmmata. Mõõk wälkus korra kuninga käes ja waenlase käsi langes keha küljest maha. Waenlane karjus ja püherdas walu pärast maas. Wahe aeal oliwad isa ja wend sinna jöuudnud.  Wihaga hakkasiwad mõlemad, üks ühelt ja teine teiselt poolt kuninga jalast kinni ja tahtsiwad teda hobuse seljast maha tõmmata. See oli parema käega nuiast kinni hakkanud ja ennast pisut noorema poole laskes wautas ta temale paha. ..Hoia ennast, Makk!" hüüdis  isa, aga see oli juba hilja. Nuia hoop lõhkus nooremehe pääluu puruks, et ta kohe surnult maha langes. Nüüd oli wana mehe wiha määratu. -.Neetud",  hüüdis ta, ..seda pead sa maksma!" Nende sõnadega katsus ta kuningat täiste oma wöimuse alla saada, mis t'al aga üksi> korda laks, et kuninga paremat kat kinni hoida sai. „Anna ennast wangi!" hüüdis wana mees. ..Mitte iialgi!" käristas kuningas wastu ja andis hobusele kannussid, nenda et see püsti ajas ja hoobi maad edasi kargas. Waenlane sai ühtlase ligi tõmmatud, aga ta ei lasknud siiski mitte lahti, waid hakkas pahema käega mantlest ka weel kinni. Ses suures hädas sai kuningas oma pahema käega lühikese pöuueoda,  mis t'al ligi oli, wälja tõmmata ja pistis  sellega waenlasele rindu. See laskis küll käe lahti, aga mantelt hoidis siiski weel kinni. Aga wiimaks laskis kuningas ennast mantlest lahti, andis hobusele kannussid ja oli nüüd jälle waba. Juba oli teiste tagaajste kisa kuulda, kes elu ja surma paale edasi kihutasiwad.  Nüüd ei aitanud muud, kui laskis tuhat  nelja seltsimeestele järele. Kuninga mantle, mis wsna mehe kätte jäi, wötsiwad Lorn'i isandad enestele, ja meel täna pääw saab see tema sugukonna lossis mälestuseks ülewel peetud. IV. Aeg aealt kogus kuningas hulga söbru enese ümber ja käis nendega mööda Shotti metsast.  Duglas ja Kirkpatrik oliwad alati tema  juures, ja ta wöis ka täieste nende pääle oma lootust panna. Kõige rohkem wihkasiwad  teda Gallowai graafi maakonna rahwas. Kui ta nende piirile pidi minema, et Jnglaslaste  eest pääseda, hakkasiwad mõisnikud teda werekoerdega taga ajama. Ta isi paäsis küll iga kord häda waswaga nende käest ära, aga mitu tema seltsimeestest langesiwad surma ohwriks.  Ses maakonnas oliwad punane Komiin ja wiimast kolm waenlast elanud, ja sest wöis rahwa wiha ka nii suur olla. Ühel õhtul põgenes kuningas Robert umbes  wiiekümne seltsimehega Gallowai maakonda,  sest Inglased ajasiwad teda taga. Ettewaatmist  oli nüüd wäga tarwis. Duglas oli ühe tämbrisse näinud, kes neid nähes marsi ära jooksis wift selle mõttega, et tuttawatele  põgenejate tulekustvtäädust anda. ..Sinna kus mets üsna jõe ääre ulatab", ütles kuningas, ..lähme puhkama." Seltsimehed  leidsiwad ühe kose, kust n'ad jõest läbi läksiwad. Kuningas käskis selle pääle neid magama heita. ..Olge mureta", ütles ta, ..tulewad  tagaajajad metsast, siis wöime üle jõe minna, tulewad n'ad aga teine poolt küljest, siis wöime metsas warju leida. Magage sellepärast  rahuga; küll ma kose ääres walwan." Küll tahtis Duglas kuninga asemel walwada,  aga see ei sallinud seda mitte. Mehed heitsiwad pea puhkama ja Robert läks jõe aare. Wahe aeal oli pimedaks läinud ja kõik oma hõlma alla katnud. Jõest töuusis udu ülesse; tasakeste woolas wesi edasi ja liigutas körkaid.  Ümberringi oli kõik kui surnut; lindude õhtu laul oli wait jäänud ja üksi konnade krook- 74