pääle andis ta meistrele kät ja lubas tulema pühapääwal wissiste tulla. Waewalt oli ta tuaft wäljas, kui meister juba kohe tema kuju üles tähendama hakkas. Ta oli teda häästi terawaste ja hoolega ärasilmanud,  nenda et see t'ale üsna kerge töö oli. Ta tegi nüüd wirgaste mõne tunni saal kallal tööd, panni siis ennast riidisse, laskis hobused tõllaga ukse ette tulla ja sõitis siis söaministre juure. Siin oli ta tüki aega. Kui ta jälle wälja tusti, käskis ta kutsarit temaga Tuilerien'i sõita, kus kuningas elas. Sääl laskis ta kuningale enesest täädustada, et ta temaga rääkida tahab. Kuningas Louis Wiilip, kes sell' aeal Prantsuse riigi walitseja oli, wöttis oma kõrgeste auustatud ja kuulust maalmeistert suure lahkusega ja auupakkumisega  wastu. Maalmeister jutustas nüüd kuningale kõik sõna sõnalt Dümmler'i eluloo ära, sedamööda kuidas noormees temale oli rääkinud. Kuningas naeris wahe aeal selle kentsaga kõne üle, mis noormees pildi maalimise  üle meistrele oli ütelnud. Aga kui meister  t'ale seda rääkis, et waest poissi, et küll üksik poeg ja tema ema waene, wana ja lesk olla, siiski mitte soldatist lahti lastud 'pole, läks tema nägu koguni tõsiseks. ..Ma tahan seda asja hoolega järele kuulata  lasta," ütles kuningas, „ja kohe söaministeeriumi  järele saata." ..Ma olen sääl juba olnud," ütles meister ja pani mõned kirja paberid tema ette. Kuningas luges läbi, istus laua ääre, wöttis  sule kätte, kirjutas mõned sõnad sinna alla ja saatis siis paberid sedamaid jälle ühe ohwitseriga  söaministeeriumi tagasi. Pärast ütles  ta maalmeistrele naeratades: ..Kui Teie oma pildi kahe frangi eest niisama hääste malmis teete, kui mina oma asja maha teinud  olen, ma arwan, Jean Dümmler saab siis meite mõlematega tõeste üsna rahul olema." Tänades ja rõõmuga tuli meister kuninga juurest ära, kes teda auustamisega Jumalaga jättis. Ta läks nüüd otse kodu, hakkas tööle ja tegi teisel hommikul lubatud pildi malmis, waatas weel korra üle ja oli sellega wäga rahul, sest töö oli täieöte korda läinud. Siis läks ta selle pääliku juure, kelle juures meie noormees teenistuses oli, rääkis temaga kaua aega isipaikas salaja, tuli siis kodu ja hakkas oma poolikut söalahingi pilti maalima, mis nüüd palju usinamine tema käes edasi läks, ja ilusam oli, kui muidu loota oleks wöinud. Jean Dümmler ei jõudnud seda aega naljalt  ära oodata, mill ta jälle maalmeistre juure minema pidi. Ta oli wiimasel aeal wäga kurw olnud. Tema südames oli see tundmine, et ta Aafrikast mitte enam kodumaale ei saa, waid pöletaw kõrbe liiw tema haud saab olema.  Waikse ohkamisega mõtles ta oma waese, hoopis mahajäetud ema pääle. Oh, kui ta teda ükskordgi meel näha ja tema ümber hakata  saaks! Igatsemine kodumaa ja tema järele,  piinas tema südant wäga. Wiimaks wöttis ta enesele julgust ja palus !2 pääwa teenistusest walja jääda; ta tahta kodumaale rändada ja oma ema weel wiimast korda näha ja Jumalaga jätta. ..Päälik, kes oma truu teenert waga armastas,  lubas kohe ja küsis aga, millal teele minna tahta. „Tulewal nädalal," kostis soldat. ..Mikspärast siis mitte kohe?" küsis päälik edasi. „Et et" kogeldas noormees ..et isand Horace Vernet mind pühapääw üles maalida tahab." „Mis?" hüüdis päälik nahtawalt imetledes. „Sina tahat ennast kuninga kuulsa maalmeistrest  maalida lasta? Mis s'ul meele tuleb? See mees ei maali alt tuhat franki mitte ühte pilti. Kust sa selle raha wötad seks?" Waene soldat pidi ehmatusest selle üle peaaegu  ära minestama. ..Tuhat franki?" toterdas  ta wiimaks warisewa mokadega. ..Isand kapten, Teie naljatate, minul on paljast üks ja kolmweerand franki, ja isand Vernet on m'ul selle eest teha lubanud." ..Küll on kena lugu!" hüüdis paalik. „Kas sa seda siis tõeste ikka usut? Oota aga, kui ta siul enne püdi malmis on teinud, küll ta siis ka ilusa rehnungi taga järele teeb. Ei, Jean, sääl oled sa küll rumalaste teinud. Niisuguse kuulsa künstleriga ei ole sugugi naljatada."  Noormees aga jäi köwaste selle paale kindlaks,  et maalmeister tõeste selle raha eest teha lubanud. Päälik aga naeris ja jäi oma ar- 298