Perno Postimees ehk Näddalileht M 20 IS7I Agnes kesknäddal 19. Mail.^ aastK« Ses lehhes seisad: Bessarabia maast ja rahwast. Ommalt maalt. Willandimaalt: Arruldased päewad. Wolmarist: Haua ehte. Tallinnamaalt: Õppetaja seädimisest. Saratowist: Mõrtsuka tööst. Wöeralt maalt. Saksamaalt: Prantsuse tahtmine aastal 1866. - Kui paljo mehhi söas langenud. Wersaillest: Kulutus. --- Nemad  sönnumed. Mõistatused. Bessarabia maast ja rahwast. I, Maa ja rahwas on meist kaugel, agga mis sest Wigga, kui ennast nendega tutwaks teme. Olleme hilja aea eest sealt kirja sanud, mis sest maast ja rahwast könneleb, ka sedda tahhame,  kuida aeg ja ruum lubbab, aeg asalt teile luggeda ända. Hea söbber kirjutab: „Armas Postimees! Kui sa wimati siin minno wärktoas Pengi peal istusid ja jalga puhhates teine teisega mödaläinud ja praegusist  asjust jutto aeasime, seal ütlesid sa, et se wägga tullus ja hea õlleks, kui ma Postimehhes  Bessarabia maast rahwale jutlustaksin. Hakkatuses ei arwanud ma sedda mitte sündsa ollewad, agga midda ennam ma pärrast selle ülle järrel mõtlesin, sedda ennam tundsin sul õiguse ollewad ja issiärranis sepärrast wägga tullusa, sest et ka siin mitto tuhhat ewangeliumi  ussulist ellab, ja meie kõik ühhes armastuses  peame ellama, kui ka kaugel ühhe teisest emal. Wist on su! nou nendega sõbrust  tehha ja söbruses wahhest ühhes aega wlta; agga kahjo, et sa nende keelt ei mõista, sest sealatsed assujad on ennamiste kõik Sakslased,  kes sinno keelt ei tunne. Kartuse parrast, awwalikult teiste silmade ette astuda, wärrises kassi ja ei tahtnud sulge kinni piddada ja se töö õlleks pea jubba seisma  janud, kui mitte middagit ei õlleks ette juhtunud, mis mo tühja kartust ärra seas. Sest mata, monne päewa eest taggasi, istus sellesamma pengi peal, kus sinna istusid, üks noor mees, üks sesuggune sa tead kes krono kullu peal tuderiwad, parrast malmis peawad ollema, senna Issanda mina mäele töösse minnema, kuhhu krono neid sadab, olgo liggidale woi kaugele meie sure Zssamaal ollema ewangeliumi koggoduste jure neid tenima. Tal olli Wja teist küssida; jutto sees ütles ta agga otse wälja: ..Bessarabia nimmi panneb mo i hhokarmad wärrisema!" Se sönna kukkus kui kimmi mo süddame peale; ja kindel olli mo nöu, Postimehhele, kulda aeg ja töö lubbab, aeg aealt kirjutada ja nimmelt  sedda, mis ma issi Bessarabia maast ja rahwast tean ja tunnen. Wöib olla, et sellega