maid oma kaubale peawad otsima. Inglismaa kodune tööliste ja wabrikute häda sundis seda maad ka osalt, Afghanistaani sõda alustama, ning nagu kuulda, tahab ta nüüd ka Aafrikat enam oma woli ja tegewuse alla wõtta. Kas seda töised riigid, nimelt Ameerika Ühendatud-Riik,  nii ilma takistamata saawad teha laskma, on raske uskuda. Inglismaale on need tema püüdmised  aga nagu elu ja surm, ja tema saab sellepärast kõik tegema, mis ta wõib, et oma wõimust ka Aafrikas  suurendada wõiks. Niisama tähtjas nagu Aafrikamaad Inglismaale on, nii on nad seda aga ka töistele, nimelt Prantsuse ja Itaaliamaale. Kas need riigid waimu-riistadega üksi saawad wõitlema ehk ka mõeka ja suuritükka abiks wõtma, seda saab tulewik õpetama. Ennema on aga küll karta, et tulewiku rüpes enam sõa- kui rahu-tööd peidul seisawad. Rahutöö awaldab ennast ülemas waimuharimises,  aga kus rahwas ise haritud on, seal õitseb  ka pea nende eneste töö ja wõerast kaupa ei ole tarwis. Seda ei taha Inglane mitte. Tema saadab missionärid wälja, need walmistawad rahwaid uue tarwitustele  ja juhiwad nende silmad maa Poolt ära taewa poole. Seal jookseb Inglaste kaup, tunni rahwa parem waim jälle wõimust saab ja waimnharimine õitsema  hakkab. Selle poolest on Weneriigi püüdmised oopis töised. Igal maal, mis Wenemaa külge on saanud, on kohe waimuharimise eest kõige pealt hoolt hakatud kandma ja rahwa edenemine on ülem asi. See püüdmine on see päris kristlik püüdmine, kelle wasta Inglane üksi selle peale waatab, kuidas tema kaup kõige paremine jooksma hakkaks. Mõnel maal teeb ta seda missionäride abiga, töistes see läbi, et Türklaste eest seisab ja kristlasi maha rõhub. „Oma kasu" seisab Inglase lipu peal, „waimu-wabadus ja kristlik elu" aga Wene lipu peal. Sellepärast on ka ette ära teada, kelle pool wiimaks wõit saab olema. Poliitika ringwaatus. Saksamaal on ikka weel kõik ajalehed Bismarki  uuest seadusest täis, mis see riigi parlamendi  kõne priiuse wasta parlamendile kinnitamiseks ette tahab panna. Nii heaste Saksamaal kui muial mõistetakse seda seadust täitsa hukka ja seda teemad läbikaudu kõik parteid. Wõib olla, et see seadus juba ühenduse-nõukogus tagasi saab lükatud, kus ta siis sugugi parlamendi ette ei tulegi. Et lugu nii on, sellepärast on ka ette ära näha, et selle seadusel  kinnitamise lootust ei ole, ning olewat sellepärast  würst Bismark ütelnud, temal olla üks puhas, kas seda seadust terwelt ehk tükati wasta wõetakse ehk täitsa tagasi lükatakse. Nüüd ütlewad aga ajalehed, et Bismarkil liig kergemeelsed mõtted riigi walitsusest on, kui ta nii kergel kombel uusi seadusi teha ja langeda lasta wõib. Nii palju on selge, et rahwa käest selle seaduse läbi otsuse andmise õigus seeüle ära pidi kaduma,  kas üks ehk töine mees parlamendi liikmeks kõlbaks ehk mitte. Töine asi, mis terwes Eüroopas Saksamaa juhtumistest suurt tähelepanemist on leidnud, on ministri  vi'. Falki kõne Preisi parlamendis. See kõne saab kaua kiriklaste kõrwades kõlama, sest minister  Falk näitab seal, kuidas praegune noor nurjatu sozial-demokraatlaste ja muulaste sugu just sell ajal koolis käinud on, kus koolid täitsa kiriklaste walitsuse all seisiwad. Neist waidlemistest ja kõnedest saame edespidi pitkemalt jutustama. Hommikumaa tüli- ja sõa-asjad seisawad ikka weel oma wana järje sees. Edasi ei ole seal asjad wiimasel ajal ühtegi nihkunud. Lepingu kaup Wenelase ja Türklase wahel ei ole weel walmis, ehk küll seda walmissaamist igal päewal oodatakse. Niisama  on ka Albaania-Monteneegro ja Kreeka piiri õiendamise asjad ikka weel kaalu peal, nii et keegi ei tea, kuidas nad lõpewad. Ka Austria ja Türklase wahel ei ole weel leping Bosnia ja Hertsegowiina maade kohta ikka walmis. Ajalehed kuulutawad küll palju sellest, kuidas kõik nõuud kokku pidada sündima ja mis kõik jo walmis arutatud, aga peaaegu igas nädalas on sõnumed jälle töised, nii et neid muuks ei tule arwata, kui ajalehtede  ruumi täitjateks. On kord asi walmis, siis saame kuulda, kuidas lugu päriselt seal on. Afghanistaani sõa sõnumed on ka wäga segased ja puudulised wiimasel ajal. Üteldakse, et emiir oma asemiku Jakob Khaniga igal päewal kirju wahetada. Emiiril olla 9 elewanti ja 2000 hobust ühes, kellega ta omad naised ja waranduse kaasa wiinud. Mõned sõnumed jutustawad, et ka Jakob Khan AfghaniStaani  maalt ära olla läinud, nii et Inglastel nüüd kedagi ei ole, kellega nad lepingu kaupa teha wõiksiwad. Seesugusel kombel on Inglismaa sõamehed  Asghanistaanis seesuguses olekus, mis neil mitte meele järele ei ole. Nemad oleksiwad hea meelega näinud, et Afghanistaani wolimehed ja saadikud neile wasta tuleksiwad ja kindlas lepingu kaubas maha keksimad,  mis Inglane kõik oma suurte wõitude eest Afghanistaani  küllest omale peab saama, aga wasta ei tule neile keegi, ja edasi nad ka ei julge minna. Nii seisawad nad nüüd paigal ja ootawad, mis neile tulewik  saab tooma. Kui wäga Afghanistaani sõda Inglaste meele wasta on, tunnistawad sõnumed Inglismaalt, kus jutustatakse, et ühest küttide pataljonist, keda laewaga  Plimmödfi linnast 14. Januaril Afghanistaani saata taheti, 200 meest jalgadele tuld annud ja punuma  pistnud. Seal saadeti siis üks rügement mehi neid linnas otsima ja kinni püüdma. Põgenejad hakkasiwad  aga wasta ja nii tõusis mitmes kohas sõameeste  eneste keskes weikene sõda. See lugu tunnistab,  et Inglismaa sõawäes mitte kõik asjad nii ei ole, nagu nad peaksiwad olema. Omalt maalt. Wiliandis. Natukene imekspannes oleme üht kirja „Eesti Postimehes" lugenud, mis ta omas 52. numris selle pealkirja all on awaldanud: „Mõni küsimine Sakala toimetajale." Meie arwasime, et „Eesti Postimees" seda sugugi ajalehe kohuseks ei arwa, selle peale kosta, mis töine ajaleht küsib, sest et ta Sakala küsimiste peale ilmaski wastust ei ole annud. Eesnimetatud kirja awaldamisega on aga „Eesti Postimees" tunnistanud, et ühe ajalehe wastamised  töise ajalehe küsimiste peale küll iga auusa ajalehe  kohus on ja et ta „Sakalat" auusaks ajaleheks peab, kellele mitte ilmaaegu küsimisi ette ei panda. Jäägu siis tema arwamisele õigus ja meie tahame ette pandud küsimiste peale lühidelt wastust anda, ehk neid küll õige lapsikuks küsimisteks peame nimetama. Esmalt küsib „Eesti Postimees" ehk tema kaastööline  „...t", et meie omas lehes ära seletaksime: „mis siis see rahwaus on, mida Teie tahate kaitseda?" Selle küsimise juures tuleb meile weike kolme aastane Jukukene meele, kes õuna söi ja isa käest küsis: „Mis Jukukene sööb, kas Jukukene sööb õuna?" Peale selle, kui „Sakala" juba aasta otsa omi mõtteid awaldanud on, küsitakse tema käest weel, et mis see on, mille eest ta seisab. See küsimine on liig lapsik ehk liig kawal. Mis Teile, auusad küsijad, teada tarwis läheb, seisab „Sakala" awaldatud programmis ja terwes esimese aastakäigu igas numris. Lugege sealt, ja kui Teie weel ikka aru ei saa, siis ei wõi meie Teid, Teie iseäraliste küsimiste peale iseäranis wastates, ka mitte targaks teha. Töiselt ei saa „Eesti Postimees" ja tema kaastööline  aru, mis see tähendab, kui meie omas 46. numris kirjutame: „Kui meie rahuliste pealt waataksime,  kuidas meie wastalised meie tööd seisma panemad,  teda inimeste ees nurjatumaks laimawad n. n. e., kelle eest igamees ennast peab hoidma, nagu kõige hirmsama kihwti eest, siis oleksime pea surnud, ehk meie wastalised tallaksiwad meie kaela peal. See oleks aga ka ühtlasi Eestirahwa rahwausliku püüdmiste surm, sest just sellepärast wihkawad meid meie wastalised,  et meie rahwausliku püüdmiste põhja peal seisame,  mis nemad mitte ei salli." Sellest kohast, mis meie arwates nii selge kui selge on, ei saa nüüd „Eesti Postimees", nagu ta ütleb, mitte aru, ja kirjutab: „Enne, kui Teie ajaleht ilmus, ei olnud rahwausliku püüdmisi ei olemaski, sest Eakalata ei wõi nemad elada ehk: Teie ajalehe ilmumisest saadik on rahwauslikud püüdmised ja Teie ajaleht üks ja seesama asi." See on jälle Jukukese „loogika." Isa ütleb: „Ära kuku oma uue kuuega maha, teed ennast mudaseks!" aga Jukukene küsib: „Kas siis mina ja kuub üks oleme, et mina mudaseks saan, kui kuub mudaseks saab?" Ei, armsad wennikesed! Rahwauslikuid püüdmisi on ka enne olnud, kui „ Sakala"  ilmus, ja „Sakala" on just nende rahwausliku püüdmiste õis. Lies awaldab ennast taime ilu ja kui õis otsast maha lüakse, siis on taim kaua aega möödakäijate silmade ees nüutu, künni ta uuest wõrsub  ja uuest õitsema hakkab. Ilma rahwausliku ajaleheta  wõib küll üks ja töine isamaa poeg siin ehk seal kohas töäd teha, aga rahwa üleüldine ja läbikaudne  töö seisab kammitses. Meie ajal, kus kõik asjad nagu auruga edasi lähewad, on üks ainus aasta nitk aea übe ainsa aasta takistused wõiwad juba tcrwe inimese põlwe tööd seisma panna. Aaa sellest ei saa Jutukeste mõistus I» „ loogika am Ehk räägib Jukuken- paljalt seda ,°re . m.s Reinuwader ette ütles, ja Jukukene er olegi Jukukene, maid jõmpsikas Juku ehk pealeg. wanapo.s Jaagup ise' Oi mis kawalad Tere olete. Aga su >3. aegsaste'eest ära lepiku, sest «Sakala ei saa ilmaski ennast Teie koolmeistriks awat-ll°da laskma ja oma aabitsat Teie ees lahti tegema hakkama. Wiliandi maakonnast. Pääkohtumehe uus kiri. Mullu aasta «maldasime °mas azalehes uhe Suure Jaani kihelkonna pääkohtumehe kiria, kus I-e auus mees oma mõtteid awaldas, et ta uksi siis Aleksandri  kooli sõbraks saaks heitma, km selle kool» peale ..üsna selged Sakslased Saksamaalt" õpetajateks saalsiwad  kutsutud, ja kes selle kooli asutajatest kirjutas. „Kole on kuulda, kui peaks tõsi olema, et nende nõu olla, kui ükskord kooli jalale saamad, siis mitte Sakslasi,  maid üsna õpetatud eht Eesti mehi selle kool: peale kooli õpetajateks kutsuda." Ka „ urwaplaastri"  sõbraks tunnistas pääkohtumees ennast selles kirjas. Nüüd on meile uus kiri tema käest wlnud, kellest meil nii suur rõõm on olnud, et meie teda hea meelega täielikult awaldaksime, kui ta mitte liig pitk ei oleks (neli lehte õige peenikeselt täis kirjutatud.) Et aga oma ajaleht mitte üksi naljaka asjadega täita ei wõi, sellepärast ei wõi meie sinna ühtegi parata, maid peame tähtjamad kohad wälja walitsema, ja töised  oma teada üksi jätma. Kirjasaatja ütleb: „Olen ükskord Sakala wüljaandjaga kirja läbi kõnelenud, ja et see see esimene kord oli, siis ei ole see mitte imeks panna, et ma Teile niisugust sõnu andsin, kell ohakad ja okkad kulles, sest meie olime üsna tundmatad töine töisele." Kohe siin kirja alustuses awaldab ennast uus sügaw mõtete rikkus, sest seiemaale meie meel ei teadnud, et esimene kiri tundmata inimestele täis ohakaid  ja okkaid peab olema. Aga kirjasaatja mõistab heaste Saksakeelt ja uurib palju Saksa kirju, ehk on ta mõne maailma targa raamatu leidnud, kus seda ütelust sügawamalt ära põhjendadi. Kirjasaatja ütleb edasi: „Aga nüüd, kui ma töist korda tulen Teiega juttu ajama, siis oleks küll loota olema, et sõbraks saaksime ja kõik meie mõtted (Ansichten) peaksiwad  ühte sündima. Aga wõta näpust, nii pea kui meie mõlemad, kui rahwa kasu otsijad, endid eneste silmades maksta laseme, kaub ustaw meel ja sõbrus ühe korraga wahelt." Mis need kirjasaatja sõnad tähendawad, seda ei saa meie aru. Nii palju aga teame, et Sakala wäljaandjal ilmaski seda lootust ei olnud, et tema ja pääkohtumehe mõtted kunagi ühte saaksiwad sündima, sest et nad meel suuremalt töine töise wasta seisawad, kui tuli ja wesi. Meie seisame rahwuse, pääkohtumees aga saksastamise põhja peal. Aga waatame, mis sõber pääkohtumees edasi räägib. Tema kiidab Sakala wäljaandjat, et ta igameest omi paremaid tundmist wälja lasta ütelda ja näitab siis kuidas Eestirahwa lastele kõige suurema hoolega Saksa keelt peab õpetatama. Tema ütleb: Mis oleme meie waesed Eestirahwas ilma Saksakeele 'tundmiseta?  üsna rumalad, kes kergel wiisil iga õpetuse Luule läbi ennast laseks õige tee pealt ära eksitada." Nende sõnadega on kirjasaatja wäga sügawad mõtted  wälja rääkinud, sest õpetamine emakeeles teeb inimeste  waimu ärksaks ja seesugune äratatud waim on pimeduse meestele wäga wasta meelt, mis nad sellepärast  „õigelt teelt ära eksima" nimetawad Seesugust  kurja eksimist näitab ka pääkohtumees omas kirjas ette, kui ta edasi ütleb: „Et mull küll ei ole lusti õpetatud Eesti meestega ümber käia ja sellepärast  pisut nende asjadest tean, siiski olen ääri weeri mööda kuulnud, et kui nemad mõne iseäralise pidu tarwis ühte kokku tulewad, siis seda enestele käsuks teewad, mitte Saksakeelt kõneleda kõigel sell' koosoleku ajal, kui nende koosolek ka peaks nädal otsa kestma Km keegi peab nendega tahtma Saksakeelt rääkida' sus peawad ütlema: räägime maa keelt, see on mo isa-ema keel, mo isa-ema keel on mull armsam. Ja kui neil ühe töisele on õnnesoowimisi kirja läbi toimetada,  siis peawad seda tegema ikka maakeeli kiria laku, nns wahel kuld tähtedega peab trükitud olema. Ennäh, ennäh mehi! Ise on nemad Eesti seisusest wäha astunud ja Eesti kuue seest juba ammugi wälja romnud; yi zooksewad tarkust taga ajades ühest kohast , kolk pagana rahwa tarkade pühkmete umkud laku, ja siiski e: ole neil tarkuseks muud mi- km Eestikeel, kelle juurest nemad on maha lamud ja kelle juure nad peawad jälle tagasi aanama Oh mis kardetaw haigus on see meie M õpetatud Eesti meeste seltsi kulles et nemad saksastamist  Eestirahwale püüdwad halwaks teha! Jumal hoidku, et see nntte wiha waenust Jumala riigi wasta