raskeks pidama, et ühe rahwale, mis weel pimeduse  katte al oigab ja suremise peal on, Jeesuse armu öppetuse kuulutajaid läkkitawad ja neid oma Õnnistegijaga tutwaks teha lasewad.  Üks seesugune rahwas on Maori rahwas  ja nende elulugust tahame täna kõneleda.  Uus-Seelandimaa, kus see rahwas elab, on pea Inglismaa suurune ja sääl on kolm saart, nimega: Uusulster, Uusmünster ja Stewarti saar. Need saared on Uue-Hollandi maast öhto pool ja maakera peal seisawad nemad just meie wasto teine pool maa kera, nenda, et kui meil talwe aeg on, siis on neil suwe, ehk kui meil pääwa, siis on neil öö aeg. Saared  on kõik mägised ja mõned neist ka tulepurskajad,  kellest mõned oma 13,WV jalga kõrged on. Ilmad on neil enamiste wäga head ja nendasammuti ka nende põllumaad, aga sellegi pärast ei taha Jumalast loodud taimed  sääl suurt kaswada. Üks wäga tarwiline  asi, mis sääl kaswab, on üks kasum, mis Uue-Seelandi linaks nimetakse, sest teewad nemad sääl köisi, korwisi, kattusid, purjusi, rohtü, met, tekkisi ja riidid. Peale selle kaswawad  sääl enamiste laane rohud ja ka arwa  mõned roosid. Elajaid ka palju sääl ei ole olnud; koerad, nahkhiirid ja üks isesugu rotta olnud säält leida, mis aga meie maa rottidest, mis pärast laewadega senna wiidud, koguniste ärakautatud saanud; linnud on enamiste  kõik hallid ja ükski nende seast ei söönud  ussi ega kärblast. Nüüdsel aeal on aga meie maalt, kõik sugused tarwiduse taimed ja loomad senna wiidud. Sääl kaswatakse praego kõik sugu roosisid, kartuhwlid ja ka kõik sugu muud keedo- ja põllu-wilja; sääl kaswatakse nüüd ka hobusid, lojuksid ja kõik sugu koduelajaid;  ka warblasi on meie maalt senna wiidud,  mis kõik wäga hästi sigiwad. Selle maa päris rahwas on tõmmu karwaga, kes mitte algmisest sääl ei ole elanud, waid wie künni kaheksa saea aasta eest idasaartest senna läinud. Neil on kõrge ja kitsas pea ots, lai suu, suured mustad silmad ja tõsine nägu. Ennemuiste on nemad oma ihu kirjuks wärwinud  ja siis mõnesugused tähed oma ihu sisse püstnud. Omad elumaajad ehitasid nemad  kirjuks wärwitud puudest ja punusid roh- tu nende wahele. Nende walitsejad on ülemad  ja alamad pealikud ja neil on manad saadused, mis wäga suure hoolega peetakse, ja nende saaduse järele, ei ole maa kellegi päris,  maid kõige kogukonna oma. Üleüldse on Maori rahwas wäga terase maimuga, aga nende eluwiisid on osast hirmsad kül; mehed wöttawad enestele mittu naest ja sest tulewad siis ikka kodused riud ja tülid ja säält tuleb siis ka, et paljo lapsi äratapetakse, keda ei taheta toita ega kaswatada. Sureb keegi ära, siis hakkawad sugulased hirmsaõte nutma  ja hulguma ning teemad endid terawa konna karpidega meriseks. Kui nende peälik Upokia ärasuri, siis wöidsid nemad tema juuksed eliga ja ehitasid rooside ja sulgega, paled wärwiti punaseks ja siis mähiti teda peenikeste mattide sisse ning pandi posti naajale istuma. Tema ees olid mõned surnu luud ja ümberringi maiade otsas nende maenlaste pealuud, keda Upokia oma elu aegas oli mahalöönud. Seekord,  et neid wäga paluti, jätsid nemad seda tegemata, et waesid orje ei saanud tema mattuse  juures tappetud, kuida see muidu neil matmise juures pruugiks on. Hirmus oli nende söatants, mis nemad sääl juures pidasid;  esmalt kükkitasid nemad maha, kargasid, korraga kui wälk maast üles, hulgusid suure häälega, wehtlesid oma söariistadega ja hüppasid  ning jooksid, kui hullud, tegid hirmsad näud, ajasid suu pärani, keele suust wälja ja silmad püsti ning wärisesid kõige ihuga; aga palju hirmsam oli nende inimeste söömine! Üks Uue-Seelandi mana sõna ütleb: Magusamat  rooga maa peal ei ole, kui inimese liha. Pärast söalahingit anti esimene, kes oli mahalöödud,  jumalatele ohwriks, teised leigati katki, praeti ja söödi ära. Pealik Hongi, kes aastal 1820 miösionäri Kendaliga Inglismaal  käinud ja sääl ristirahwa peenema eluwistdega ennast tutwaks teinud, oli kõige oma eluaeg missionäride sõber, aga ometige ei suutnud ta seda hirmust inimese liha söömist  ärakautada, maid laskis 1822 aastal 300 lahingis äratappetud inimest äraküpsetada,  ning kiitnud asja wäga õigeks, sest loomad  süa jo ka ühteteist. Aaastal 1830 jätsid  kaks Maori sugu aru oma maad maha ja läksid ühe teise saare peale elama. Säält 122