Sakala 34 ja 35. WMaildis, 7"! Ottobrikm päclval 1878. l. aastakäik. ms poliitika, kirjanduse ja põllutöö ajaleht Wastntaja toimendaja ja väljaandja C. R. Jakobson. Isamaa armastus ja kohused. §ee inimene, kelle süda õiglane ja puhas on, leiab küll igal pool ja maal, et Jumal meie maailma kauniste  on loonud ja igas tükis iluga ehitanud. Aga kõikidest armsa kohtadest maailmas, keda Jumala käsi igasugu toredusega ehitanud, on meile see küla, linn ehk maanurk ikka kõige kallim, kus meile kõige esmalt päewa walgus silma naeratas, kus meie lapsena ilmsüüta  meeles omad esimesed rõõmud ja kurbdused ära elasime, ja kus meie ka omad esimesed kuldsed kujutused  tulewikust luuletasime. Siin on maa, kes meile esimesed lillid õitsetas, meie esimesed luule kujud äratas.  Siin on meie sõprade elumaja, siin meie wanemate,  õdede ja wendade hauad. Siin on ka koht, kus ükskord meie põrm meel nzulla rüpes saab puhkama.  See on maa, kus meie midagi maksame, sest kui wõerad meid kiidawad ehk laidawad, siis on see wõeras kiitus ja laitus; aga meie oma suguwendade kiitus on kõige magusam ja nende laitus kõige walusam.  Meie suguwennad on needsinatsed, kellega meie seltsis õnne ja õnnetust kanname; meie oleme nendega nagu üks perekond. Nüüd kõnnime nende kõrwal läbi elu ja seesama üks palwe Jumala poole täidab meie südant; nende kõrwal puhkame kord wiimast und kalmu all, ning nende ja meie lapsed elawad ka jälle töine töise kõrwal ja kannawad wastastiku oma rõõmu ja kurwastust. Meie räägime omast isamaast, omast rahwast. Isamaa walu on ka meie walu. Isamaa walu kanname üksi siis rõõmuga, kui teda kõik seltsis kanname. Seda walu wõime üksi siis lõpetada, kui meie ühest südamest, ühest meelest, ühe ja ühendatud  wahwusega tema wasta wöitleme. Isamaa nõuab oma laste armastust: kes wõiks teda maha jätta? Isamaa häbi oleks ka meie enese häbi. Olgu isamaa rõõm meie ülem rõõm! j Ugck kuidas awaldab ennast see isamaa armastus? WaVtus: Esmalt seeläbi, et meie Jumala peale loodame. Lootus Jumala peale wõib alles meie wahwust äratada. Jumal on seesinane, kes iga rahwa ja üksiku hinge eluloo ette ära on määranud. Ükski rahwas ei ole tema silmas halwem kui töine, ja igale rahwale on ta sellepärast oma toreda elu ette.määranud,  kui see rahwas aga neid tingimisi täidab, kelle all üksi ta järjele wõib jõuda. Jumal tahäb, et tema peale lootes tööd tehakse ja wõideldakse, siis on tema lõpmata õnnistus ligidal. Töiselt awaldab ennast meie armastus seeläbi, et meie isamaa tööl ise agarad oleme ja oma kaaswendi, kes meelt ära hakkawad heitma, isamaa tööle äratame. Töö isamaa kasuks peab meie suurem õnn ja rõõm olema. Kõik omad elutallitused  peame nii ära seadma, et nad meie isamaa ja rahwa aun tõsta aitawad. See isamaa anu ja kasu püüdmine peab meie esimene ja ülem mõte elus ja meie muume ja õndsam mõte surmas olema. Ta peab nii elaw olema, et meie ka oma kaaswendade eest surra wõime, nagu Püha kiri nõuab (1 Joh. 3, 16.) ' Aga mitte meie üksi ei pea tegewad olema. Nii heaste oma eeskuju kui sõnaga peame ka kõiki oma kaaswendi tegema elule äratama. Ühendatud jõud üksi wõib midagi korda saata. Iga isamaa poja kohus on, oma kaaswendade jõudu ühendada. Meie iseäralised omapäralised arwamised ja mõtlemised ei tähenda selle suure eesmärgi h)hta ühtegi. Nad ei tohi ilmaski takistuseks saada töistele, kes meiega mitte neis alamates arwamistes ühtewiisi ei mõtle. Kes oma kaaswenna tööd isamaa kasuks sellepärast takistab ja töistest lahutama hakkab, et see kaaswend muu arwamistes temaga täitsa ühte ei lähe, see lõhub oma isamaad ja surmab oma rahwast. Olgu meie mõtted muidu nii mitmesugused, kui nad tahawad, ühes asjas peawad kõik auusad inimesed ühte minema: omas isamaa armastuses. Ja et see armastus üle kõige elaw oleks, seks peab iga isamaa poeg omalt poolt tööd tegemg. Kõige suuremad isamaa  waenlased vn, nagu öeldud, needsinatsed, kes seesugust tööd takistawad ehk wale piiride sisse ja teede peale juhiwad ehk juhtida püüawad. Claw isamaa  armastus waatab üksiainult isamaa ja rahwa kasu ja auu peale, ning selle seisukohast teeb ta wahet sõbra ja waenlase wahel. Kes omale muud tööd ülemaks seadab, kui tööd oma isamaa ja rahwa kasuks, see on kahetsemise wäärt, sest tema peab sagedaste  oma isamaa äraandjaks langema ning isamaa töö ei wõi temale mitte enam üks töö olla, kes teda kõige suurema õnnetundmisega täidab, waid see töö saab temale ikka waewaks ja tüliks olema. Tema on, töiste sõnadega öeldud, üks õnnetu inimene, kes nagu raba peale ära on eksinud, kus ta oma jalgadele  enam jäüdawalt kindlat aluspõhja ei leia. Oopis töine lugu on selle inimesega, kes kõik omad töised püüdmised oma isamaa püüdmiste alla heidab. Ta wõib rõõmsa silmaga oma Jumala poole waadata, kelle waimus ta tööd on teinud, nagu Püha kiri ütleb: „Ja nõudke seda, mis linnale heaks tuleb; sest kui temal hea põli on, siis on ka teil hea põli" (Jer. 29,7.) Tema kaaswennad auustawad teda ja rahwa lapsed waatawad anustamisega tema peale. Ja on niisugune inimene surnud, siis leinawad teda palju, sagedaste terwe rahwas taga, ning järeltulewad põlwedki  õnnistawad teda haua põhja. Õnnelik see inimene,  kes oma isamaa ja rahwa kasuks tööd mõistab teha ja selle oma kohustele künni elu lõpetuseni truuiks jääb. Olgu tema töö piirid laiemad ehk kitsamad, igal korral on ta Jumala ja töiste auusa inimeste meele järele ja tema mälestuse kulles seisab püha auupaistus. Sakala wäijaandja awalik wastus kirikherra  J. Hurti töõise kirja peale. Motto: „Nga kui Teie mind rahwa kihnüitajaks teete, siis pole see mitte üksi patt Jumala ees, maid Teie teete mind ka kurjategijaks ajaliku seaduse  ees. Kes kihwti annab, on Siberi wäärt. Seda süüd ma enese peale ei wõta, waid nimetan Teid awalikult ülekohtuseks kaebajaks." J. durt Part Suijale. Armas kirikherra! Aoikidest leppimise katsetest hoolimata  olete tarwis arwanud olewat, oma esimest awaliku kaebduse kirja minu peale, keda nutte üksi kaik mõtlejad Eestlased, maid ka Wenekeele suuremad ajalehed kõige käredama  sõnadega hukka on mõistnud, seeläbi tõendada, et neid kaebdust uueste ette toote ja neile omal kombel tunnistusi juure lisate. Teie lootsite oma wõitlemise osawuse peale, kellega Teil korda läks, paar Aleksandri kooli wastalist maha lüia; aga Teie olite ära unustanud, et seal tõde Teie poolt oli, siin aga Teie masta on. Nüüd on Teie töine kiri minu masta pealegi awalikuks teinud, et Teie wõitlemise osawust liig suureks olime pidanud; sest siin, kus tõde enam Teie poolt ei ole, olete ise enesele nii palju auke ümberringi kaewanud, et Teie kusagile ei pease, waid sisse peate kukkuma. Ka minu käe, keda ma Teile wiimsel  tunnil meel kord lahkeste pakkusin, olete tagasi lükanud, ja minul ei jää muud teha, kui awalikult näidata, kuidas lood seisawad. Seda ma kahetsen maga. Minu kahetsus on seda suurem, et lootnud olin, ommeti oma wõitlemise osawustki meie awalikus waidlemises näidata wõida. Aga kui Teie kirja läbi olin lugenud, nägin ära, et minule sedagi auu ei saaks ärateenida olema, sest Teie ei ole oma wöitlemiseks  mitte riistu walitsenud, kelle juures wõideldes mõistust  täielikult larwitada mõiks, maid olete ainult oma „labidate ja muu tööriistadega" õige palju auke kaewanud, et ise wiimaks sinna sisse langeda. Lubage, et ma seda Teile selgemine ette näitan. Kõige pealt tahate ütelust maleks ajada, kus tunnistatakse,  et Teie, mind awalikult laimates, oma seisuse kasu ülemaks olete pidanud, kui terme rahwa kasu. Aga kõik Teie arntamised, kellega ette astute, käiwad täitsa Teie masta. Tõsi küll. Teie olete minule 4, Mail kirjutanud, aga mis seal kirjas seisab? Teie ütlete seal, et ma omas lehes „ristiusu põhjusi ja kirikliku elu sambaid alt kipun tühjaks kaewama" ja tõendate seda järgmisel kombel: „Kui Teie korra omas lehes Augustinuse peale jälle pilgates waatate ja sellega ka üht truu menda meie seas torkate, siis on see otse poisikese, wallatu poisikese tegu. Ja K., meie weud, on mees" (kolin kriipsu all), „nii et meie säärast  südant ja kindlat meelt ja puhtust kõikidele soowida wõime. Kui Teie oma mõtete poolest temaga kokku ei sünni, siis ei ole Teil meel õigust, ennast ilmeksimatuks ja teda mustakarwaliseks panna." — Selle Teie kirja punkti peale (töised punktid rääkisiwad keelest ja kirjutamise wiisist) wastasin  ma kirja mustuses (.>2 94) lühidelt: „Wiimase punktiga  olete täitsa eksi teel." Ja mikspärast ei wastanud ma selle imeliku kirja peale pitkemalt? Sellepärast, et Teie oma kirja täies mihas olite kirjutanud ja wiha kirjutamise juures Teie mõistuse täitsa mängis oli hoidnud. Minu Nalja Mart ja Kalja Pärt olimad s,..lisalehes seda julgenud  „torkida", mis õp. Hurdist juhatatud seltsi toimetustes olimad „torkida" leidnud, ja seeüle läks mõne mehe wiha nii põlema, et „Sakala" wäljaandjat ristiusu waenlaseks ja wallatu poisikeseks sõimas. Ja ommeti oleks see ühepoolne,  üksluine ja igapidi puuduline kiri Aurelius Augustinusest  ja tema üleswõtmiue Kirjameeste Seltsi aastaraamatusse  palju enam laitust teeninud. Aga kui minu ajaleht  ka tõeste weel käredama sõnadega seda oleks laitnud, et Kirjameeste Seltsis Augustinuft ühepooliselt Pühaks tehti, kas ta sellepärast ristiusu kallale on läinud? Seda ei oleksiwad  mist kõige mustakarwalisemad preestrid Roomas tunnistanud,  kui neil ka muidu Augustinus nende suuremate Pühade seas istuks.