loetakse kena kunstide sekka, niisamati kui laulmine  ja muusika. Kuida aga Mnguhealed muusikas kunSti-seaduse järel kokknkäima peawad, et inimese hinges kenaduse tundmine äratnd saaks, nenda tulewad sesugustes kirjades sõnad neuda seada, et need üksteise wastaseid tundmist  ei ärata. Selle seaduse wasta eksib aga eesolcw raamat juba omas pealkirjas. Nimetakse meile üks nimi, siis tõuseb nimekandja  kuju meie waimu silma ette, ja on ühe näoline, kuida seda fääratse nimekandja juures juba enne tunneme. Juhan kes wvib selle uime all midagi teist kuju otsida, kui ühe mehe kuju alama rahwa seast.- kes ka kõige oma olemisega  ja mõtlemisega alama õpetamata rahwa sekka jäänud on, üht meest kes aga üksi igapääwase leiwa peale mõtleb, ehk üht toapoissi.  Adele - se nimi tahab meile wägise  üht neiukest kujutada, nii õhuke ja peenike, et rohkem kõrges üle pilwete, tundmata paikades kodu on, kui meie raskest mullast, sauest ja ktwist kokkupandud il ma kera piuna peal, ja kui teda siin peame otsima, siis ikka aga roosipõesas ehk lillenurmes, kus ennast lille-lõhnast ja homikU'kastest  toidab. Körwuti seatud, äratawad need kaks uime siis ka lugeja maimus sedasama pahandust, kui ükS eksitud akkord õpetud mängumehe kõrwas. Meie esimene mõte oli siis ka, et raamatus mis selle peal-kirja all seisab, armastusest ühe Otsekohese"  toapoisi ja ühe liigpeene preili mahel jutt oleks ja et se heaks kiidetud saaks, ja meie armame, et ka teistel sesama mõte oli.  Lugedes  leidsime et se weike raamat kiitusemäärt hea südamega ja õige rohke kujutuse-osamusega kirjutud on. Kahju aga, et kirjutaja oma head südant niipalju targa pea walitsuse alla sundind ei ole, kuida seda pärima peame. Head südant on siin sagedast nii rohkest näha, et lugeja enam tajust tõeks pidada ei wöi ja nendega sits ka enam kui oma ligemisega kooselada ei suuda. Juhan annab oma esimese mie kuu palga terwelt ja korraga koolmeistri lesele, kui selle maesust ja häda uääb. Kas mõime meie küll tõeks pidada, et tema seda raha, kuuluult  lisades taskus kandis, mitte kopikat wälja ei annud, kas oma ehteks nooreS põlwes, oma õppimise himu täitmiseks, ehk sündsaks rõõmuks? Eks selle mie kuu sees ka ükski tema ligi ei jõudnud, keda hea süda rõõmustama ehk awitama  sundis? Kui ueuda, siis ei olnud se mitte enam kokkuhoidmine, siis oli ihnus, mis esimese palgarahaga taskus teda kõigist ilmailust,  rõõmust ja kurmastuseft külma südamega möödamiuema sundis. Mõned sõnad näitawad  ka rohkem kuhjapeaga kogule kui haritud rahwale kirjutud olema. Waene lesk oli korraga  raha poolest rikkamaks saanud, kui ehk ial enne. Nüüd läheb tema „rõõmsa südamega" koju, ostab tarwiliku toitu ja „riidehilpusi" Mikspäraft? Eks mõinud tema mõistliku, kokkuhoidwa meelega odawat aga tugewat riet osta? - Se ei olnud kokkuhoidlik koolmeistri proua, se oli juba rohkem hulguse naeue, kes turult kokkukorjatud „riidehilpusi" ostma läks. Siis aga ei ole kõik kujud ueuda peetud, kuida sesuguste kirjade juures päritakse, kus igaüks  ikka iseeneseks peab jääma, kui teda mitme meelega pöörispeaks teha ei tahetud.  Auwäärt  Willur, se rikas ja õigusega uhke kaupmees,  kelle sõna kindel on kui kalju, kes ka teiste kääst sönapidamift, kui ülemat aumärki pärib; sesama läheb pärast, kui Juhan wargaid leidnud ja tõotatut suurt palka põlgand oli, ilma Juhani teadmata ja laseb 4000 rubla wäljamaksa,  mida tema niisamati selle teadmata, kelle asi se oli, tema kasuks intressi kandma" paneb. Kes oma sõna austab, ei tohi ka teise ausat  sõna, pealegi salaja tühjaks teha. Ka on küll inimese, pealegi ristiinimese kohus ligemift maksuta teenida, ja leiduse palgad on küll üksi meie „südame kõmaduse" pärast seatud; iseenesest  on need inimesesugule häbiks, mis aga, kuida asjad maailmas kord seisawad, „üks tar- wiline paha asi" on. Weel rohkem, need tuhat rubla ei olnud mingilwiisil tarwis; kuida asjad ennast seadsid, kadus se raha wiimaks kui tilk tõrde, ja ei ole sellest ka pärast enam juttu. Saajal ei olnud seda raha tarwis, andjal  oli se aga õige walus anda, ja se oleks ehk teda hädast peasta wõinud. Seda kõik teadis kirjutaja enne kui lugeja; mis tarwis seisab se raha siin, kui paha auk au sees. Se ei olnud peremeheta leidus, se oli waesema ligemise omandus.  Nenda ei häbene puhtasüdamega Adele ka sugugi, salaja oma „ tühja kontori poisikesi" waatamas  ja temaga rääkimas käia; kihlab ennast temaga pärast niisama salaja, peale seda annab ennast enne. kui noormees seda pärind on, ja wõtab mii maks salaja raamatud postitaskust.— Seda kõiki ei tohi meie tütarlastele, neidudele ja tütrelele järelkäimiseks soowida ja kiita. Wiimaks aga paistab ikka, meie mõikstme ütelda kui pea-ast, paha meel ühe seisuse, se on ritreseisnse wasta wälja ja selleks saawad. Ka teatud ja tuntud asjad sagedast keeratud ja käänatud,  kuuni midagi wäljatuleb, kuida se kirjutaja  tahtmise järel on. Kirjutaja ei jäga õigust  ühe mõeduga, kuida se igamehe, pealegi aga kirjamehe püha kohus on. Ka seda wõiksime sellest weikeft kirjast rohkeste ettetua, aga meie ei taha weike lehe ruumist rohkem kulutada. Arwab aga austud kirjutaja, et liiga oleme teinud, siis peame oma kirja teinekord juba weuitama. Settega soowime kirjutajale jõudu uueks tööks, wahwust, kus tarwis ka seda kustutada, mis ehk kõrgemas waimnstuse tujus kirjutanud oli ja kõigepealt eksitamata  silma, mis ühe terawusega igale poole waatab. Weel üks sõna meie aus tuu Eesti Kirjameeste  Seltsile". Meie päiwil sigib palju kirjasi  Eesti kirjanduse põllu peal; et need kõik lugeda ei kõlba, on meil kõigil teada. Teie olete waewaks wõtuud oma käekirja parema raamatute peale panna, kui neid Teie ette tuakse. Wäga tarwis on aga seal, et neid raamatuid hoolsa, ehk ka karmi läbiwaatamise alla pannakse. Enne trükki wöiwad weel. .puudused täiendud ja wigad parandud saada. Üksi kui „ Eesti Kirjameeste  Selts" seda teeb, saab usaldus selle austut Seltsi märgi peale kindlaks, ja üksi kui ise waljud oma kirjanduse uudise wasta oleme, wõime oodata, et ka teised sugud seda uurima kihutud ja sellest leidma saawad, mis neile kasu toob, mis neid rõõmustab ja edasi saadab. Jutu leht. Siiraki raamat. (Mis polele jäi.) Ursel ei waidlend wasta ja Sikft naeris, jäi aga siiski natuke mõtlema; mõnest aeast tundis muidugi, kuida elutühjns südant rõhuma hakkas. Sügise-tuul puhus temal juba üle kõrrepõllu, eesmärgita elu ja rahutu põli, mille all elukasud  kõlkuma ja eluõied närtsima läinud, riisusid  rinda. Hinge hädale ja südame tühjusele otsis abi wäljaspoolt, ja pidas pillatut elu kahetsusi  igatsuseks korralise koduelu järel, ehk se küll aga täht wöis olla, et üks jagu rammudest  ja tuu dm istest nõrkema hakkas, mis aga õnneliku abielu kosutuseks elawad peawad olema. Ursel teadis küll, mis rahwas Sikftist rääkis. Igalpool kuhu sattus, oli teda healmeelel waStawõetud,  kusagil tema aga kaua ei wiiwind. Neiud, kellega ennast ial natuke ligistand, tundsid  ja tunnistasid pea, et Siksti süda lootuse põhjuseks läbemata oli: Ursel oli aga ikka ettewõtta  julgend, mis teised liig raskeks ehk wõimatumaks  pidasid. Ka siin pidas oma mõistust  mõeduwaks wigasi parandada, kus teiste rammud wähesed olnud. „Eks olnud tühi lori, mis kohtuherra tegi," alustas Ursel juttu, kui nemad koju jõudsid. Meie peame paari minema!" „Noh, miks mitteküsis Sikst wasta. Maalasid üksteise silmi ja punastasid mõlemad. „Minu süda Siud juba wastawõtaks," tunnistas SM tõsise ja lahke näoga, „ja mina arwan, et Sina just wana sseasulase kaasaks loodud oled." „Kas arwad?" Tõrkuwat neidu Sikst kosida ei oleks wõinud, kuida tema ütles, ja Urseli wali olemine kiskus wana söeameest sedarohkem oma poole, kuida tema ise pehmemast sauest sõtkutud oli. Asi libises tuntud pehmed längu edasi. Sikst sai pehmeks ja Ursel näitas oma linnast kingitud  liignime tühjaks teha tahtma. Nõgesed ei körweta, kui õitsewad, ja neuda muudawad ennast  ka mõned inimesed, kui armastuse pehme wägi nende peale woolab. Korraga said Sikft Okaspuu ja Ursula Okaspuu kirikus kuutulud.  „Küll mina temaga toime saan," mõtles Ursel, ja Sikst näitas nii lapselik ja paenutaw, et asi õige kerge paistis; aga nii kerge se ei olnud. Suurem ligistus öerub saagedast hiilgust  maha, kui igapääwane tarwitus kerged läiki kullatud riistade pealt, ja tuum tuleb koore alt wälja. Tuu me aga, mida Ursel oma mehe juures otsis, et ühegil musil selle peale oma eluõnne alustada, tema ei leidnud; ei leidnud öiete head, ei leidnud õiete paha. mees näitas koguni ilma tuumeta olema. Siin ja seal hakkas aga mõni wiga paistma, mis Ursel enne kas tähele ei pannud ehk wabandand oli. Pehme südamega sõbrad kiitsid Sikst: mõnusat juttu, ja seda et tema iseenesest midagi pidas; teised aga , kelle silmad sügawamale ulatasid, ehk kes ka juba tüdinema hakkasid, ütlesid teda kiitliku ja suurustaja  olema, kes oma tegudest enam rääkida, kui ükski näinud. Austust otsis Sikft pealeseda wõöriti teel; pidasid kuuljad juttu maleks ja ütlesid seda ka, siis oli se temal ükskõik, kui aga naerjad rahul olid Sedawiisi sai Sikft aegamööda teiste naljategiaks, kellest tõsisemad mehed lugu ei pidaud, ja hoidis ennast rohkem joomawendade ja igasuguse kahewäärilise rahwa sekka. Et kui naesemees oma elu mingiwiisi oleks ueudama pidaud, selle peale Sikst ei mõttetud; pärast kui enne käis joomamajades, wiitis tühjatööga  aega ja pilkas Urseli üle, et töö juures istus ja temal aeawiitmises abiks ei olnud. Ursel oli esiotsa maid ja pidas iseeneses nõu, kuida meest korralise elu juure tagasijuhatada wõiks; et töö kõige tulusam juhataja on, seda tema teadis. Sepapada kolme mõegaga uksepeal, seisis juba mittu aega tühi; isa surmast saadik oli sütetuli kustund. Ursel ajas kauplemist wähewiisil  edasi, asjadega, mis isast järelejäänud, ja mis kordkorralt wäljaspoolt muretsetud said. Nüüd andis Ursel oma mehele nõu, endist m egasepa tööd ueft alustada. Enne oma äraminemist oli Sikft wäljaõpind osaw peensep olnud ja meistretükiks mõega walmistanud, sitke ja wibujas kui piits, ja selle-aea wiisi järel söödetud kujudega ehitud, et tundjad immekspannes käed kokkulöõnud. Ikka weel teadis rahwas sellest kunfttööst kõneleda,  ja kes Siksti meelitada soowis, tuletas endist kuulust tööd temale meele. Üks kõrge Rootsi wäeülem oli pärast selle mõega kalli hinna eest ostnud ja lunastatut raha oli omast kohast onu ametihakatust kauniste kergitand, kui ka töökohta kuulsaks teha awitand. Wastarääkimata oli Sikft nõus tööle hakata; endine osawuse kiitus paesutas kõrget ja kerget meelt ja silm nägi kullaojasi ette, mis töö sisse tooma pidi. Ct oga ametid ue aea kõrguses  pealehakata ja pidada, ütles Sikft tarwis olema sepapada ueste ehitada, uusi tõöristu ja üleültse paremaid tarwitust muretseda; kohtasi kust seda kõiki odawalt saada, ütles tema teadma.  Ursel raputas uenduste kohta pead, need ei olnud tema hoidliku meele järel; õnnis isa pöörata ennast haudas ümber, kui sellest kuu-