möttelnud nad siis minnust ennam pahha, waid wotsid mind enneste keskele ja wisid omma üllema jure, kes mind mitte ommas lossis, waid ühhes pissukeses eesttoas wasto wöttis; lossi sisse ei tohtind minna nende usso seaduse järrele  astuda, se õlleks seläbbi rojustud sanud. Zbrahim olli üks kange politiker; ta ei lasknud  middagit tähhelpannemata möda minna, ilma et omma õnge õlleks wälja heitnud, et nähha kas mitte kegi innimene ni rummal õlleks,  temma nõusse heitmas. Ka minnuga katsus ta sedda samma ja pea ollime süggawas  juttus. Ta mõtles minno läbbi üht ehk teist Eüropa rigi wallitsust ennese pole ja ennese  abbiliseks woiwad sada; agga missuggust, sedda ei teadnud ta issigi. Inglise wallitsust mitte, sest se olli ta polewenna poolt ja temma kaitsja. Prantsuse maast olli ta ka pissut kuulnud, agga teised rigid ja rigiwallitsused Mid Lal tundmata. Mind piddas ta ühheks Prantslaseks; tahtsin ma temmale üht parremat  õppetada, agga se ei maksnud middagi ja nüüd sain selgeste arru, et ta tõeste omma lotust Prantsuse rigi peale olli pannud. Ta kõige surem sowimine ja iggatsemine olli, omma  pooltwenda, praegust Sultanit, ta aujärje pealt mahha lükkata ja issi temma assemele astuda. Kui jo omma jutto ollime löppetanud,  teggin ma, et agga sealt tullema sain. Sealt õlleks mõnda weel könneleda, agga sedda ei woi meie omma kitsa rumi parrast ennam tehha. Ommalt maalt. Peruust. Weikesest reisist könneleb üks meie linna koddanik ja Eestlane, kes tenistuses  ja kellel igga! aja! aega põlle söbrat, issiärranis weel, kui ta kaugel, watama minna,  waid peab seks aega palluma ja sedda siis palluma, kui töö ja ammet seks aega annab  ja lubbab sealt mönneks päewaks emale minna. Temma töö- ja ammeti maea on Postimehhe  tee äres ja iggakord, kui ta sealt möda lähhab, woib ta temmaga, kui ka mitte muud, terre ja Zummalaga wastastiko könneleda; leidis tedda terwests näddala päewad mitte seal ollewad. Kui jälle tedda sealt leidis, ku- las ta, kus ta terwe näddala olnud; seal könneles  mees: ..Sa tead jo wanna söbber Postimees,  et mo suggulaSte järg Ria linnas ellad ja nüüd mitto aastat järge möda mind ja mo naest ja lapsi siin watamas käis, kirjutas mulle kirja ja ütles, et nüüd minno käes kord olla, ka Riga temma jure wöeruspeule tulla. Mõtlesin senna ja tenna, kas pean minnema woi mitte, pall usin wimaks leiwa wannemate käest lubba, mis mulle ka keelmata anti. Ma ütlen sulle, wanna söbber, sedda rõmo: saan ükskord ka Ria linna nähha, kahmasin kimsud kamsud kokko, wötsin ka pari puddelit Perno öllut kasa ja ruttasin auro laewa kukkile. Sa kallis aeg! Se olli mul essimene kord, sesugguse  lomaga merre peal soita; on üsna immeks  panna, kuida aegamöda kõik metsad merre wee-mäe tahha ärrakadduwad ja ees teised jälle üllestöusewad, ja ta issi paddistas agga eddasi.  Mõtle, parrast lõunat ollime aegsaste Düna jões Ria linna al. Noh, seal laksid silmad lahti, sedda wanna neitsikest Düna jõe kaldal nähha; mo suggulane olli ka seal wasto ja kui teine teist õige süddamelikus armastuses saime terretanud, wötsime mo pissukest krami ja õlle puddelid kasa ja läksime temma kortrisse.  Sa õlleks piddand näggema, missugguse  lahkusega ta naene ja lapsed mulle wasto tullid ja kui sure süddame römuga nad mind terretasid. Näddala päewad ollin ma seal ja need päewad kaddusid ni rutto käest, et ma koggoniste arru ei sanud, kuhhu nad jäid. Selle aja sees käisin siis kõik tähhelpannemise wäärt kohhad läbbi, et nähha tahtsin, kuida kõik wälja näeb, et ka sest koddo woin räkida. Nüüd ollen jälle koddo ja ollen römus, et sedda teekonda ollin ettewötnud." Ta õlleks ehk wahhest rohkem könnelenud, agga kummagi  aeg ei lubbanud jutto pikkemaks wennitada.  Perno makonna pöllomeeste selts olli pühha päewa õhtul, se on 24. Septembril koos, kus seltsi aulige C. R. Jakobsoni herra selle ülle konnet piddas, kui suurt kasso lindudest  ja issiärranis missuggustest lindudest pöllomehhel on ja kui suurt kahjo ta ennesele teeb, kui neid ärra pelletab. Seltsi liikmid olli kaunis rohkeste kokko tulnud ja ühtlase ka peale kahhekümne wöera. —Wägga kido 335