Sakala 3. WMandis, sell' MS«M 1878^ I. aastakäik. ms poliitika, kirjandust ja põllutöö ajaleht Wastutaja toimendaja ja wäkjaandja C. R. Jakobson. Käsitöö koolides. enam õppimist meie oma laste käest koolides nõuame ja mida enam ka kooli walitsüsed neid nõudmisi täita katsuwah> seda wähem aega jääb neile lastele keha harjutuste peale järele ja seda wähem on neil wõimalik tööd teha, kus käe ja keha osawat liikumist ja wäljaspidift jõudu tarwitatakse. Meie rahwa-koolides on küll lugu enamiste  nii, et lapsed suwi otsa wanemate juures kodu on, kuS nemad ka ikka oma jagu tööd saamad teha; aga mida lühem just kooli-aeg maal on, seda enam on karta, et seesugusest  kangefMhepoolisest õppimisest kahju laste terwisele ja edenemisele tuleb, kui mitte selle peale ei mõelda, kas turnimise ehk käsitööde teel, mis korralisel kombel ja ajal ära lastakse toimetada, selle ühepoolise olemise wasta abi Weel tähtjam kui turnimine on meie rahwakoolidele käsitöö. Meie talu poisid harjutawad oma keha tegewust saha taga, wikatit läbi rohu tiirutades ehk kirmega puud metsas maha lastes palju mõnusamalt, kui seda kellegi turnimine  sell' mõedul korda jõuaks saata. Aga mis meie talupoisid ja ka tüdrukud ise mitte ei wõi, see on: oma silmi mõetude ja kujude õiges tähelepanemises ja oma kätt nende kujude ja mõetude osawas järeletegemises mõistlikult harjutada. Ja ommeti on seesugune harjutus üks esimestest  nõudmistest, kui tahetakse, et lastele igapidi ja .kõikides jõududes täit edenemist soowitakse kätte saata. Saksamaa koolmeister Fröbel on jo ammugi lasteaiad  elusse kutsunud, kus õige weikseid lapsi, enne kui naad koolis hakkawad käima, mängides kõiksugu kerge käsitöödele harjutatakse, et naad jo noorest põlwest saani oma aega mõnusal kombel õpikstwad ärawiitma. Suurema laSte kohta, kes jo koolis käiwad, on alles meie põlwel Daani mees Klausson-Kaas käsitööd koolis hakanud õpetama, kus lapsi nimelt kõiksugu ilusaid ja ka tulusaid aSju hööwli laastudest,  õlgedest, paberist, puust ja muu materialist õpetatakse tegema. Eesti põllumeeste seltsides oleme neist töödest Soomemaa rahwakoolides, nagu naad Soome suure näituse peal aastal 1876 waatajate silma paistsiwad, jo ka jutustanud.  Need tööd ei koolita mitte üksi laste silmi ja käsi osawas nägemises ja tegemises, waid nende peale wõib meie noor sugu ka omad talised pitkad õhtud wäga kasulikult ära tarwitada. Need tööd ei too aga mitte üksi tegijatele ilusad  rahasummad sisse, waid nemad hoiawad neid ka laisklemisest  ja õhtustest hulkumistest tagasi, sest et naad neile nii palju rõõmu teemad ja ajawiidet annawad, et seesugune töötegija muu ajamiidete peale enam ei mõtlegi. Daani-, Rootsi- ja Soomemaal õpetatakse sellepärast seesugust käsitööd  ka koolmeistrite seminarides ja peaaegu igas rahwakoolis  on omad modelli kogud, kelle järele koolipoissa õpetatakse.  Need käsitööd neis maades on nüüd jo terwes maailmas  kuulsaks saanud ja on ka töised rahwad seal õppimas  käinud. Nii kutsuti Klausson-Kaas mullu aasta Berliini  linna, kus ta oma käsitöö õpetamise wiisist kõnest pidas ja kus kohe üks selts mehi kokku heitis, et seesugust tööd ka Saksamaal elusse kutsuda. Sai ka Berliinis eftmene sarnane kool kohe asutatud, kelle koolmeister Daanimqgl wälja oli õppinud. Omas kõnedes Soome maast Põllumeeste seltsides, andsime mullu aasta Eesti waldadele nõuu, waldade kulu peal mõned noored koolmeistrid mõneks ajaks Soome maale, nimelt selle maa koolmeistrite seminaridesse saata, et naad seal neid käsitööst wälja õpiksiwad ja neid siis kodu edasi õpetaksiwad. Meie näitasime, kuidas seesugune saatmine ja ühe modelli-kogu muretsemine paari wallale ehk terwe kihelkonnale  mitte raske ei saaks. Nema, ja mitmel kohal ori. ka jo sest kanget nõuupidamist kuulda, kuidas seda soowi täita. Ehk nüüd küll edespidi wäga tulus saab olema, kui mõned meie koolmeistritest hr Soomemaale õppima lähemad  ja meie nimelt sealt ka oma modellide-kogust täiendame,  siis on ommeti nüüd lugu esiotsa muutnud ja meile õnneks üks lühem tee lahti läinud, kelle peal selle asjas järjele jõuame. Mitme mehe palwe peale Tartust, kes meie rahwa edenemist soowiwad, on Klausson-Kaas tänawu Jaanuari  kuus Tartus olnud, kuseta mitmed kõned oma õpetamise  wiisi üle käsitöödes pidas? on siis kohe üks hulk " mehi seltsiks kokku' heitüud, selle asja maal käsile tahab wõtta, ning peab jo tänawu suwel Klausson-Kaas  ise Tartu tulema ja paari abilisega esimene järg õppijaid, nimelt koolmeistrid, wälja koolitama. Nende õppimiste  kulud on esiotsa inimese pealt ilma söögita 25e rubla peale arwatud, ja peada õpetamise aeg kuus nädalat kestma. Seega oleks siis jälle meie maa kooliasjades üks samm edasi tehtud, ja meie soowime, et sest õpetusest õige palju koolmeistrid, nii hästi meeste kui naiste koolmeistrid, osa wõtaksiwad, sest ka naisterahwast Võetakse selle õpetusele wasta. Palamõisa pärrisherra von Stryk Kodawere kihelkonnas  on nimelt selle eest tööd teinud, et Klauffon-Kaas Daanimäalt seie tuli ja et ülemal nimetatud selts Tartus elusse on LõuSnud. Tema saab wist ka hea meelega iga küsija walla ehk kihelkonnale, kes sest õpetusest mõnd koolmeistrit  osa tahab lasta wõtta, selgemat otsust andma. Meie tütarlaste kaswatamine. „Seisame selle kinnipidamata kohisema kose ees, keda histooriaks (maailma sündmuseks) nimetatakse, kus nii mitmed  wägewad lained wõitlewad ja ära kaduwad, kus nii rohkeste mahtu wasta kallast purtskab ja kust nii palju kildusi  rikke aetud plaanidest ja hukka läinud suurustest järeltulewa  sugudele päranduseks saamad, siis jääme esite sest kohinast nagu uimaseks, arwame lugemata hulga wõitlemiste sõariista-kõlinat, Väehulkade surmahealt ja rõõmukisa, rahwaste  häda-ohtu, riikide lagunemist kuulwat; aga edasi kuulatelledes leiame selle kära sees tarkuse üksikut healt, ilustuste rahuarmastawat heli uimastaw kohin hakkab kaduma ja selgib kordseks ja nüüd leiame wõitlemiste kärina seest ühe lahke-healese elawduse üles, kes ennast lepitades Võitlejate mõekade wahele iviskab, nende sõariistu merest kuiwatab, walu-waigistawat rohtu nende haawade sisse walab, ilma sõariistadeta nende taltsimataust ärawäärab, nendele üht armastuse kodumaad pakub, ning hõlpsa käega elu wäljaspidist karedat külge rahule ja ilule kohendab. „Seda elawdust, kes wõitlejate kõrwas histooria kounduse  kõige peenemaid lõngu sõlmitab, kes tema salamas toas walitseb, kes perekonna rüpes üht terwet tulewiku sünnitab, sest et ta seal inimese südant tema kõige õrnemas eas hea poole moondab, seda elawdust, kes nii mähe histoorias ilmfilt  ette astub ja siiski nii palju äratallitab, kes, jumalikult auustatud ehk raskeste maharusutud, ikka ühel ärawõitmatal kombel waataja pilkusi oma poole tõmbab, seda elawdust ei ole minul tarwis enne meel nimetada. Naisterahwas on ta, keda igal pool ja ka seal üles saab leitama, kus teda esimesel simapilgul täitsa sõameeste kilpidest ja kuningliku  kuue purpurist kinni arwatakse kaetud olewat. Pärisori  ehk kuningana, Hommikumaa haaremis wangis ehk Õhtumaa  salongides walitsemas, on naine igal ajal perekonna hing ja perekond on kõige kindlam side, kes inimesi ühendab,  on esimene nõudmine hea elukombete sünnitamiseks, ja on riikide seestpidisem süda. Aga ilma naise priiuseta ei ole perekond mitte täieline. Mikspärast hingab sulasepõlwe  needmine meiegi pääwil meel nii mitme õitsema maa peal maailmas? Et naine seal meel kui meelewallata laps mehele paljaks saagiks on; et temal, kõrwale lükatud ja põlgdud, nagu ta sea! on, mitte wõimalik ei ole, oma laste südamesse'inimesÄrku auMeisuse tundmist istutada, ja et need, kelle silmad jo kätkist saani nõdrust Lugemuse ees nägiwad  ennast põrmu heitwat, iseenesest millaski töist õigust ei saa heaks tunnistama, kui tugewama õigust. „Mitte ilma sügama mõteteta ei olnud üks wana-aja seadus, kes käskis, et orja-ema poeg pärisorjaks pidi jääma, kui ka isa küll prii oli; ja Rognar Lodbrok ütleb Bjarkomalis:  „Ühe ema leidsin ma oma poegadele, nõnda et nende südamed kõlbawad." Sest nii hästi kõrget kui madalat meelt arwati emalt saadud päranduseks. „Kui sedamööda naise maha rusumine terwed suguseltsid  ja rahwad, terwed aja-arwud ja terwed maailma jaud pärisorjuse sisse lükkab, siis peab töiselt poolt tema wabakstegemine,  see on tema inimese-õiguste aruliseks tunnistamine  kõige waimuharimise töö esimene algus olema. Ja nõnda on lugu ka tõeste. Terme histooria püüdmine ei lähe muu kellegi peale WMä, lkni inimese auususe wabakstegemise  ja ülendamise peale. Iga rahwas algab sellega, et tugewamal õigus on nõrgema üle. Sellepärast algawad kõik naisega, kui mehe wabauseta ja isemeeleta orjaga. Selle alanduse seisusest tõstab aga naist armastuse wõimus, mehe auuStaw tähelepanemine, poja ellitamine ja oma enese mõistus  jälle ülesse. Ja nagu harjund kombe teda tõstab, nii tõstab ta omalt poolt harjund kombet. Tema wäärtolemise  äratundmine mehe poolt on esimene samm waimuharimise  järje poole, sest et tugewam selle teuga oma tooremas  wõimust maailma üle esimene kord ära salgab." Need on Soome lauliku Z. Topeliuse sõnad, mis ta ühes awalikus kõnes Helsingi suurekoolr peal pidanud. Kes ei tunneks neist jo ise ära, kui wäga tähtjas naiste wabaus ja selleks kaswatamine iga rahwa elule on? Nagu sinu emad, nii sinu pojad; nagu sinu pojad, nii sinu põli. Oled sa omad emad meele ja teu poolest waba inimesteks kaswatanud  ja tõstnud, siis kaswatawad need emad sinu pojad auu ja mahwusele: sinu poegade auus püüdmine on sinu emadelt saadud pärandus. See asi on siis iseenesest selge, aga kuidas on sellepoolest  meie rahwa juures lugu, ehk kuidas oli ta manast? Ja mis wõime tulewikust oodata? Meie arwame oma ülemaks  kohuseks, et selles asjas rohkem selgust katsume sünnitada. Läbi meie rahwa endse-aja kõnnib üks ära wäsimata sõa-waim, kelle ivalitsuse all tugewus igal pool nõrkust raudse käega maha lööb ja oma alla heidab. Sadanded aastad otsa on need wõitlemised, on see fõakära kestnud.