sugune kardetaw ettewötmine see oli. Ta tunnistas  seda isi ööldes: ..Rahwas koguwad endid küll meis juure, aga keegi ei hüüa: «Jumal  olgu Teiega!" Oli hakatus paha küll, siis pidi lõpetus weel pahem olema. Kui härtsog oma fõawäega  wastasliste ligi oli jöuudnud, pögenesiwad  tema suured isandad ja soldatid, nii palju, kui t'a! neid oli, kõik teiste poole ja jätsiwad teda üksi. Kõik lootus oli nüüd otsas.  Mis pidi härtsog üksi hulga wastu weel tegema? Tema abilised oliwad teda ju kõik maha jätnud! Oh häda! weel kurjemad lood sündisiwad Londonis kuninglikus lossis. Needsamad suured isandad, kes Johanna poolt oliwad, jätsiwad teda nüüd kõik maha. Tema  ministretel ja nöuuandjatel oliwad kawalad  ja wale mõtted, ning hoidsiwad uue kuningaana,  Mariia poole ja kurwastasiwad roaest mahajäetud Johannat seeläbi wäga. Oma üheksamandamal walitsuse pääwal istus ta juba üksipäini kuninglikus lossis auujärje pääl. Sellesama! pääwal tuli tema isa ta juure, waatas kurwastusega seda asja ja ütles  siis: ..Tule maha auujärje päält, mu laps! Tule maha! Siin ei ole mitte enam sinule kohta." Waikselt ja wagusi, ilma et kordagi ohkanud oleks, astus Johanna kuningliku auujärje päält maha, kus ta üheksa pääwa kui walitseja oli olnud. Graaf Arunde! oli esimene, kes Londoni linna uulitsa pääl Mariiat kuningaanaks nimetas.  Kui see sündinud oli, siis katsus ta, kuidas Northumberlandi härtsogit ära wöita saaks. See, tema wihamees, siiamaale kõigest oma abilistest mahajäetud, katsus aga ükspäinis  oma elu weel päästa ja põgenes ära. Sell' mõõdul oli tema oma auuahnuse läbi oma poega ja minit kõige suurema häda ja õnnetuse sisse saatnud ja neid koguni ilma abita maha jätnud. Et ta põgenemine wöiks korda minna, kihutas ta päälegi rahwast Johanna  wastu üles, ja lootis sell' wiisil aga üksi oma elu päästa. Saagu teised läbi kuidas  saawad, kui aga tema nahk terweks jääb!! Uga seesugune häbemata äraandmine ei saatnud  mingisugust kasu ega aitanud teda midagi.  Ta oli Kambridge linna põgenenud ja just alles ennast puhkama panud, kui juba oma eeStuaö rssM Wlasstumist kuulis. Et ta aga kurja aimas, kargas ta ruttu asemelt üles ja tegi ukse lahti. Graaf Arvudel seisis  tema ees. Ehmatades langes härtsog oma waenlase ette pölwili maha. See aga ütles kareda häälega temale: „Auulik isand, kuningaana saadab mind siia, et ma Teid wangi pean wötma." ..Heitke ometige armu minu pääle", kogeldas  see enne nii suure meeleline mees, kelle julgus nüüd korraga kadunud oli. «Teie oleksite pidanud enne armu paluma, kui alles armu uks lahti oli", wastas graaf; ..nüüd aga pean oma walitseja käsku täitma." Toower'i linn, mis siiamaale kuningaana ja tema suguwösa eluasemeks oli olnud, sai nüüd nende wangi koeaks. Johannat ei saanud küll esiotsa mitte nenda Fui wangi peetud, aga seda kibedamat pidi tema suguwösa oma waenlase ja wöitja läbi kannatama. See oli see werejanuline Mariia, kes nüüd seda nime enesele teenima hakkas. Kõige esi te sai Northumberlandi  härtsog kohtu ette säetud ja teda surmale mõistetud. Õnnetu mees, kes oma auuahnuse läbi seesugust õnnetust oma suguwösa  pääle oli saatnud, otsis omas ahastuses nüüd siit ja säält abi; aga see kõik oli ilma asjata. Kõige wiimaks lubas ta katoligi usku heita, et seeläbi ennast surmast ehk päästa. Aga graaf Arundel tahtis hää meelega oma waenlast hukatuse sisse saata ja käis sellepärast  wäga selle pääle. Ta kutsus 14 kõige kuulsamat London'i linna kaupmeest selle kurwa  waatemängule kokku. Need pidiwad siis selle tunnistus mehed olema, et härtsog oma usku ükspäinis häda kitsikuse pärast ära salgab. Õnnetuma mehe rumal lootus ei läinud sell' wiisil ka mitte korda. Juba tzisel pääwal, 22. Augustil 1553 sai teda tema abilistega Toower'i mäe kingu pääl ära surmatud ja wangi kabelisse maha maetud. Ka see waene ilmasüüta Johanna sai sell'- sammal aastal ühes oma mehega 3. Nowembril  kohtu ette toodud. Ta tunnistas oma süüdi üles, see on: et ta mitte küllalt wastu ei pannud, kuninglikku krooni wastu wöttes, mis ta siiski ülemate soowi ja kuningliku testamenti  järele teinud oli. See 1? aastane 184