Astume edasi. Teie kirjutasite peale 7. Juunil: „Teie wastused olen ma „Sakalas" lugenud. ' Kostmine suMnaga, mis ommeti kõige täielikumalt ja selge!  mine sünnib."j— Kirjameeste Seltsi koosolekul Wiliandis pidime kokku' rääkima, mis meil kokku rääkimist ja wastastiku  seletamist oli. Nädal enne seda koosolekut oli aga üks tähtjas Saksa õpetaja oma koolmeistritele ütelnud, et õp. Hurt enam ühtegi kirja „Sakalasse" ei saada kirjutama. See pani mind mõtlema. Sest mitme aasta eest tagasi ütles minule õp. L. Peeterburgis ette, et „Eesti Postimees" minu kirju enam wasta ei saada wõtma, mis ma sell silmapilgul  uskuda ei tahtnud, aga pea tõe leidsin olewat. Hea 5 küll. kirjameeste Seltsi koosolekul palusin ma Teid, töiste l-kirikõpetajate seltsis äramääratud tunnil minu juure "tulla, et meie kokku saaksime rääkima, kuidas ühenduses oma tööd rahwa kasuks wõiksime teha. Aga seda minu palwet ei wõtnud  Teie enam kuulda. „Kuski ärkli toas", nagu ütlete, olete küll minuga rääkinud, aga kuidas? Seal oli Aleksandri  kooli pääkomitee koos ja kui selle komitee nõuud jo ära oliwad peetud, liikmed püsti tõusiwad ja ära hakkasiwad minema, palusite neid meel kannatada ja ütlesite minule siis paar noomituse sõna „Sakala" torkimiste kohta. Oleks seal toas kantsel olnud, siis oleksite wist omad sõnad kantsli pealt rääkinud, kus minu poolt ühtegi wastaütlemist ei oleks tohtinud olla. Aga et Teie kantsli pealt ei rääkinud, sellepärast  julgesin ma ka wasta kõnelda ja ütlesin, et ma mingisugusel  kombel kiriku wastaline ei ole ja ka mitte üleüldse kirikut ei ole „torkida" tahtnud. Ma tähendasin oma kirja peale Soome maapäewast päälehes .V> 3 ja ütlesin, et ma selle kirjaga olim näidata tahtnud, kuidas muu arwates kirikõpetajad ja rahwamehed käsi käes peamad käima. Kui ma midagi törkanud olen, siis olen ma üksi neid torkanud, kes oma ametit kõlwatumalt täidawad ja karjaste pruugiwad.  Ma rääkisin ka näituseks, kuidas ja kus mind kantslite  pealt jutlustes nimetpidi sozial-demokraatlaseks oli sõimatud  ja weel jõledamal kombel teutatud, ning ütlesin, et ma niisama, nagu kõik töised koosolejad rahu soowin, kui mind aga kirikherrade poolt rahuli jäetakse. Seda ma rääkisin,  ja mis kosteti minule selle peale? Õpetaja K. wastas:  „Kas Teie tunnete seda juttu, kus Kurat püha meest kiusama tuli! Püha mees ütles: Mikspärast kiusad sa mind, Aurat? Kurat wastas: Kummarda mind enne, siis ma sind ei kiusa enam mitte! . Kuidas Teie tahate, et õpetajad Teid enne peawad kummardama?" See oli minule wastus. Seesama õpetaja oli minule Kirjameeste Seltsis mõne tunni eest tagasi sarnatse waidlemise juures järelseiswa manasõnaga wastanud: „Was dem Jupiter erlaubt ist, ist nicht dem Ochsen erlaubt," see on: Mis Jumala Jupitril luba on teha, seda ei ole mitte härjal luba teha! Ja mis ütlesite Teie õpetaja K. ropu üteluse peale, keda üks auus koosoleja pärast õigeste „sri-vol" nimetas? Teie ei ütelnud ühtegi ja sellega oli asi lÄpctatud. Seeläbi olite tunni'tanud, et õp. K.'Mõtetega kokku läksite ja et Eestlastel üks partei mehi on, kes ennast nende jumalateks ja pühadeks peawad. Waadakö) armas'Jakob Jääni poeg, see ei olnud Teist mitte õigeste tehtud. Teie ci oleks kui koosoleku eestistnja Andrest Hansu poega mitte iseenesele päritud jumaliku ja pühade anu nime alla pidanud jätma, maid oleksite pidanud tõrelema,  kus tõrelda oli. Ma panen wäga imeks, et Teie seda koosolekut „kuski ärkli toas" oma tunnistuseks ette julgete tuua. Aga Teie wõtate nagu uppuja ka õlekõrrest meel kinni. Noh, olgu peale! „Sakala" wäljaandjale oliwad jumalikud  mehed wägewa sõnadega ütelnud, et ta ennast peaks parandama. Nüüd ootasite wist, et ta seda saaks tegema! Kirjutamisega, zensori kätte saatmisega, trükkimisega ja ajalehtede  lugejate kätte tulemisega kuluwad künni kolm nädalat  ära, ja siis wõisite juba aru saada, kas „Sakala" ennast parandanud" oli ehk mitte. Wist ta tahtis ennast parandada".  „Sakala" kirjawastustes 20 sees (maata mustus  141) seisis ka jo, et „Sakala" mitte ristiusku maha ei taha kiskuda ja selle üle seletust saab tegema. Kirjad, mis „Sakala" waljaändja peale Kirjameeste Sel! st koosolekut kirjutas, wõisimad umbes 20. Juulikuu päewast Teie kätte hakata jõudma. Aga nagu oleksite kartnud, et „Sakala" ennast tõeste oma ~torkimistes" wõiks parandada ja Teie surmahoobi andja kiri trükkimata jääda, kirjutasite oma awaliku  kirja 18. Juulil malmis ja saatsite La „Eesti Postimehe"  kätte. Seal ta tuli 26. Juulil ilmsiks ja 30. Juulil  oli ta jo Riia Saksakeele ajalehes „Zeitung fttr Stadt und Land" ümbertõlgitud ja ka ära trükitud. Ning seesugusel  100 l julgete omas töises kirjas jesuiitlikult ütelda: „Ma olen erawiisi kewade kirja saatnud, ma kõnelesin Juuni kuus suusõnaga. Aga kummastki kombest ei tulnud midagi wälja. „Sakala" jäi seks mis ta oli. Mis pidin ma tegema? Ma pidin awalikult kirjutama."— Ja seesamasuguse püha näuga ütlete töises kohas: „Mina olewat oma seisuse kasu ülemaks seadnud, kui terme rahwa ja kodumaa kasu. Kust olete Teie see otsuse wõtnud? Senni ei ole mulle seda keegi meel süüks pannud, ka Teie mitte. Nüüd korraga on süü malmis ja käes. Mispärast? Ainsalt sellepärast, et mina julgesin ühest tükist „Sakalat" laita ja temale wasta kirjutada. On see kellegi mõistlik süüpanemine? Kostke ise, armas suguwend!" Teie katsute minule, minu järelaudwa püüdmistest hoolimata, surma-hoobi anda, ja julgete rahwa ees ütelda, et „ainsalt ühest tükist" Sakalat laitnud olete! OMi mitte Wene ajalehed minu eest ei oleksiwad  seisnud, ei tea, mis siis oleks sündinud, sest Saksakeele  ajalehed paniwad küll kõik Teie kirja ümber, aga suuremal jaul ei olnud nii palju õiguse ja auutundmist, et minu wastusest ka sedasama olekstwad Teie uuendate seda surma-hoopi omas töises kirjas nüüd meel jõudsama riistadega ja püüate selle „Satala" kaotamise ja kadumise pärast nagu seega rahwaft ette trööstida, et oma lii aasialist tööd rahwa kasuks kiituse kõnes ette maalite. Aga Jumal on esimese hoobi mööda saatnud, tema saab seda ka töisega tegema, ja Teie wõite ehk kauagi weel oma kiitust „Sakalas" edasi kuulutada. Ärge aga mitte enam edespidi nii ettewaatamata olge, ütlema, nagu wiimases kirjas,  et Teie isamaa tööst lahti saades „paljust waewast ja tülist" lahti saate. Töised isamaa mehed on õndsad, kui nad isamaa kasuks tööd wõiwad teha ja mida suuremad takistused ära wõita on, seda õnnelikumad on nad ja seda suurem on nende elu. Teile aga teeb see töö „waewa" ja „tüli" ja seda ei ole mitte wäga rõõmulik pealt waadata, pealegi kui Teie, nagu ütlete, jälle „marssima, wehklema, jooksma, sõitma, kõnelema, walwama, wahi peal seisma ja kamandama" peate. Kui seesugust asju „tttlis" ja „waewas"  tehakse, siis wõiks mõnigi mees weel Teie pahasmeeles  ilma süüta hoobi kätte saada. /Teie ütlete, et Teie oma seisuse eest ei wõitle ja tema rasu üle rahwa kasu ei seada. Aga mis see siis on, kui Teie kirjutade: „Kui tema (C. R. Jakobson) oma toimetus-Loast  kõik suitsemad ja wingused tahid ära kustutab ja „Sakala" kirjutus-laua peale selge, heleda ewangeliumi  küünla põlema paneb, siis on minu rõõm ja Eestirahwa tasu suur." Teie nõuate siin,. et „Sakala" oma üleüldist poliitika seisukohta maha jätaks ja „ewangeliumi  küünlaks" saaks. Siis ei oleks „Sakala" mitte enam üks poliitika ajakiri, waid ta oleks üks kiriklik ajaleht./„Sakala"  püüdmine käib kodumaa ja terwe rahwa kcMza õnne peale, ja seal ei ole tema asi mitte ewangeliumi kuulutada. Tema räägib üksi seal kirikutest ja uskudest, kus nad poliitika  piiride sisse puutuwad. Ja on mõned kiriku teenrid ehk usujüngrid oma seisuste püüdmistes liig kaugele poliitika  piiri sisse tunginud ja seal takistajaks hakanud saama, siis on poliitika ajalehe kohus, ka nende wasta wõidelda ja neid oma äramääratud piiride sisse tagasi tõrjuda, Teie aga tahate toist wiisi. Teie tahate, et Minu ajaleht „selgeks  ja heledaks ewangeliumi küünlaks" saaks. Ja et seda terwe Eestirahwas mitte ei taha, ütlete Teie: „Siis on minu rõõm ja Eestirahwa kasu suur." Teie seadate ennast siin ka rahwaga wastastiku. Kas rahwas tahab ehk mitte, see on üks puhas. „Minu rõõm on suur", ütlete Teie, ja rahwas peab usk ma, et siis tema kasu ka suur on. See on küll nagu wülse-jumala rääe tud, aga kas ta ka mitte Teie seisuse kasu seadmine üle rahwa kasu ei ole? On seda tõeste! saab igamees wastama. Teie kirjutate: „Meil, ajalehtede lugejatel, on see õigus ja kohus, see püha õigus ja kohus, lehe toimetajale seda ütelda, kui tema on ühes ehk töises tükis õigest teest kõrwale astunud." See on tõsi! Kui minu ajalehes midagi seisab, mis õige ei ole, kirjutage ja seletage tõisiti. Ma ei ole ühtegi wastust, kui ta wähcgi asjalik oli, tagasi lükanud. Minule ei wõi selle tükis sugugi süüdi anda. Aga mis Teie oma awaliku kirjadega teete, see ei ole mitte enam õiguse ütlemine, see on surma-hoop, see on tuleriida peal ära põletamine. Küsige, keda mõistliku inimest Teie tahate, ka Sakslasi, igamees saab Teile seda otsust andma. Ja mikspärast olete mmule seda surma-h oopi tahtnud anda? Selle küsimise peale olen juba eesseiswält wastanud. Teie ise kostate: „Ma kirjutasin otse sellepärast, et ma sakalast"  ja tema wäljaandjast suuremat lugu pidasin, kui palju muid!" Tõeste, wäga imelik wastus! Mis saaks kohtumees  inimese tapjale ütlema, kui see wastaks: „Ma lõin mehe sellepärast maha, et temast palju lugu pidasin; ega ma tühja tapma ei läinud"! Kas seesugune ütlus kusagil  wabanduseks peaks olla wõima? Teie olete küll ise Riigiwalitsusele palwekirja sisse saatnud, et üht uut ajaleht wälja wõiksite anda, kes ühtlasi kiriklik ja poliitika ajaleht peab olema. Aga enne, kui Teie oma awaliku kaebdustega „Sakalale" surmahoopa hakkasite  andma, oleksite ära pidanud ootama, kas Teie ka tõeste luba saate. Oleks Teil korda läinud, „Sakalat" ära surmata , aga Teie „Mesilane" ei oleks ka wälja tulnud, siis ei oleks Eestlastel ei „Sakalat" ega „Mesilast" enam, mis mitte rahwale rõõmu ei oleks teinud. Waadake, jälle olete oma awaliku kirjaga üksi ainult iseenese ja oma seisuse  kasu peale waadanud! Teie kirjutate: „On Teile tõeks saanud, et Otepää õpetaja Jakob Hurt, Jaani poeg, halbu tegusi on teinud, pange terawa sõnadega „Sakalasse"!" Noh, ma hakkan käsku täitma. Waadake: Mitte minu kirjutus-laua peal ei seisa „wingused tahid", waid waimulik uhkuse wing on Teie enese pähä tõusnud. Teie tunnete ennast nagu weikse paapstikese olewat, ja see tundmine on ka suuremaks osaks süüdlane, et praegune kahetsemise wäärt waidlemine meie rahwa sekka on tulnud. Teie teete ja see on tehtud. Mis Teie arwamiste masta näitab, panete awaliku mände alla. Aga õnneks ei mõju see manne mitte palju, nimelt minu jumes. Teie ehk küsite, kuidas ma seda tõeks mõin teha! Õppige ennast enam tundma! Aia wõiksin kümme asja nimetada, aga ma ei soowi neid awalikult päewa ette kiskuda.  Suusõnal mõin Teile enam meele tuletada. Aga kuidas oli wiimase Aleksandri kooll pääkomitee istumisega lugu? Teie tellite liikmed Tartusse kokku, kus nimelt töiste tähtsa asjade seas ka Aleksandri kooti programmi pärast nõuu oli pidada. Selle tähtsa nõuupidamise pärast sõitsiwad mitmed  liikmed sada ja enam wersta tagant sinna, mis neile kaunis rohkeste kulu tegi. Aga kella wiie ajal alustas tähtjas  nõuupidamine ja kella ajal oli ta juba lõppenud. Mikspärast? Sellepärast, et Teie, koosoleku juhataja, oma lapsi Zirkusse tahtsite wiia. Ja seepärast pidiwad kaugelt kokku tulnud mehed, kellel mõnigi tõsine sõna keele peal kaalus, jälle I'/2 tunni pärast lahkuma, peale selle, kui üle pää kaela mitmed tähtsad asjad ära oliwad teinud, kelle üle protokolligi üles ei wõetud! Niisama mähe lasti wiimase koosoleku protokolli ette lugeda ja alla kirjutada! Paapstikeste sisse mina ei usu ja ei saa ka ilmaski uskuma, ning sellepärast on Teil sula õigus, kui kirjutade: „Et Teie ja minu usk ühte ei sünni, oli mull jo mitu aega selge." Ka omas ajalehes ei saa ma ilmaski usku paapstikeste  sisse edendama. Kui Teie aga paapstikeste usku ja risti usku ühe aru sisse seadma ja rahwa te pakkuma hatale, siis on minu kohus, selle wasta seista. Ristiusust ei ole ma kusagil omas ajalehes kirjutanud, sest see ei ole, nagu ma ütlesin, poliitika lehe asi. Aga paapstikestest olen ma palju kirjutanud ja saan ka edespidi kirjutama, sest et need liig kangeste ilmaliku walitsust taga nöuawad. Mis Teie sellepärast omas kirjas ristiusu nime all nimetade, ei ole muud kui paapstikeste usk. Ja et Teie selle paapstikeste usu eest ristiusu nime all wõitlete, kus mõistuse arutamised ühtegi ei maksa ja ei mõju, sellepärast ei ole Teie arutust hakanud tegema, waid olete mind oma awaliku kirjaga otsekohe  surnuks katsunud lüia. Kõikidest eesseiswaist näitustest paistab selgeste wälja, et Teie kõige wähemalt üksiainult oma seisuse ja tema auu kasu pärast olete wõidelnud ja rahwa kasust ühtegi ei ole hoolinud. Weel selgemaks saab see asi, kui neid tunnistusi tähele hakkame panema, mis Teie minu ajalehe seest wälja olete wõtnud ja oma wale kaebduste tõendamiseks wõeriti pööranud. „Otsus peab asjast enesest tulema", ütlete Teie õigeste. Wõtame Teie tunnistuse tükid käsile. Kõige esimene tükk, mis Teie omale tunnistuseks ette toote, on sõnad lisalehe 4 seest, kus ma „körditohtritest"  ja „waga lammastest" räägin. Ma näitan, kuidas kahelt poolt selle wasta seistakse, et rahwas koolides looduse õpetust õpib. Ühel pool on need targad, kes maal tohtri ametit pidawad ja kui ka mitte igal korral ebausu kombetega  haigeid parandada ei taha, siis ometi kõiksugu rohtudega,  mis sagedaste terwise rikkujad. Seesugust olen ma „körditohtriteks" nimetanud. Töiselt poolt seistakse aga ka sellepärast looduse õpetuse wasta, et rahwas „waga lammasteks"  jääks, ja nende liiki lähemad nimelt mitmed koolide  juhatajad. Et aga need koolide juhatajad ka kirikõpetajad  on, sellepärast ütlete Teie: „See on usuõpetuse, tema kuulutajate ja kiriku wagaduse pilkamine, teutamine." Tõeste, selle üteluse üle wõiks naerda, kui ta mitte liig wõeriti arutamine ei oleks. Minu arwates on see kirikule ja usule auuks, kui tema liikmed wagad inimesed on, aga mitte wagad lambad. Et mina aga selle wasta wõitlen, inimesi waga lammasteks teha, seda nimetade Teie kiriku müüride lõhkumiseks ja heidate mind selle eest awaliku mände alla. On see rahwa, ehk on see weel kiriku eest wõitlemine! See on enam kui kõige pimedama paapstikeste pimeduse eest wõitlema! Sarnane on töine tunnistuse tükk. Kalja Pärt on lisalehes l> seda sõna „piiblisalmide orjus" pruukinud ja sellest arutade Teie: „Ärge alandage üleüldse ja tujunäulise  torkamisega seda õpetusmaterjaali, mis ommeti kõige ülem ja äratawam on südame harimiseks." Seda ma meel ei ole kuulnud ka wist keegi muu lugeja, et piibli salmid siis kõige Ülem ja äratawam õpetuse materjaal on, kui neid nii õpetatakse, et õppimine „orjus" on! Piibli salmide mõistliku tarwitamist õpetamise juures ei ole keegi ja ei wõi ka keegi pahaks panna. Mina ise olen ka oma „kooli lugemise raamatusse" rohkeste piibli salmist üles wõtnud. Üksi seda lugu tuleb laita, kus lapsi 30 künni 50 salmi nädalas sunnitakse pähä õppima. Wiimasel 100 l ei wõi arusaamisest ega südame harimisest juttugi olla, ja seesuguse olekule olen ma walu tahtnud anda. Et lugu nii on, näeb iga laps ära, kes minu ajaleht on lugenud, ja Teie tõeste ka. Et Teie aga nüüd neid asju oma kaebduse  tunnistuseks püüate wäänata, sellega näitate, kui wähe kaebduseks asja on olnud ja Teid oopis töised asjad selle awaliku kaebdusele sundisiwad.