tea isegi, kmda mul see tuju tüli, et tahtsin kord ometi Meel Mlinna linna ja siis ühtlasi ka oma wana sõbru naha saada ja et kodu ka pakkilist tööd Leha ei olnud ja heina aeaks weel aega oli ja w'a Truta ka nägin heas terwises olewad, ei olnud siis suuremad, kui aga leiwK kanikas ja karbiga räime kotti ja pastlad ning kappukad wöö alla, sest palja jalu on kergem astuda ja olingi minemas. Ma ei tea, kas ses mo kasuks woi kahjuks oli; olga nüüd, mis ta oli, aga ma sain ometi näha, mis ma elu äegas ei ole näinud, ega saa ka nägema. Kui ma pitkast tee käigist puru wäsind kolme pääwase astumise peale Talinnasse oma mana sõbra juure jõudsin, Walmistas ta ennast parajate, teisel homikul pea linna minema. Noh, mis nüüd teha, mõtlesin ma, mis ma see aeg kodu naeste seas üksi teen. Teise homiko olime jälle kõik äegsasts  ülewelja jõime siis ka üsna linna moodi kohwi, mis mu! kül nattuke wöeras, aga siiski mekkis see wäga hea. Omalt maalt. Pezmttst» Õ nnetu surm. Et surema peame, on meil kõigil tääda, aga missugust surma peame surema, ehk kuida oma elu löppetama,  on kõikide silmade eest warjul. Üks sureb seda teine teist surma, aga kõige kurrvem ja haledam on, üks õnnetu surm, aga ometige  oleme meie kõik nii juhmid, et meie ühe Õnnetuma surma eest ei mõista hoida. Õnnetus,  kellest täna sõnumid toome, on Ulus sündinud, kellest meie aga ei tea selgeste kõ- waid nii palju, kui kuulnud oleme, on Ulu mõisa koerde poisi hobune hüppama ja kargama hakkanud ja sääl juures ühe taluperemehe  s 2 aastast poega surnuks löönud. See õnnetus olnud teisipääwal 23. Detsembril.  Et pois surnud, on tõeste tõsi, olime ise pühapaäwal 28. Detsembril, kui teda maeti ta haua peal, aga kuida hobuse löömine olnud,  see on meil aga teiste juttu peale kätte tulnud. Waene poisike on omast elu waewast lahti, aga kui kurwad wanemate jöulu pühad olid, seda wõib aga fee öiete aratunda, kes ise lsste isa ja ema on. Paar paäwa enne seda, olid teise poja kroonu teenistuse saatnud, see pärast siis ka kurwastus kahe kordne, kaks last korraga majast kadunud; eks pea sääl silmad wet tilkuma ja südamest rasked  õhkamised ülestöusma! Jumal trõõstjgs neid! Reast. Suur külaline. Wolmarist kirjutakse  Tartu uue saksa seitungi läbi, et Preisi prints Karl 28. Detsembril senna jahi peale odetakse. Ria seitung ütleb sääl ühe weikese eksituse sees olewad, see ei pea mitte prints Karl, waid kuida tema kuulnud, prints Pridrik Karl olema, keda Detsembri kuu wimaste päiwe sees Wolmarshowi mõisa odetakse, kus üks põdra jaht peab peetud saama. Ka olla sest juttu, et prints ühe wöera nime nl tahta tulla, ega ennast koguniste mitte tääda anda. Tartust. Tulekahju. Säält kirjutakse 18. Detsembril: 18 gradi külmaga, kautawad ka kellad oma paris healt ja lähwad tumedamaks,  see lugu olnud ka säälatse tulekellaga. Nimetud pääwal homiko kello 9, kuulutanud tule kel, et tuli Mülleri majas lahti olla; üks wahesein läinutz üleliiga küttetud ahjust põlema,  mis aga tulekustutajad marsi olla ärakustutanud.  Aga paljo kurwem lugu oli selle põlema läinud seina kohtas lae peal, meikeses toakeses, kus wiis inimest sees elasid, üks mees oma naese ja 12 aastase tütre ning kahe kosti peal olema poisiga. Sest maga liaste küttetud  ja wara kinni pandud ahjust, on üks osa mingu laest läbi ülema toakese sisse tunginud  ja kõik need miis inimest magama uinutanud.  Kui mitte tulekustutamise juures poleks leitud tarwis olewad, ülemast toakesest, wet pritsida, siis oleksid nad ka kõik igaweste magama jäänud; aga nii pea, kui tulekustutajad  neid oli säält leidnud, saanud neile nii kohe arstliku abi muretsetud, mis ka marsi sääl olnud, sest ega Tartus neist puudu ei ole. Pitkema möllamise peale, on esmalt mees ja siis tema tüttar elu märki enesest andnud ja lootus, neid elusse saada, aga siis kus kirjutaja  neid ridasid kirjutanud, on mehe naene ja üks neist kosti poistest ales raskes uimastuses  olnud, kes kellegist ei ole täädnud ja sest teisest kosti poisist ei arwata enam asja saa- 19