Sakala 17. Wiliandis. 1«s! Juunikuu pSewal 1878. I. aastakäik. üks poliitika, kirjanduse ja Mutöö ajaleht Wastutaja toimendaja ja wSljaandja C. R. Jakobson. Rahwas ja elajakaitsmise seltsid. õärelseisaw kiri on meile maalt selle palwega kätte saadetud, et temale omas lehes ruumi annaksime. Ehk küll sest asjast ise ka jo oleme kirjutanud, siiski arwame, et ka järelseiswat kirja awaldada wõime. Tema tunnistab, kuidas  ka rahwa seas mõtted „elaja kaitsmiste seltside" kohta õige märki oskawad. Paremaid elaja kaitsmise seltsa, kui meie põllumeeste seltsid on, meil ei wõi olla, ja meie rõõmustame  ennast, et rahwa seas seda ka ära on tuntud. Saadetud kiri on nõnda: „Eesti Postimees" annab omas 18. numris teada, et ka Läti rahwa seas siin ja seal nõuuks olla wõetud, loomade  kaitsmise seltsa asutada, teab aga ühtlasi ka kuulutada, et see mõnele wäga wastu meelt olla. Missuguse põhjuse  peal wõib ja tohib auustatud lehe kirjutaja meid, oma rahwast, nii wäga tooreks ja loomu poolest nii wäga anutaks  tunnistada, kelle hulgas mõned (wistist üks jagu wõi hulk, sest ega ühe, kahe ega kolme pärast niisugustes asjades  pasunat puhuma ei hakata) loomade wasta olemast inimlikult  olemisest ennast pahandawad ja see järele siis nende piinamisest ja waewamisest jälle rõõmustawad? Beduiinlastki ja Araablast omas Aasiamaa iluta ja hariduse wõimuta liiwa kõrbes, keda siin „ pimedaks paganaks" peetakse, kuulutatakse oma looma wasta halastajaks, heldeks ja üsna ime armastajaks, aga Eestlane ilusas „haritud Euroopas" peab heaks wõtma, kui teda kõige ilma ees nii püsti põrgulikuks  kuulutatakse, et tal oma loomaga parajalgi wiisil inimlikult ümber käimine wäga wasta meelt on. See kuulutus on walus kuulda ja seda walusam weel, mida walem ta on, mida enam ta omas igale poole kaugele ulatamises  ühes awalikus rahwa enese lehes maksta wõib. Iga aja-leht auustab ikka oma rahwast, püüab tema auu ülendada ja tema õigust enamdada, aga õnnetu Eestirahwas on oma Postimehele teotamiseks ja laimamiseks otsegu ära müütud. Peaks ta ometi ükskord meie, oma rahwa peale mõtlema hakkama, et mitte enam üle liig musta prilli läbi ikka meie peale ei waataks, mis all meie tema silmis nii wäga „pesematad, tuimad, totrad, ogarad auutundmatad,  püstijalul magajad, musta koti pääs kandjad" j. n. e. j. n. e. wälja paistame, kellele muud „mõnusaks rohuks" ega ei olla, kui aga ihu nuhtlus, tema „armas kase urwa plaaster, püksi wärwli aluse punaseks wärwimine, kingu otsa kirjuks tegemine" j. n. e., nagu ta seda tihti oma lehtedega ikka ilma ette kannab, kust see siis töiste seitungide läbi ikka weel laiemale lähäb. Mis peatakse  meist kaugemais ja kõrgemais kohtades arwatama, kui ka meie oma liha ja weri, meie elu korra kergitajad endist ihu nuhtlust meile jälle tagasi soowiwad? Pealegi ei wõi jo ihu nuhtlus mai kepi walitsus ühtegi rahwast auusaks ega inimlikuks teha, küll aga teeb ta alatuks, auutuks, hoolmataks,  sala tigedaks j. n. e., kus enam loomale ega ka ühelegi  muule, kellest woli üle ulatab, palju armu ega õiguse andmist ei ole. See on igal ühel, kes mitte awalik juhm ' ei ole, selgem kui selge. Nõnda soowib siis iga „kase uriva plaastri" kiitja oma rahwale ei mitte üksi rasket teotust ja laimamist, waid ühtlasi ka weel raskemat langemist. Selle pärast palun siis wäga, et Teie, auustatud Sakala wäljaandja,  seda kirja oma lehesse wastu wõtaksite, ehk aitaks ta ometi natukegi. Inimesed meie jo ikka ka oleme, oma loomu poolest sugugi ka mitte alatumemad ega auutumemad, kui üks ehk töine meie.ümber olewaist naabri rahwastest. Seepärast on siis ühe, niisuguse auu ala lükkamine meile wäga walus, kus meid maailma ees weel madalamaks ja auutumemaks tunnistatakse, kui meie loomasi, kellest meie töö jõudu ja põllu rammu, piima, wõid, liha ja raswa saame, sest nende ihu nuhtlust soowitakse seal lehes ikka wähendada, meile waestele, wiletsatele aga suurendada! Aga sell wiisil ei wõiks ka nende lugu sugugi mitte paraneda, waid peaks weel palju pahemaks minema, pangu kaitsmise seltsid, minu pärast kas wai iga ühele, kellel loomadega ümberkäimist on, waht wemlaga järele. Mis see aitab, kui mõni hoolimata wai joonud pääga looma piinaja trahwitud saab, silmapilk on ta jo kõige loomaga trahwija silma eest kadunud ja nüüd alles wans ruun weel tunneb, kui wäga suureks waewamise ja wemla wõlgnikuks kaitsjad tedä oma trahwimisega on teinud. Kaua aega peab ta waene loom seda wõlga oma nahaga ja kehaga maksma ja nõnda trahwitud looma tasumise  jänu kustutama, mis ilma trahwimata kõik sündimata oleks jäänud. Mis on siis nüüd seesuguse „kaitsmise" wili? Üks on palju suuremaks piinamise ja koormamise põhjandajaks,  töine jälle palju suuremaks piinamise ja koormamise kannatajaks tehtud. Kui aga tõeste loomadega ümberkäimist  inimlikumaks tahetakse toimendada, mis jo wäga soowida oleks, siis püütagu kõige pealt inimest inimlikumaks toimendada, aga mitte koguni auutuks ega hoolimataks mõnitada. Kaitsetagu, hoietagu ja kaswatatagu esiteks teda, kaitsetagu, hoietagu ja kaswatatagu teda auusa meele ja puhta mõistuse püha seaduse järele, küllap ta siis ilma sundimatagi auus, õige ja inimlik on; ta mõistab seda olla ja ta tahab seda olla, nii heastl looma, kui ka oma sugu wasta. See on ainuke tee, mis peal igapidine ja üleüldine,  tõsine ja wärwimata auusus wõib üleneda. Nuhtlus aga ei wõi iial seda teha, ega ka miski sugust kestwat head sünnitada. Kaitsmise seltsid peaksiwad siis kõige pealt ise oma kaitse plaanist parandama, iseenesid oma eksind tahtmiste  ja kasuta kaitse wiiside wasta kaitsma hakkama, muidu tõmbawad naad rahwa tähelepanemise tähtjama tarwituste pealt üsna Jumala ilmasjanda eneste peale ja wõiwad ka mõnes edendamist tarwitawas kohas tagasi kaitsmise seltsideks  olla. —vv. Poliitika ringwaatus. " Jällegi käib kole sõnum läbi maailma, kes praegu kõik töised äDadWrwalelükkab: Kui Keiserlik Majesteet  Saksamaa keiser 2. Juunil (21. Mail) parajuste  peale lõunat kella kolme ajal läbi „ Pärna puiistiku"  uulitsa sõitis, lasti teda ühe maja töise korra aknast kaks korda püssiga ja nimelt haaweldega, nii et 30 haawli tera keisri käte, pale, pää ja selja sisse on tunginud. Aga Jumalale tänu, ehk küll haawad walusad on, siiski ei ole ükski haaw nii, et temast surma on karta. Mõrtsuk on Karl Eduard Nobiling ja on 10. Aprillil 1848 Kollnos, Birnbaumi juures sündinud, elab jo 2 aastat Berliinis ja Jaanuari kuust saani selle korteris, kust ta keisrit laskis. Wangiwõtmise  juures haawas ta iseennast raskeste. Nobiling  tunnistab oma tegu, aga ei ütle mitte, mikspä- rast ta keisrit lasknud. Waewals on inimesed Hödeli  hirmsa teu järele jälle lahkemalt hingama hakanud,  seal paneb nüüd see töine mõrtsuka töö jälle iga auusa inimese were ehmatusest seisma. Aga ehk küll see töine mõrtsuk parem kütt oli, siiski on Jumala armuline käsi oma falwitut meest uueste kaitsnud. Aga üks hirmus seltskond wõib see küll olla, kes seesugust  wana auusat walitsejat, nagu Saksamaa keiser on, nii jõledaste taga wõiwad kiusata, seda keisrit, keda terwe Saksamaa kui oma ühendajat kõigest meelest  auustab. Et seesuguse hirmsa teo juur tõeste Saksarahwa enese seas idanema hakanud ja Saksa oma maa sees kaswab, seda meie sugugi ei wõi uskuda. Meie arwame, et nende hirmsa tegude taga üks wõeras  wägew, aga sala partei seisab, kes sellest õnne tunnewad, kui kõik mässus on ja kõik hea kord ja olek otsa lõppenud. Ehk teeb Jumal edespidi ka need salamad asjad ilmsiks! Kõige tähtjam juhtumine poliitikas on praegu Berliinis peetaw kongress, kelle liikmed 1./13. Juunil kokku on astunud. Need liikmed on nimelt: Saksamaa wolinikud würst Bismark, minister von Bülow, würst von Hohenlohe - Schillingshausen ja 7 töist; Wenemaalt würst Gortshakow, grahw Shuwalow,  paron dOubril ja 6 töist; Austriast grahw Andrassy,  grahw Karolyi, paron von Haymerle ja 7 töist; Inglismaalt Lord Beaconssield, markii of Salisbury,  Lord Odo Russel ja 14 töist; Prantsusemaalt minister Waddington, grahw St. Vallier ja 8 töist; Jtaaliamaalt grahw Corti, grahw de Launay ja 4 töist; Türgimaalt Aleksander Karatheodory - Pashaa, Sadoullah Bei, Mehemed Ali Pashaa ja 5 töist. Mis põhja peale Wene- ja Inglismaa walitsused ennast  nii kaugele ühendanud, et see kongress tõeste kokku wõis astuda, seda ei ole weel mitte teada, ning palja arwamistega, mis ühes ehk töises ajalehes leiame, ei maksa meil, neid üles arutades, aega wiita, ega nendega oma kasinat ruumi täita. Ehk küll üleüldised  rahulootused ikka weel wäga weiksed on, siiski tahame  loota, et kui ka mõnes kohas sõda peaks tõusma, ta enam mitte nii laialiseks ei saa minema, nagu wiimasel ajal karta oli. Nüüd saawad asjad wist pea iga pidi ka nii kaugele selguma, et praegune kahewaheline  olek kord ommeti otsa lõpeb, mis ka jo suur kasu on. Emb kumba, kas sõda ehk rahu, aga mitte seesugust kardetawat olekut, kus keegi ei tea, mis saab, kus kõik auus töö ja auusad püüdmised seisawad  ja kus üksi pimeduse jüngrid ja segaste olekute armastajad kasu leiawad. Et Eüroopa kongressi praegu Berliinis ära peetakse,  sellest Sakslastel mitte suurt rõemutundmist  ei ole. Neil on nüüdsel ajal oma enese seestpidiste  asjadega nn palju tegemist ja lained woolawad  nende oma kodumaa juhtumistes nii kõrgeste, et wäga kergoste ära on mõista, mikspärast nad soowiwad,  et see kongress rahwa tähele. panemist mitte praegu enese peale ei tõmbaks. Sest nii palju on nüüd jo selgeks saanud, et Hödel ja Nobiling mitte üksikult seiswad hullustajad ei ole, waid et üks terwe põrglaste selts ennast kõige hirmsama tegude peale on ühendanud, kes kõik maailma praegust korda ümber