medani usuliste pärismaa pidajatele kirjutada, kus fees neile see õigus antakse, et kui keegi nende käest midagit maksu nõuab, n'ad neile seda ei pruugi maksa ja nimelt seista saal sees: ..Meie püha õigus ei sa iial üht seesugust  wägiwaldust lubama". Ja needsammad sõnad tulla kolm korda selle kirja sees ette. Seda kirja tahta nemad parlamenti läbi riigiwalitsuse  kätte anda. Kohtud, kes seda kõik wäga hästi teadsiwad, et lugu nenda olnud, ei ole midagit teinud, et seda ei oleks sündinud.  Tõeste ei mõtle ükski Muhamedaanlane  selle peale, mässamist waigistada, waid palju enam soowib ta, et see ikka suuremaks  peab minema ja wägiwaldus oma lõikust  pidama. Kristlaste elulugust kirjutakse politika  sõnumite tooja läbi: Sest saadik, kui see kõla wälja tuli, et Servini walitsus Türgi walitsusega rahu teinud ja würst Milan jälle, n'agu ennegi, sultani walitsuse al, on wana Serbini Muhamedaanlased endid ülewäga rõõmustanud  ning nii uhkeks ja toredaks läinud et sellel enam ei otsa ega aru 'pole. Kõige Kristlaste, aga iseäranis Serbiinlaste peale waatawad nad kõige suurema pölgdusega ja lubawad enestele ka seda meelewalda, et ka teed kardetawaks teewad. Prishtinas, sääl uudes pealinnas, on rööwimised, riisumised ja mõrtsuka  tööd igapäised asjad; mitte üks öö ei lähä mööda, kus mitte üks ehk teine Kristlane pole puhtaks riisutud ehk koguni äratappetud. Kartus on sääl nii suur, et ükski kodanik ei julge öö aeal omast majast wäljaminna; aga ka süda päewa aeal tulewad hirmsaid tegusid ette, mis ihu karwad püsti ajawad. Prisrenis  olewad konsulid, olla, sest et Prishtinas neid meel ei ole, senna sõitnud ja oma silmaga näinud, kui waene Kristlaste elu sääl on. Kõhtudele on ka selle üle kaebatud, aga need on kui surnud sambad, kes midagit ei tee; kõik jäeb paraku nendasammuti. Palju pahem on meel lugu J pekis, ses wanas elupõlises Serbini linnas. Sääl on üks wäga kena kirik, mis Serbini rahwa kuluga,  mis wäljaspool türgi piiri elab, on ehitatud.  See kena kirik on juba mõnda nädalat  kinni, sest et kardawad Türklasi eneste kallale  tulewad, kui kirikusse lähwad. Rahwa käes oli jut jooksmas, et Muhamedaanlased olla nõuks wötnud Riza Effendi juhatuse al seda tööd ettewötta ja nende peale minna, kes on julgenud kirikusse minnad Kartus selle rahwa eest, on saal nii suur, et nad ka omad koolid seisma jätnud, sest et ei julge lapsi enam kooli saata. Sest oleks weel palju kõneleda,  aga et ruum käest otsas, seepärast peame siis löppetama. Wiladelwiast. Päris rõngedest. Ükski tõbi ei ole nii murdaja, kui röuge tõbi, kus ta hakkab saal teeb ta hirmsal kombel tööd, ja seda selgendab meile ka alamal sündinud  lugu. Ühes wäikeses linnas, nimega Gembik, kus umbes 7W inimest sees elamas, on päris rõuged wälja hilmunud ja oma murdmise  tööd peale hakkanud; ta panna päewas läbiseite ?8V inimest magama. See ei ole siis kül mitte wäikene asi, 18l) päewas ja pealegi  weel suureks õnnetuseks, ei olla sääl mitte üht tohtert, kes neil hädas abiks oleks, ometige  katsuda Manitoba kuberneer neile üht senna saata; sesamma haigus mullata ka loode pool Wennipeg jarwe. Jndianlased, kes Thunderi kindluses, olla ka seda tõbe saanud ja sadade kaupa on nende seast langenud. Kiriku-sönumed. Perno Eliisabethi-kirik. Ristitud: Johann Carl Meybaum. Älexander Kangur.  Georg Eduard Raudsepp.  Elisabeth  Oldermann. Heinrich Hans Eduard Jürwetson. Emilie Weltmann.  Surnud:  Jaan Tillart, 18 aastat wana. Älexander William Eschtamm, Vs aastat wana. Mahakuulutud: Jaak Rubel ja Liso Kumm. Ettewöetud „Landeseni mälestuse asutuseks" on andnud: proua B. Il rbl., proua J. ja proua K. 40 rubla. Edespidisid  andid wöttab wasto Bergwitz. 126 Wastaja Redaktor: C. F. Lorenzfonn. Sensuri poolest lubatud. Rigas, 4. Aprilil 1877.