Nimelt on tänawu 35 hobust seal ära müüdud, kelle eest 8 tuhat üks sada ja mõni rubla sisse tuli. Wõru linnast. Wõru linnas on tänawu, nagu kuulutud: 18. künni 20. Juunil koduloomade  ja käsitöö näitus olnud. See näitus oli aga tänawu palju waesem kui mullu aasta. Ka ei ole teda nii palju weiksid põllumehi waatamas käinud, nagu loodeti, mis wüga kahetseda tuleb. Auuhindasi on saanud: 1) Hobuste eest: Mihkel Waiso Waimlast  4 aastase täku eest wask auuraha; mölder Kroon Koorastest oma mära, Carl Löwen-Waimla täku ja von Bergmann ka täku eest kiituse kirjad; Karel Mikail Karolast oma mära ja Kusta Jlwes Otepääst oma täku eest igaüks 12 rubla. 2) Weiste eest: von Samson-Urwastu wask auuraha oma Shothorni pulli eest; von zur Mühlen oma Ida-Friisi pulli, von Samsön-Urwastu ama segawerd Angleri lehma, ja Carl Löwen-Waimla oma mullika eest kiituse kirjad. 3) Käsitööde ja muu asjade eest saiwäd seltsi kiituse kirju: Chr. Krogh wõi eest, Johannson Wörus napsi eest, v. Schwabs ka napsi eest, preili Baroniuse tütarlaste  käsi töö kool Tartust, nimelt selle kooli õppijad  A. Reinberg ja A. Murring naisterahwa käsitöö eesi, Põlwe kihelkonna tütarlaste kool pesu õmbluse eest, v. Bergmann õlle eest. Peale selle saimad vaha: Marie Thalberg koutuse tööde eest 3 rubla, üks talupoeg  Salatsist, puulusikate eest 2 rubla ja kangur P. Peterson kangaste eest 1 rubla. Wõrumaalt. Kan ep i k i helko nna st on meile selle pealkirja all: Kuidas Eesti teenija rahwas ka maal Aleksandri kooli püüab ehitada järel seisaw kiri kätte saadetud: „ Umbes kolm wersta K. kirikust kaugel E. mõisas wõtsiwad mitmed noored mehed mõisa teenrite hulgas nõuuks, Aleksandri kooli kasuks näite mängimist õppida, et sellel kombel  koolile raha katsuda teenida. Muidugi teada, pidi see omast ajast ja prii tundidel sündima. Sagedaste ei saanud uued õppijad und silma, kus töised rahulikult  päewa tööst puhkasiwad. Ja kui wiimaks proowi-mängimisega  nii kaugel arwasiwad olewat, et näite põrandale ette julgesiwad astuda, seal palusiwad nad oma lahket noortherrat, ja saiwad ka tema poolt luba, rahwa ees mängida. Nüüd wiiliti ja õeruti ning poleeriti meel wäsimata edasi, aga oh häda ja õnnetust! wanematest „Sakstest" tõusis suur pahandaw keetmine sa ähwardamine. Ka pidada niisuguste püüdmistega  inimesi nlõisa-teenistusele kölbmataks, see on ära tõugatawakS arwatama. Oh sa heldekene! kuidas oli nüüd rõõmu-karikasse äkitselt sappi walatud. Aga kõik hirm tulewiku kohta, kui ka õppimise waew ja kulud ei näidanud meie tuliste töölistele meel mitte nii suurt kurwastust tegemat, kui see et nad waesed Aleksandri kooli heaks enam midagi ei wõinud teha, ehk küll nende kaugemale nägija silm Eestirahwa üleüldiseks  kasuks kooli edenemist wäga soowis, teades, et see kool suuremat õpetust loomulikul teel ilma meele ja keele maha rõhumiseta ja odawalt saab andma, kui seda linna koolides seie ajani wõimalik oli. Waesed teenijad oliwad tõeste ära ehmatanud kui aru saiwad, kuidas töise sugu rahwa kadedus iga haritud rahwa pruuki siin ei lubanud täita. Oigamine  taewa poole oli suur, et Jumal seesuguste kooli lõpetajate silmad lahti teeks ja nemad äratunneksiwad,  missugune otsata pahandus seesugusest kooli wihkamisest  tõuseb. Sest rahwa loomulik tahtmine saab Jumala ja Keisri Herra abiga ommeti sündima, astuku  seal waenlasi wasta, nii palju kui tahes. Selle peale lootis ka meie weikene hulk Aleksandrikooli sõpru. Esimene ähwardus oli neid küll kui wälgu hoobiga lõõnud; aga pea tärkas uus lootus ja silmad särasiwad  rõõmu pärast. Wersta kümme kaugemal teadsiwad  meie kurwastatud noored mehed üht rahwa armastajat  ja rahwast armastatud herrat elawät; seal lootsiwad oma nõuuga edasi astuda wõiwat. Sest selle herra isa oli, kui kiriku wõõrmündri herra, mõne aasta eest Aleksandri koolile 25 rubla otse rahwakogu  ees kinkinud, ja seal samas seda korjamise raamatut  ka töiste mõisnikutele ette pannud, kust ka andeid  wistist kokku oleks tulnud, kui mitte kirikõpetaja mõjuw sõna neid sell korral töiste mõtetele ei oleks jõudnud pöörata. Mõlematest praegu nimetatud herradest  teati palju lahket ja auusat osawõtmist rahwa kohta kõnelda, ning see kinnitas ja andis lootust. See lootus ei olnnd ka ilma asjata. Jaanipäewal, see on 24. Juunil, peeti näitemäng, „Kiwilinad ehk wangitornist taewa," P. mõisas lahkes ruumis ära. Pasunaid ja pillist mängiti ja nelja healega laulu lauldi waheajal. Mõisa härra ise istus kesk rahwa seas. Pitkemal wahe-ajal, kui wälja lahutama mindi, oli ka herra rahwa seas ja rääkis lahkelt nagu wendadega,  nii et ka minul keelepaelad lahti peasesiwad. Herra aga soowis, et seesugune töõ esimeseks ei jääks ja mängijad rahwa kasuks waewa näha ära ei laasiks; ka olla keetmata, seesugust ja sarnatseid tallitusi, mis auusaste rahwa kasuks tehakse, pidada. Ka iga wõeras, kes siin seda mõisniku räägitud kombel rahwa seas nägi ja tema juttu kuulis, pidi tema kõnedest ja olemisest pea ära tundma, et ta waimurikkal wõeralmaal,  kus ta studeerinud ja reisinud oli, meie kodumaa  weikese mõeduga mõetmist kuhalt ära oli unustanud. Kui rahwas oma imekspanemist tema lahke olemise üle nii noorte kui wanade wasta awaldas,  siis naeris ta ja ütles: Mina tunnen ennegi kaks nimetamise wäärt seadust: kõik head ühel pool, kõik kurjad töisel pool." Minul tuli siin Soomemaa  meele ja maa aimasin seda õnnetundmist, mis meie wendade Soomlaste juures elab, kus ülemad ja alamad ühes isamaa püüdmises oma elu mõistawad kaunistada. XMa' mõtlesin: mikspärast on meie maal nii palju üksikpoolikut püüdmist, nii palju rahwauseliku  waenlust! Mikspärast on meie tarkadel ja wägewatel  nii wähe kaastundmist selle rahwause wasta, keda seiemaale ikka maha rõhuti, aga kes ennast siiski auususe sisse jõuab tõsta ja sõbruses soowiks elada, kui teda wihale ei kihutada. Natukene enam kaastundmist,  natukene enam õiguste ühesugust kaalu ja wihawaen on kadunud! Loodame seda enam tulewikust!  Nii mõtlesin ma ja ka kokku tulnud rahwa  meeles nähti sarnatseid mõtteid liikuwat, sest korraga  hüüdis ja laulis rahwas waimustawalt: „ Elagu Nikolai von Roth ja tema sugukond!" Ilus pidu lõppis sellega, et priiust meele tuletades, kust meile kindel waimuharidus tärkama hakanud, wägew rahwa heal meie armulise Keisri Herra auuks kolm korda hurraa! hüüdis." M. Mitt. Wõeralt maalt. Berliinist. Würft Gortshakow pidas 4.^16. W" aastast sündimise päewa, kuhu temale igalt poolt onne sööwitusi kõM'Äi, ka Saksamaa  keisri ja keiserina poolt. Hommiku mängis Krenadeeri rügemendi muusiku koor tema maja ees, kus temale würst Bismark ja kõikide riikide saadikud õnne käisiwad soowimas. Würsti tuba oli täis kõige ilusamaid lillikimpusi, kellest kõige toredamad need oliwad, mis temale Saksamaa Keiseriina ja Lord Russeli proua oli saatnud. Würst Gortshakow on 4./16. Juulil 1798 aastal sündinud ja on ühe kõige wanema Wene mõisniku-sou liige, kes oma eeswanemaid  künni Ruurikuni tunnewad, kelle seas ka Püha Wladiimir, Jaroslaw Suur ja Püha Michael Tsherniigowits  on. Tema on omas noores põlwes Euroopa  mitme suure-riigi juures Wene saadik olnud, nagu nimelt Inglismaal, Austrias, Itaalias ja Saksamaal.  Aastal 1856, paar päewa peale Pariisi rahu lepingut, tegi teda Keiser Aleksander Wenemaa wäliste asjade toimetajaks ministriks, kust ajast saani ta suure osawusega Wenemaa poliitikat on juhtinud. Oma sündimise päewal sõitis würst Gortshakow Berliinist  wälja ja jõudis terwisega Peeterburgi linna tagasi. Mis mõned kongressi saadikud Berlinis raha MAüd, ei ole sugugi nalja-asi. wäärt on Lord Salisbury  rehnung kes neli nädalat „Kaiserhofi" wõeraste majas elas ja kus ta oma abiliste ja kirjutajatega, kelle arw ühte kokku 50 oli, 62 tuba tarwitas. Tema ülespidamise rehnung oli 40,000 markka, see on päewas  1120 markka (umbes 500 rubla). Lord Beaconssieldil  oli ka suur hulk tubasi oma päralt ja tema wõeraste maja rehnung nelja nädala eest ei olnud sugugi wähem, kui 28,000 markka. Ära minnes laskis ta weel wõerastemaja teenritele 1000 markka jootraha ära jagada. Aga mitte üksi kongressi saadikute  taskud ei saanud Berliinis sell mõedul kergemaks,  waid suurte ajalehtede kulud oliwad ka kaunis suured, kellel igal ühel omad kirjamehed Berliinis oliwad,  kust nad tellegrahwi teel omad sõnumed koju saatsiwad. Nii on Inglismaa ajalehe „Timesi" saadiku  ülespidamine Berliinis 18,000 pranki (umbes 4500 rubla) maksnud, kust temal 9000 marka tellegrammide  saatmise eest ära kulas. Seie 18,000 prangi sekka ei ole aga mitte tema palk arwatud. Keisri mõrtsuka Hödeli' üle on nüüd kohus ka oma otsuse ära teinud ja on teda surma nuhtluse alla mõistnud. Kuidas töö nõnda palk. Poola-maalt. Kawal preester. Lubliini kubermangust  kirjutatakse „ Golosile: " Ühes üksikus külas elas mana katolügi preester, keda rahwa suus rikkaks kiideti. Ühel öösel tungis mitu meest preestri tuppa, kes tema käest ähwardades raha pärisiwad. Mõrtsukad ütlesiwad, et nad sugugi ei karta, teda surmata, sest nende nõu olla sõtta minna, kus nad paganate wasta wõideldes kõik omad patud andeks saada. „Wõi nii, teie tahate sõtta minna," ütles paater, „see on töine lugu! Seal ei taha ma teile mitte üksi raha anda, maid tahan teid ka püha meega õnnistada, et teie hea ette waatmine õnneks läheks Haid sõnu rääkides tõi ta 800 rubla ja andis selle summa rööwlite kütte; siis tõi ta püha mett, riputas seda meeste peale ja saatis õnnistuse sõnadega minema. Rööwlid oliwad rõõmsad et nii kergel kombel minema saimad ja ei rutanud ka sugugi, sest mis neil enam karta oli. Paater läks aga kirikusse ja pani tornikella  kõlama. Kui terme küla kokku oli jooksnud, rääkis ta oma lugu ja et ta püha mee asemel mõrtsukatele  tinti peale oli riputanud, kust neid kohe ära saaks tuntama. Rahwas läks nüüd mõrtsukaid taga ajama, tundis nad tindi plekkidest näo ja riiete peal ära, wõttis nad kinni ja preester sai oma raha jälle kätte. Türgimaalt. Tessaaliamaal on Türklased jätte paljükülasi põlema pistnud ja kõik põllu saagid nurja ajanud. Üks sõnum 10. Juulist räägib üksi 30 külast, kus ka lapsed ühes ära on põlenud. Arwatakse,  et riigivalitsuse ametnikud ise need külad põlema on pistnud. Sell kombel tahta nemad maad sundida, künni kõik wait ja surnud on ja keegi enam Türgi walitsuse wasta mässata ei saa. Wene sõawäe tohtrid on ühe kutsekirja San Stefanost Wene ajalehtede kätte saatnud, kus nad andeid ühe mälestuse samba heaks paluwad, keda sõas langenud tohtrite mälestuseks Tirnowa linnas (Bulgaaria  maal) üles tahetakse seada. Nende langenud ehk külgehakkawa haiguste kätte surnud tohtrite arw on jo peale 80, ning nimetatud auusamba peale saab igaühe nimi üles pandud, nagu ka koha nimi, kuhu teda maha maeti. Auus see, kes oma auusaid surnuid  auustamisega mälestab! MMMMM,. on praegu 3,000,000 (kolm miljoni kuussada tuhat) meest sõawäge,  kellest 480,000 meest maa-wäge ja 50,000 meest mere-wäge teenistuses on. Igal silmapilgul wõib Prantsuse maa 1,180,000 mehega sõtta wälja minna, kus temale weel 300,000 õpitud soldatid tagawaraks  jääks, ja maa seestpidiseks kaitsmiseks 700,000 meest. Persiashahh on oma rahakotti Euroopas tubliste pidanud tühjendama. Tema wõerastemaja rehnung Pariisis „Grand Hotellis", kus ta oma 32 seltsimeestega elas, oli üksi 76,000 pranki suur, mis päewas 3454 pranki wälja teeb. Rääkimata olgu muud kulud. Nii oli tema kaks päewa Fongt tänbloo  s kus temale selle aja eest wõeraste majas rehnung  ette pandi, kelle järele temal 14,200 pranki pidi maksa olema. Suure tingimisega lepiti wiimaks 9000 prangiga. Selle rehnungis seisiwad näituseks järelnimetatud summad ülemal: lillide eest 1500 pranki, 20 kana eest 400, 1 sigari eest 5, nelja toa eest 200, üks pakk sigarit 50, 1 melon 60, kolm wangert 800 pranki, n. n. e. Sellel peab isegi suur rahakott olema, kes seesugused summad kahe päewa sees wälja wõib puistata. Eesti Kirjameeste Seltsi koosolek 27. ja 28. Juunil 1878 Wiliandis. 11. Töise päewa koosolek alustas kella 9 ajal sellega, et seltsi liige Kõrw kõnet pidas: Soome ja Eesti rahwa wee-usust ja wee-jumalatest. See kõne saab edespidi Seltsi aastaraamatus trükitud. Kõneleja soowis wiimaks, et igamees mana jutte ja laule hoolsuste korjaks, senni kui meel aeg on, sest õige manad inimesed teadwad neid meel hulga kaupa. Aga neude suud saab surm marsi kinni sulguma  ja kahju saab meie wana-aja uurimise kohta suur olema, kui meie nüüd aegsaste usinad ei ole. Saame meie aga wõimalikult kõik jutud ja laulud teada, mis praegusel ajal meie rahwa suus elawad, siis peamad edespidi meie manast ajast meel palju selgemad, ilusamad ja täielisemad pildid kuuljatele silma ette maalida olema. Selle järele kõneles õpetaja M. Jürmann Nõost sellest, mis inimene on ja mis inimese päralt on. Mis inimene on ja mis temal on, seda tähendamad need kaks sõna: omadus ja omandus. Mis mina olen, see on minu seestpidine inimene ehk minu maimu teadmus ja tund-