täitsa otsa lõpeb. Kus weel waidlemist ajalehtedes sõa ja rahu kaalu pärast leida on, seal on naad kõik paljad arwamised, kellel mingisugu kindlat põhja all ei ole. Ikka ei tea weel keegi ütelda, kas rahu ehk sõda tuleb. Ehk küll würsti Shuwalowi teekond uut rahu-lootust on äratanud, siiski näitab, kui tahaks selle lootusel wäga kõikuw põhi all olla. Mõnes kohas ongi sõakartus jälle uueste tagasi tulnud, nimelt sellepärast,  et kohe töisel päewal, kui würst Shuwalow Peeterburgi linna oli jõudnud, „Walitsuse Teadustajas"  hüüukiri wälja tuli, kus sõalaewade heaks raha kutsutakse kokku panema. Selle kirjas, mis ka meie tänases lehes Peeterburgi sõnumete all ära on trükitud,  seisab küll, et kes rahu tahab, see sõa tarwis walmis peab olema, aga kas jäädawat rahu weel ilma sõata wõimalik saab olema teha, seda ei tea keegi ütelda. Nii on asjad praegu Wenelase ja Inglase wahel. Aga ka Türklasega ei ole kõik asjad nii korras, nagu naad peaksiwad olema. Türklane ei taha ja ei taha weel neid kantsisi wälja anda, mis rahulepingu järele Wenelase kätte pidiwad saama. Nüüd olla Wene ülemkommandör kindral Todleben mõne tõsise sõna Türgi walitsusega rääkinud, ja need sõnad on umbes nii kõlanud: Kui sa kohe kantsid kätte ei anna, mis meile ise rahulepingus lubanud oled, siis tuleme sind Konstantinoopoli natukene waatama! Seal on Türklase  püksid kohe tuhka hakanud sõeluma, ja Sultan on Osman Pashaa käest järele pärinud, kas Konstantinoopoli*  kindlused jo nii tugewad ei ole, et Wenelasest  pakutud käepatsimist wõiks keelata, kelle peale Osman  wastanud, et asjad weel nii kaugel ei olla. Seal on siis Türklane lubanud, et kantsid Wenelase kätte saab andma, ning pidada kõige pealt Shumlaga alustust tehtama ja siis Baatum ja Warna taga järele tulema. Ka Rhodope mässajate kohta on kindral Todleben  Türklasega mõned tõsised sõnad pidanud rääkima. Nagu tuttaw, on nende mässajate asukoht wäljaspool seda piiri, keda Wene sõawägedele rahulepingus ette määrati ja kust naad üle ei tohi minna. Sellepärast pidi siis üks Türgi komisjon mässajate asju seletama ja neid rahule sundima. Selle komisjoni tööst ei ole aga seiemaale ühtegi wälja tulnud. Kindral Todleben on sellepärast jälle Türgi walitsusele pidanud teada andma, et kui mässamine mitte ruttu lämmatatud ei ole, siis Wene sõawäed seda saawad tegema. Et Piirklane ennast iga pidi sõale ka ette walmistab, on igast tükist näha. Mitte üksi, et ta omale Konstantinoopoli ümber igale poole kindlusi ehitab, ta katsub ka, nagu awalikuks on saanud, igal pool mässamist Wenelaste ja Bulgaarialaste wasta elusse kutsuda. Türgi ametnikud katsuwad nüüd ka Kreeklasi, kes Kristlased, oma poole awateleda, katsuwad  neid iga moodu meelitada, ning Kreeka preestrid aitawad selle töös ühes. See ühendatud töö on siis ka jo mõnes kohas wana wiha-wingu Kreeklaste südametes  Türklaste wasta nii kaugele wähendanud, et naad Türklastega seltsis Rhodope mässajate hulka on läinud. Tähtjas on see sõnum, et Inglased omale Port Saidis ühe laewa-jaama ostnud. Sellega on naad omas soowimises ja püüdmises, Sueesi kanaali oma alla saada, jälle ühe sammu edasi astunud. Wenelasele  ei tähenda see samm mitte palju, aga kuidas Prantslane selle asjaga rahul saab olema, seda ei ole teada, sest alles hilja on Inglismaa troonipärija Pariisis  touutanud, et Inglane ilma Prantslaseta ühtegi muudatust Sueesi kanaali kohta käsile ei saada wõtma. See on ikka Inglase mana pruuk olnud: tema sõbrus kestab nii kaua, kui seda tema kasu nõuab. Mis Austria kohta ütelda tuleb, siis on seal ka weel kõik nagu udu sees. Austria riigi toimetused käiwad, nagu meie kord jo töiste sõnadega ütlesime, rataste peal, keda sagedaste üks hobune ühele, töine töisele poole wedab. Austria walitsus tahab ja Ungria walitsus ei taha mitte ja kui lugu nii on, siis seisab riigi wanger ehk ta kõigub edasi tagasi, nii et tema juhtijad wahel isegi aru ei saa, kus otsas päris kutsari pukk seisab. Wahel wabiseb ka wanger nii, et juhtijad ninatpidi wastastiku kokku lähemad, mis aga haritud rahwaste juures ühtegi ei tähenda, maid mütsid wõetakse pääst, kummardatakse ühtlasi natukene ja asjad on jälle korras. Sellepärast ei tea ka keegi weel praegu ütelda, kas Austria ja Ungria omad hobused  nii ette rakendatud saamad, et nende wanger Bosnia ja Hertsegowina teede roobastesse jooksma saab. Ei saa naad seda mitte, siis ei ole ka mitte ette teada, kuidas naad praegusest olekust auuga wälja peasewad. Nemad on oma nõuu awaldanud, Bosnia põgenejaid jälle oma kodumaale tagasi wiia, Türklane ei ole aga seks luba annud, ning naad wahiwad nüüd oma kahehobuse wankri otsast, kuidas asjad käiwad. Saame näha, mis naad teemad. Aga auusam oleks seesugusel loul küll, mõned suuredtükid wankri peale malmis seada, kui sealt läbi kiikri tähti tunnistada, mis need kuulutamad. Rooma paapstist Leo XIII. on ka sõnumeid tulnud; kust ära wõime näha, 'et mitte üht sadandik tolligi priimeelelisem ei ole, kui.õnnis Piius, selle wasta aga mitu küünart kawalam. Jo endise paapsti ajal oli paater Curci ühe kirja Jesuiitide wasta kirjutanud  ja sellepärast paapsti wiha alla langenud. Nüüd sai see paater Curci korraga kardinal Franchi käest lahke kirja, kellega teda Rooma linna uue paapsti juure paluti. Mõned kitsa silmaringiga ajalehed seletasiwad  seda tegu jo nii, kui oleks Leo XIII. Jesuiitide  wastaline n. n. e. Aga nüüd on awalikuks saanud, mikspärast Curci Rooma kutsuti. Tema on ühes awalikus kirjas omad endised õpetused tühjaks  mõistnud ja neid tagasi wõtnud. Tuleriitu küll meie aja paapstidel enam ei ole, aga seda enam muid abiriistu, kellega omad teenrid kõik ühe nööri järele mõtlema panemad. Need abiriistad mõjuwad ikka meel, olgu naad paapsti ehk paapstikeste käes. Suur oled sa tõeste, Rooma! Prantsusemaa rõõmustab ja soojendab ennast praegu omas maailma näituse paistuses. Aga ehk küll pealt näitab, nagu ei paneks ta tõisi maailma asju tähelegi, siiski seisab temal suur ja heaste äraseatud  sõawägi malmis, nii et 1,200,000 (üks miljon kakssada tuhat) meest igal korral ette wõiwad astuda. Saksamaal on igas seisuses ja igal maal suur rõõm ja hõiskamine seeüle, et Jumal auustatud keisrit  mõrtsuka kuuli eest kaitsnud. Õnnesoowitusi tuleb nii palju Berliini kokku, et nende armu wõimata on lugeda. Neist wõib kõige paremine ära tunda, kui suures auus ja armastuse sees keiser Willem Saksamaa  riikides elab. Omalt maalt. Wiliandis. Tartu Saksakeele ajalehes . „Neue Dörpksche Zig." on —ke (vr. Weske) nleie kirja Riia wnmäsest maapäewast tükati ümber pannud ja siis sinna jume kisanW: „ Kõige pealt puhub meile selle terwe kirja seest üks halwaks pidaw, tuimaks tegew tuul wasta „mis wõib umapäewast üleüldse head tulla", näitab meile tema seest wälja kõlawat. Midagi z ei 'näita meile aga just meie olekule kardetawam, kui j seesugust nurisewat külmust sigindada, kes aegapidist ! edenemist ja sammu kaupa edasi tõttawat tööd põlgab." " peame tunnistama, imekspannes oleme neid sõnu lugenud. Meie oleme meel kord oma kirja Riia maapäewast läbi waadanud, aga meie ei ole aru saa- whast auus —ke oma kaebduse wõtnud. Ennema oleksime wõinud arwata, et meie kiri just aegapidise edenemise eest kostab ja meie kaastundmist maapäewa wasta tunnistab, kui nende sõnade peale waatame: „ Praegu on meie maa kaalumas. Mõistame  õigel ajal ohwerdada ja on meil tõsist isamaa armastust igal pool, siis tõuseme auu poole. Ei ole meil aga ja ei tee meie seda mitte, siis saame ennast pea ise surmanud olema." Siin oleme maapäewast rääkinud ja oleme „meie" ja „meie maa" ütelnud, ning meie arwame, et —ke ommeti Eestikeelt mõistab  ja sellepärast ka aru saab, mis see tähendab. Tõsi küll, meie oleme ka mõnd puudust nimetanud'; aga on see siis üksi soojuse märk, kui ühe teadawa partei ja seisuse kohta üksi mesimagusaid sõnu räägitakse!  Seiemaale on —ke oma isamaa soojust küll sell' kombel üksi Saksa ajalehtedes awaldanud, aga meie ei tea mitte, kas seesugust soojust just päris isamaa  soojuseks wõib nimetada. Meie kahetseme wäga, et just —ke esimene on, kes Saksakeele ajalehtedes „ Sakala " peale esimese kiwi wiskab ja pealegi weel seesugusel ülekohtusel kombel. Nagu ajalehed kuulutawad, pidada ka mõned Lätikeele ajalehed kõigest jõuust Lätlasi noomitama, et elajate kaitsmise seltside liigeteks heidaksiwad ja need seltsid õitsema wõiksiwad hakata. Seda ei wõi küll keegi salata, et seesugused seltsid, kui nende sees õige waim walitseb ja nemad õigel kombel tööd teewad, kasulikud on. Et aga just meie maal Eestlastele seesugust iseäralisi seltsist tarwis oleks, seda meie mitte ei wõi õigeks tunnistada. Ja mikspärast? Eemalt on meil jo töise nime all seesugused  seltsid, kus elajatega õpetatakse armulikult ümber käima ja neid mõistlikult pidama. Need on meie põllumeeste seltsid. Töiselt ei ole mitte loota, et kui meie oma jõudu mitme kümne seltsi peale ära jautame, siis kellegist suurt kasu wälja saab tulema. Peab meie tööst kasu tulema, siis peame oma jõudu ühendama. Kolmandalt on meie põllumeeste seltsid jo palju tulu meie maale ja kasu toonud, nende seltside  töö wilja wõib igamees, näha, kes tahab, ning iga Isamaa poja kohus on sellepärast, neid seltsa kõigest  jõuust edendada. Seda meie ei wõi aga mitte, kui meie oma jõudu iga moodu ettewõtmistes laiali pillame. Neljandaks ei ole meie weel ühtegi tähtjat  tööd näinud, mis meie elajakaitsmise seltsid oleksiwad  teinud, ja oleme ka Saksa ajalehtedes sagedaste seeüle kaebdusi leidnud, et nende tööst nii wähe näha on. Nende ja palju muu asjade pärast ütleme: meie ei ole ilmaski elajakaitsmise seltside wastalised, aga Eestirahwale arwame praegu tähtjamaks, et naad kõige f oma jõuuga meie põllumeeste seltsa edendawad ja nende ! tööd nii palju kui wõimalik aitawad toetada. Paljas „elajakaitsmise seltsi" nimi ei ole weel kellegi „harij  tud inimese" tunnistuse täht, niisama nagu see ela- jäte kaitsew armuline süda ei olnud, kui preili toatüdrukule  selle eest mööda kõrwu andis, et ta „waesed kärbsed" rätikuga surnuks lõi ja neid mitte elusalt toast läbi akna wälja ei lasknud. Seesugused ja sarnatsed  awaldused teeniwad üksi pilkamist, ja kui „ Eesti Postimees" 18 ennast seeüle pahandab, et meie Nalja Mart ka teda selle eest käsile wõttis, et sellesama  joonega elajate kaitsmise seltsa soowitas ja jänese  piinaja naljast rõõmu tundis, siis meie sinna ühtegi  ei wõi parata. Mis õigus, see peab õiguseks jääma. Pärnu maakonnast. Meile kirjutatakse Wt: „Pühapäewal 26. Märtsil s. a. sõitsin Pärnust koju poole ja jõudsin enne kiriku hakatust weel K. walla N. kõrtsi tuli ka mööda minnes lusti Saarde' kirikusse Jumala teenistust kuulma minna. Kirikusse minnes' nägin kiriku ukse esise kuuskedega ehitatud olewat ja arwasin warsti, et siin midagi aruldast asja pidi sündima. Pitkemalt silmi selitades nägin hulk noori tüdrukuid kiriku õpetaja trepi ees seiswat, ning järele küsides kuulsin, et need „ lugejad tüdrukud" olla. Wiimaks nägin weel hea tropi mehi nende ette koguwat, nende järele tuli õpetaja, köster ja üks wana hall mees sinna, kust naad siis kõik rongis kiriku lüksiwad ja tütarlapsed laulu ja mänguga  künni altari ette wiisiwad. Kirikusse astudes tahtsiwad mul silmad pääst ära kustuda, nii imelikult kenaste oli kirik ehitatud, mitte üksi kuuskedega, waid nimelt ka paberitega. Nimelt oliwad kroonlühtrid otsegu paberi unikud. Minule tuliwad „komweki müüjad" laatade peal meele ja ma pean tunnistama, et see kirju olek minu maimule  wõimatumaks tegi, ennast tõega Jumala teenistusele  koguda. Ka wahtisin ma ühtepuhku kartuses kroonlühtrite peale, kus igal silmapilgul paberid ähwardasiwad  põlema minna. Kogudus hakkas laulma, mina wõtsin lauluraamatu taskust wälja ja waatasin ümber, kas kusagilt numrilauda leida oleks, aga ei olnud. Seal nägin, et rahwas raamatust ei laulnudki,  waid mõnel oliwad weiksed mustaks määritud lehed käes, töistel ei ühtegi. Nüüd tuli noore rahwa pihtile wõtmine. Mina hakkasin ka jo sest kõnest osa wõtma, seal oligi minu kartus täide läinud: Tuli oli korraga kirikus lahti! Mis nüüd teha! Wett ep olnud kusagilt wõtta, ükski ei taha lausu tulesse joosta, muud kui kiriku wöörmündrid  tõttasiwad appi ja katsusiwad kuiwa kätega nii palju aidata, kui wõimalik. On ka mõista, et kus tuld on, seal ka suitsu sünnib, ja sellepärast siis ka suits kirikus paks ja küünla raswa hais nii kange oli, et hinge kinni tahtis panna. Seal hüüab köstri heal läbi kiriku: „Wöörmündrid, tehke uksed lahti!" mis üks mõistlik käsk oli, sest minul oli jo suur hirm oma terwise kautamise pärast. Aga pisut hiljem hüüab jälle õpetaja: „ Lugejad, pange tähele, ärge wahtige!" Aga mis teha, tulemäng ei ole mitte naljamäng ja igalt poolt ähwardab tuld pühä kukkuda. Ühe sõnaga ütelda: Tulel ja tule kustutajatel oli tegemist, künni Jumala teenistus lõppis. Lugeja mõistab isegi, mis nägu kirikul nüüd esimese ilu wasta oli. Alles lauale wõtmise ajal sain ma kogudusega ühes laulda, kui köster wüäri pealt hüüdis: „ Kogudus  laulab uuest lauluraamatust .V 273 ja manast lauluraamatust 281." Nüüd kahmasin raamatu uuest taskust wälja, sest sinna maale oli kogudus wana lehtede pealt laulnud. Nagu ma pärast kuulsin, oliwad paberid, kellega kirik nii toredaste wälja oli ehitatud, rahaga ostetud mis „lugejate tüdrukute" käest korjatud. Minu arwates  oleks mõnusam olnud, kui seda raha see peale oleks tarwitatud, paar lauda laulunummerte tarwis teha lasta. Siis oleks neist annetest suur kasu kirikule  olnud, tähtja päewale oleks üks jäädaw mälestuse  märk kirikusse jäänud ja kaunis pühapäew ei oleks mitte rikutud saanud. Üleüldse peaks igal pool nii palju inimese terwise hoidmisest tuttaw olema, et kui palju rahwast kirikus on, kus eluõhk ehk hapnik