tohtre ja öppetaja poolest kirjad kaasas, seda walitssdi siis» Uus pereemand hakkas oma tenistust ühel, herra Jakob von Holderi mseas olewal raskel  ja kurwal aeal. Mõni pääw enne seda, kui uus pereemand oli sisse tulnud, olli herra Jakob ratsa sõites hobusega maha kukkunud ja enesele rasket wiga teinud. Ja ehk tema kül raskeste haige suure walo sees wodis maas oli, ei jänud se temast mitte tahelpanemata, et tema maea tallitus wäga hästi läks ja kõik toidud ta meelepärast olid. Ri uraw, kui ta ka oma walo sees oli, ei leidnud ta seda wähemadki  asja, mis üle ta oleks wöinud seda. Küünal tema kambris põles saal, kus ta seda soowis, toidud olid holega tehtud ja said temale siis toodud, kui tal tahtmiae oli neid nõuda, ja tal tuli endine aeg, kus ta abikaasa  elanud, meele ja ta tundis enast jälle just niisama õnneliku olewad, kui siis. Ühel pääwal oli ta wäga magusaste maganud ja omast önsast abikaasast und näinud ja kui ta üles ärkanud ja silmad lahti löönud, näinud ra üht weikest kenat tüttarlapsukest ta moodi ees istuwad ja naeroliko näoga ta silmi waatawad.  Na pool uimastuses on ta omad käed lapse wasto wälja sirutanud ja tasase heälega öölnud: ..Susanne, armas weike Suse." Imeks pannes waakas lapsuke ta silmi ja ütles na pool kohkudes: „Mino nimi on Emmi." ..Emmi! Kust sa tuled siis, mo lapsuke?" küsis haige imesteledes." ..Mino ma ma on see uus pereemand, kostis laps terawalt." Herra Jakob ei teadnud sest põrmugi, et pereemandal ka laps ligi oli ja esimese silma pilguga oli tal nõu teda ara saata; aga ni pea, kui ta omad silmad selle lapse pääle, kes sääl ta woodi ees ni röömulikult ja mõistlikult  istus, oli pöörnud, kustus ta wiha ja ta laskis lapsukest rahulikult istuda. See weike lapsuke läks wana mehikese! wiimaks  nii armsaks, et ta oma haiguse aeal, kus ta kuhugi ei wöinud minna, ilma lapsukeseta  ei woinud olla ja ta oma lapseliko tembude ja juttudega wana mehikese südant oli pehmeks sulatanud. Ükskord juhtus ka pereemand just toas olema, kui nad mõlemad magusas juttus olid, ei wöinud ta kauaks senna jääda, waid ruttas toast wälja, et nägemata  oma palawaid pisaraid mõis nutta. Herra Jakob leidis ikka uueste asjo, mis ta rahul olemist, oma uue pereemandaga, kinnitas.  Ni rahul, kui ta temaga ka oli, ei leidnud ta tema loomuliku olemise poolest ometige  midagit, mis ta armastust ta wasto oleks surendanud, waid pani sagedaste imeks, kuida woida ühe seesuguse näotumal ja manal naesterahwal  üks seesugune kena laps olla. Uus pereemand Walter nähti seda ka wäga hästi teadwad, ja seepärast hoidis ta enast, nago teenia kohus, auupaklikult emal. Seda enam Mid herra Jakob ja weike Emmi ärralahutamata,  ja Jakob ei wöinud ilma selle lapseta kuhugi minna, ikka pidid nad kahekesi olema ja sääl mõtles herra Jakob sagedaste oma noore põlise elu pääle. Kui nüüd preilna Amalie nägi, et Wend seda lapsukest nii ülemaga  armastas ja kõik tema olemine n'agö teiseks mudetud oli, tahtis ta mee! ükskord katsuda, oma wenda paluda, oma ärralükkatud  ja põlatud tüttart jälle tagasi wõttä ja temale andeks anda ning lubada jälle tema maeasse tulla. Ühel pääwal wiis preilna Amalie üht kirja, mis Susanne oma isale oli kirjutanud, oma wenna kätte. Susanne oli wäga alandlikult ja lapselikult isal palunud, ometige ükskord temale andeks anda ja teda lubada isa jure tagasi tulla; ja ka seda, et ta lesk olla ja wäga rasket tööd peab tegema, et iseenesele ja oma lapsele igapääwast ülespidamist muretseda. Preilna Amalie oli, nikaua, kui wend kirjalugenud,  suure hoolega tähelpannud, mis nägo wend saab tegema ja kui kiri oli läbi loetud, on preilna, öiete südamest ja paljo töelikumalt,  kui ial enne, Susanne eest palund. Aga parako - jälle asjata! Wali isa ei tahtnud  oma last mitte enam näha, ja ta ei tohta ial mitte enam koju tulla! Aga toast waljaminnes pani ta teisele wadates, üks weike pak paberraha oma öe peusse. Muigi  mõista, et neid Susanne kätte pidi saatma. Aga mitte kaua pärast seda jäi wäike teraw  Emmi haigeks, panni pea herra Jakobi öla pääle; warsi sai tohter senna kutsutud ja se ütles sojatöbe tulemas olewad ja lapselik 18