tanud. Käl on se süddame tundja mõnda külma ja soja «ende süddamest leidnud. Se möisniko maea, mis meie jutto pöhhi ja kus mönnesuggust romo leida olli ja õiguse polest selle nimme wäärt õlleks olnud: „Römo hallikas", nago se Shweitsimaal mönnes kohtas  on. Sesamma mõisnik olli ilmaliko warra polest rohkeste õnnistud ja seal jures ka ühhe wägga helde süddamega; ta olli sel raskel talwe hakkatusel nõuks wötnud, omma walla rahwast sel kibbedal aeal aidata ja neile leiwa pallukese  polest abbiks olla, ja neile nende tarwidust  möda jaggada ning sellega olli ta omma rahwale nago sojad päikese joned kange külma käes, mis kõik rasked murre kiwwid nende süddame pealt ärraweretas ja römo ning tänno assemele panni, et wõisid öölda: ..Zummal on armastus!" Siis ei woinud ka kegi sedda immeks panna, et tee mõisa pole ei sanud ärratuisata  egga innimestest tühjaks jama. Se mõisa olli siis sealatse walla rahwale se kõige otsitawam ja armsam koht, sest et sealt tänno ja kituse palwed igga päew, kui ohwri suits, Laewa pole üllestöusid! Herra kässo peale olli  d siis igga päew üllewaatjad hommikust õhtuni  aitas rahwale wilja jaggamas, möetmas, kalumas, kottisid täitmas ning koormaid peale pannemas. Paljo kes öhkades ja raske süddamega  senna tullid, läksid romo ja tänno silmameega sealt ärra; südda tännas sure heategu  ja ütles: ..kitus olgo Zummalale ja selle õnnistud maeale, ja wiis römo ja head meelt kojo omma kurwa ja murrest röhhutud süddamega  naesele ja nälgas lastele. Ühhel tallisel, agga wägga külmal päewal, kus jälle õige rohkeste pallujmd herra ees seisid, otti ka üks wöeras ja tundmata mees nende keskes.  Pealt nähha olli ta wägga waene, sest ta silm-naggo tunnistas selgeste, et ta jubba pitkem aeg näljaga olli söddinud; ta silmad ollid üsna auko waonud. Ta astus ka herra ette ja kui ta mönned silma pilgud selle helde ja lahke herra peale olli wadanud, ütles ta: »Ma ollen teie suvest heateggemisest waeste wasto kuulnud ja ollen sepärrast ka ennesele julgust wötnud teie palwele tulla, teie kaest abbi palluma." «Kust teie siis ollete, mo söbbsr ja mis teie nimmi?" küssis herra. .Minno kimmi on Henri ja ellan siit nelli pennikoormat emal mäggede wahhel", kostis mees. .Ma kahhetsen wägga, minno söbbet', ütles herra, et se mul mitte woimalik põlle, teid aidata,  sest mul on omma maldas waesid kül, kes ms abbi tarwitawad." Reed sönnad käisid ni wägga wallusast mehhe süddamest läbbi, et ta kui post püsti seisma jäi, egga sönnakest ennam suust wälja ei sanud, maid süggawad õhkamised tsusid ta süddamest ülles, wimaks kummardas ja läks sonna lausumata uksest wätja ja treppist alla. Sedda nähhes jäi ta herra süggawa möttete sisse, sest se wallo, mis ta selle mehhe silmnäo  pealt olli näinud, käis ka temma süddadamest  kui möek läbbi ja ta ütles: .Ma olleksin  piddand tedda aitama!" ütles agga warsi jälle: ..agga siis õlleks neid mitto sadda takka järrel tulnud, kellele ma nendasamma ka olleksin  piddand andma ja ni paljo mul ei olle; agga miks ma lasksin tedda üsna ilma arraminna?  ma õlleks wöinud tale nattuke rahha anda, sellega õlleks ta wöinud ennast ka nattuke aidata! agga ta kaddus äkkiste ärra. Se on jo wanna tuttaw assi, et kui sul middagi süddamesse putub, se seal narrib ja waewa teeb, otse nendasamma olli ka selle möisniko luggo; ta süddame tunnistus urras temmaga, egga andnud tale rahho; agga ta suur tallitus ja häddaliste tallitamine sest neist ei olnud sea! ialgi wahhet lämmatas sedda; agga kui öhto tulli, kus kõik waiksemaks jäi, seal seisis selle mehhe ärralöppend  näggo jälle herra ees ja mitmesuggused möttet tõusid ta süddamest, mis ta peale kaebasid.  Se olli just üks redi öhto, kui ta na möttetes seisis - sest kõik se mödaläinud näddal  olli ta wägga paljo hädda ja waesust kuulnud  ja näinud, ja olli römus, et Jummala arm temmale ni paljo olli kinkinud, et ta üks tilgokene palsami olli nende hawade peale wöis wallada. Ja seal jures mõtles kõige pattolangmise  ja ka jälle Jummala sure armo ja hallastuse peale Jesuse Kristuse sees. Nenda möttetes olles laks ta hakna jure ja watas sealt wälja waikse talwise öö sisse. Lummi olli kõik maad katnud, ku paistis selgests ja sured pikkad kuse pude warjud paistsid ma 342