Südameliku tänuga lahkus soldat oma päälikust.  Mõni tund hiljem oliwad juba Pariisi linna wärawad tema selja taga. Wirgaste ja rõõmuga astus ta oma teed edasi, et oma armast emat pea ümber hakata ja rinna wastu suruta wöiks. Tee paal tuliwad tema pauliku  sõnad t'ale meele. Need näitasiwad, kui oleks ta soldati teenistusest lahti lastud olema  t. Aga siiski puudus t'ale selgem täädus; ta wõttis lubapassi taskust wälja ja waatas seda. Aga sääl ei olnud midagi isiäralist asja tähendatud, muud kui !2 pääwa pääle luba teenistusest ara olla. Ta raputas pääd ja ütles: ..Ah, mis! Ma ei saanud aga isi õieti aru; sellepärast, et m'ul ikka niisugused soowimised  ja lootused südames seisawad, mõtlen ma nenda." Ta waatas palwes taewa poole ja ütles: ..Ei mitte mina, maid nii kui Sina tahad, mu Jumal ja Isa. Üht aga ma palun, lase mind mu emat ükskord terwelt jälle näha!" Sell'samal silmapilgul tuli päike omas täies hiilguses pilwede tagant wälja. Soldat pidas  seda üheks Jumala wastuseks, ja tema waim läks rõõmsaks ja lootus kindlamaks. Ta ruttas wäsimata oma teed edasi. Wiimaks  jõudis ta oma isa maeasse Elsasse. Ta leidis oma suureks rõõmuks emat üsna terwe ja tubli olewat. Tema truu abi, söbrade armastuse ja naabrite läbi sai elujärg kauniste  kergitatud, nenda et suuremat häda karta ei olnud. Ema ja poea rõõm oli selle jällenägemise pääle otsata suur. Poeg aga ei rääkinud oma emale sest midagi, et ta pea siit ära Aafrika maale peab marssima, et seeläbi  seda lühikest rõõmu aega, mis t'al nüüd maitseda oli, mitte kurwastuse ehk mure pilwedega  kinni ei kataks. Wiimaks jöudsiwad need maalmeistrest lubatud  kaheksa pääwa mööda, mill' ta pilti ära saatma pidi. Jean Dümmler läks Müülhausen'i  isand Köhlin'i juure pilti ära tooma. Rikas wabriku isand wõttis teda õige lahkesti?  ja sõbralikult wastu. ..Ma tean juba, mis sa tahad", ütles ta. ..Sa tahad kasti kätte saada, mis isand Vernet Pariisist sule saatnud on. See toodi alles eila siia. Wist on üks pilt sääl sees. Kas sa ei taha teda mitte ära müüa? Kui see Horace Vernet'i töö on, siis annan ma tuhat franki selle eest, ilma et teda enne näha pruugin." ..Jah, tema töö küll", ütles soldat uhkeSte. ..Ma ei wöi aga seda mitte ära müüa, kui Teie ka mitu tuhat pakukside." Ta ruttas kastiga kodu, tegi lahti ja wöttis pildi walja, mis laia ja hiilgama kuldse raami sisse pandud  oli. Ema ja poeg waatasiwad suure imestlemisega nüüd seda kunstlikku, imeilust tööd. See oli nii õieti ja näu järele tehtud, kui üks pilt olla wöib. Warsi rippus ta seina pääl ja ehitas lese naise alwa tuba. Nüüd alles waatas noormees järele, kas ehk wahest mitte ühte kirja ka ligi pandud ei ole. Ja õige, kastis oli üks suur, paks kiri. Ta murdis  ruttu lahti, luges ja kes wöib tema ehmatust ja röömu üles kirjutada? - sääl seisis kirjutatud, et ta soldatist lahti on, ja meel üks 3VV frangine paberi raha oli sisse pandud. Isand Vernet kirjutab oma noore sõbrale, et see nüüd mitte kindraliks enam ei saada, siis tahta tema seda wölga, mis pildi eest meel maksa oleks tulnud, kinkida ja midagi enam ei pärida. Et ta lahti lastud, ei saada ta ometige selle üle ennast pahandama. Ja see ligi pandud raha olla üks kingitus tema hää sõbra käest, kes teda kõigest südamest armastada. Ta wöida seega oma kangru tööd joonele säädida ja siis oma emat auusaste toita ja toetada. Röömu öiskamine oli nüüd waese lese naise maeas. Ema ja poeg saatsiwad oma südamelikud  tänupalwed üles taewa poole ja ei unustanud saa! juures ka tublit maalmeistert ära, kes neile kõike seda röömu walmistanud oli. Wabriku isand nähti sest asjast ka täädwat.  Ta naeris, kui Jean Dümmler tema juure tuli ja raha ümber wahetada tahtis. ~Kas sa ei soowiks kord meel mitte Pariis'! minna ja oma häätegijat tänada?" küsis ta. Noormees wastas pisarsilmil, et t'al küll see soow ja tahtmine olla. ..Noh, siis on hää", ütles Köhlin, ..homme  lähemad mitu moori siit kaubaga sinna. Sa wöid siis ligi minna, ilma et siul kopikut  selle eest tarwis maksa on." Noormees möttis seda lahket pakkumist tänuga wastu ja 308