Sakala Wttiandis, 29 Aprillikuu päcwal 1878. l. aastakäik. Ms poliitika, kirjandust ja põllutöö ajaleht Wastutaja toimendaja ja wäljaandja C. R. Jakobson. Kuidas „Sakalat" seiemaale wasta on wõetud. Äui meie sellest siin awalikult rääkima hakkame, kuidas meid seiemaale wasta wõetud, siis teeme seda üksi selle pärast, et selle teel nagu oma tänu nende awalduste kohta ülesse tahaksime näidata, kelldst palju rõõmu oleme tunnud. Igal pool, nii palju kui seiemaale sõnumeid on tulnud, on Sakalat suure rõõmuga wasta wõetud. Iga postiga tuleb meile hulk kirju, kes sest tunnistust annawad, ja nimelt tulewad need tunnistused kõrgemalt haritud seisuste poolt. Näituseks on Pärnus mitmed noored Eestlased peale selle, kui esimesed numrid wälja oliwad tulnud, koos üht pidu pidanud, kus rõõmu tujus „Sakala" tooli peale pandi ja hurraaga üles tõsteti. Tartust kirjutab üks õpetatud mees: „Kõik rõõmustawad Teie lehe üle ja pean unna omalt poolt ka tunnistama, et ma iga kord ülendatud südame tundmisega Teie lehe kätte wõtan. Südamest soowin Teile õnne!" Pärnu maalt kirjutab üks küla koolmeister: „Peale selle kui omad tänawused õppijad koju olin saatnud ja neile oma rahul-olemise mõtted wälja rääkinud, siis sain ühest noorest õppijast E. A. tema rõõmsa ja lahke õppimise ja wiisipäralise elukombete poolest nii liigutatud, et sõnadega tema wäärtolemist küllalt kiita ei wõinud. Siis arwan nüüd mina, et rohkemat rõõmu ei wõi ka mina temale  teha, kuid kingin temale kuulsa koolmeistri õpetajaks, kes „ Sakala" nime kannab. Olge siis nõnda head, wäljaandja,  ja saatke usinaste teele, et õpetus peagi wõiks algada." Haapsalust tellib üks herra oma kahe sõbrale igale ühele ühe eksemplari Sakalast ja käsib juure panna, et see üks pühade kingitus, n. n. e. Mitmest kohast kirjutatakse meile maalt, et posti päewal, kui Sakala tuleb, jo aegsaste ratsa ja jala inimesi ootamas on, kes kärsitumalt ootawad, künni ajalehe kätte on saanud. Kõige suuremat rõõmu on aga Sakala wäljaandjale need kirjad teinud, mis ta seiemaale õnne soowituseks Eesti neiude käest on saanud. Nemad on tunnistuseks, et mõtted, mis Eesti emade Lulewiku kohta oleme awaldanud, õiged on. Oma kauni kewade lillipeenrast paneme ainult paar õieoksa siin lugejate ette. Esimene kiri on kahest ülema seisuse neiust, Catti M—t ja Julie B—g Peeterburgis, kirjutatud  ja esimese saatja wenna käe läbi, kes Tartu nniwersiteedi  peal studeerimas on, meie kätte läkitatud. Meie ei ole sõnakest selle kirja juures muutnud, aga kiri ise on nii: „Oleme Sind jo kaua oodanud, meie uus sõber, ja igatsedes So järele wälja waadanud. Siin ei kestnud siis meie ootamine ka enam kaua, korraga kandis kewadene tuuleõhk  kõla meie kõrwa: „Sakala wäljas!" Ja tõeste, seal Sa oledki. Suure rõõmuga tuleme Sinule wasta ja soowime  kõigest südamest, et Sinu walguse täht kõikide meie Eesti wendade ja õdede südametesse paistaks ja neid õige sügama isamaa tundmisele soojendaks. Meie maa pime öö on lõppemas ja lahutaw päike meile tõusmas, kelle esimesed wiirud jo heledaste meie silma hiilgawad, meid unistamisest armsaste äratades. Meie maim hakkab ennast wana-aja sidemetest  lahti peastma, meie silmaring ennast wabaduse Vääriliseks  laiendama. Nüüd tõuseme kõik Eesti wennad ja õed ja jõuame rõõmu hõiskamisega oma sõbrale wasta: Elagu meie Sakala, saagu ta kuulsaks ja tugemaks ja temaga seltsis ka meie terwe Eesti rahwas! Onn Sinule, kallis Isamaa!" Töine kiri on Liiwilkaalt, ja tema seest seisku järgntised  kohad muutmata siin ülemal: „Ole nõnda lahke ja mõta ka mõne Eesti õe poolt ühe tõeliku teretise wasta. Sest «eie rahwas ka naiste sugu wõib ennast küll rõõmustada „Sakala" sündimise üle." „Sellepärast, Sina ta isa, wa' raudpää, mõta ka meie nõrga käte patsilöömist  rõõmsa teretiseks masw. Aga kaswata Sa oma poega ka meile toeks ja kaitsjaks, mitte ilmaski walelikuks meelitajaks!  Ja siis, kui sa ka meid tõe karedust kaswatanud wilet mihkama, oma seisupaika paremine pätkwa ja kohuseid täielikumalt täitma, jah siis: saame Sinule nurmelt lillesi noppima, haawadele salmi segama, igawusele lauli laulma!" n. n. e. Olgu neist sõnadest näituseks küllalt. Nendest näeme jo selgeste, kui kõrge maimu järje peal meis naisterühmas praegu seisab ja kui rõõmsa lootusega oma rahiva tulewiku sisse wõime waadata. Kõik need amaldused tunnistawad, et ajaleht, nagu Sakala, suur tarwitus meie rahwale oli, ja et selle tarwituse  täitmisega nagu raske koorem tema rinna pealt ära on wõetud. Tuli, mis nagu maa all ummukses elas ja kaswas, tungis waba õhu poole, ning ei oleks temale mitte see awaus lahti tehtud, siis oleks ta omale töisel kombel teed walmistanud.  Meie rahwas on omas maimu - tundmistes wäga suurelt edasi jõudnud, aga selle uuel maimu-elul ei olnud mitte paika, kus ta ennast kogus ja ühendas. Üksi Hat? meel wõib meil nende kohta olla, kes seda maimu-elu ei uskunud, sest et naad teda ei tunnud. Aga mitte üksi rõõmusõnumeid ei ole meile tulnud, maid ka kurbe. Meie wastalised, kes üksi iseenese sõbrad ja sellepärast  kõikide asjade maenlased on, kust naad kasu ei tunne, on seda wahe-aega, kus Sakala meel wälja ei wõinud tulla, seks tarwitanud, kõlwatumaid juttusi rahwa sekka laiali lautada.  Meie tunneme mäga heaste neid mehi, kellest need jutud mälja läksiwad, aga siiski peame õigusele tunnistust andma, et mähe neid kohte on, kus inimesed alles nii toore ja madala waimuharimise järje peal seisamad, et nimetatud juttusi uskustwad. Mitmed sõbrad on Sakala wäljaandjale nõuu andnud, esiotsa mäga ettewaatlikult kirjutada, et wastalised kusagilt kinni ei saaksiwad hakata. Pärast olla aega küllalt, tõsiseid mõtteid awaldada. Nende nõuude peale peame kostma, et meie seesugust kombet põlgame. Meie ei taha midagi paha, maid kõik meie töö on meie rahwa ja kodumaa kasuks ja anuks. Kes seda ühes soowib, see saab ka meie tööd anastama,  olgu ka, et küll tema teed meie teedest kõrwale lähemad.  Mitmed teed, aga üks armastus ei ole ja meie ei taha midagi marju alla katta. Meie soowime pealegi,  et meie mõtted ja püüdmised õige pea täielikult awalikuks  saaksiwad, kus siis kellegi sala ussikihwtil enam wõimalik  ei saaks olema, neid miltu käänamiste ja kardetumaks tegemiste teel roojastada. Mis meie püüame ja oleme, see peab kohe täielikult ilmsiks saama see on meie soow. Meie omalt poolt auustame iga rahwaust ja iga auusat püüdmist, ja wõitleme üksi nende wasta, kes neis tükkides töise põhja peal seisawad ja üksi oma rahwaust tahawad elada lasta. Kes sellepärast niisama auusa aluse peal seisab, kui meie, see ei wõi ilmaski meie wastaline olla; aga kes seda tahaks olla, selle kohta seisab, meil nii palju kodumaa wõitlemise riistu malmis, et meie kedagi ei pruugi karta. Ilma peidutawa kateta ja pääwa walgel tahame sellepärast oma tööd teha, nii et igamees kohe ära peab nägema, mis meie ülesse ehitame?) Et meie sellega õigeste teeme, seda tunnistamad ka kõik need mitmed kümned kirjad, mis oma lugejate käest oleme saanud. Ning et rahwas meie tööd usaldab, seda tunnistawad jälle need kakstuhat lugejat, mis meil jo oli, enne kui meie ajaleht õigeste käimist oli alustanud,  ning kelle hulk iga päewaga kaswab. Eesti rahwas on „Sakalat" nii wasta wõtnud, et ta rõõmsa meele ja kindla lootusega tulewiku poole edasi wõib astuda. Rahwa riided. Meie lugesime ajalehtedes, et Soomemaalt Pariisi tänawuse näituse peale kaks talu tuba saadetakse, kõikide nende riistade ja n Suudega, mis talus tarwitatakse, nagu ka inimeste kujude ja rahwa riietega. Neid asju pandi jo Soome näituse peal imeks ja nemad saawad oma ise moodu ja iluduse pärast ka Pariisis tähelepanemist leidma, kus kõik maailma rahwad oma asjadega koos on. Kõikide Soome suguarudel oliwad manast wäga ilusad riided ja moodud, kellest ka wäga palju weel meie ajani järele on jäänud. Mida kindlam rahwas omas iseloomus on, mida kallimaks li tema oma rahwaust peab, seda kindlamalt jääb ta oma wana riiete juure. . Nimelt on iga rahwa talupoegadel omad iseäralised moodud riietes, keda naad kalliks peawad ja, kui naad rikkad  on, ka siidist ja sametist teemad, ilma et sellepärast oma moodu ära hakkaksiwad wahetama. Mida alama järje peal rahwas seisab, seda wähem wiisakalt mõistab ta oma riideid seada; kus aga õige lugu rahwa seas walitseb, seal peab ta igal korral omi rahwa-riideid kalliks ja ei waheta neid naljalt  töiste wasta ära. Töine lugu on linnades. Seal kannetakse igal aastal ja tükati igal kuul isemoodu riideid, jk need moodud tulewad Pariisi linnast wälja. Tahab keegi linna riides käia, siis laseb ta omad riided nende Pariisi moodude järele teha; elab ta aga maal ja ei taha seda mitte, siis peab ta õigel korral oma enese rahwa moodusi kalliks ja ei muuda seal juures ühtegi, olgu siis, et üht ehk töist tükki mõnest peenemast ja kallimast riidest teeb, kui seiemaale > üleüldse tehti. Wanal ajal on Eestirahwal igal pool omad iseäralised ilusad riidemoodud olnud. Wiliandi maakonnas, Saaremaal ja mõnes Tallinna kubermangu jaus ei ole rahwas ennast nüüdki weel nii ära lasknud rikkuda, et omi wanu ehteid oleksiwad enesest hakanud ära heitma. Kes wõeralt poolt tulles suwe ajal Pühapäewal nimelt Paistu ja Tarwastu' rahwast jo kirikust on näinud wälja tulewat, kõik oma wanaaja  ilusa Eesti riietes, selle süda wist rõesm pärast hüppas ja ta mõtleb weel pärastki unustamisega selle rahwa peale, kes seesuguse kindlusega oma wcska omanduste juure on jäänud  ja neid mitte wõera inetu hilpude waSta ära ei ole wahetanud, nagu mõnes muu maakonnas näha. Mõne aasta eest tagasi näidati Peeterburgi linnas kunstmeistrite klube-majas suurt elusat pilti, wõera sõnaga dablooks nimetatud, kus mõnikümmend meeste- ja naisterühmast  Weneriigi rahwa-riietes nähti, nõnda et terme Weneriigi  rahwad oma koduses talupoja riietes seal waatajate silmade ees seisiwad. Nende riiete seas, keda enamast üks