Mets lillede polest olla se maa wägga rikkas, mis kõik luhwti omma maggusa haisuga täidawad  ja nende hulkas olla üks roos, kelle öis kolm jalga lai on ja se on kõige surem öis maa peal. Maa on kaunis illus ja rikkas, agga innimesed, mis seal ellawad, ei kõlba kuhhugi. Seal ellab nelja suggune rahwas ja nimmelt lane pool Batta rahwas, kes wägga kange süddamega. Nende usku ei sünni ussuks nimmetada. Nemmad kidawad ennestel ka üht Jummalat ollewad, agga nad ei te temmaga teggemist, egga ussu temma sisse; temma maggada allati ja ei süa ennam, kui ükskord aastas. Kurje wai musid kardawad  nemmad wägga ja arwawad neid tule käes ellawad. Nende maa pealsed seadused on wägga kanged ja sest tahhame tullewa kord könneleda. Ommalt maalt. Pernust. Süggisised ilmad. Mis meie se aastane kewwadi pitk ja walli olli, sedda on nüüd süggise ka, agga ta ei olle mitte walli, waid pehme ja soe, nenda et rohho lillekesed hakkawad neste öisi wälja löma  ja mönni marja suggu, marju kaswatama.  Üks anus mees könneles meile just Mihkle päewal, et temma omma silmaga masikaid näinud,  mis se süggise kaswanud ja jubba malmis  samas olnud. Üks teine, nisamma ustaw  mees könneles, et ta on kirsi puud näinud  teist korda öitsewad; rohho lillekesed olgo nimmetamata. Meie ilmad on künni essimese Oktobri kuu paewani wägga kennad ja sojad olnud;  igga päew näitab kradi klaas künni 15 kradi soja, mis siis kõik kaswusid ueste nago ellama ajab. Puud on alles lehtes ja mönned  seast üsna haljas lehtes, kellest sedda weel ei woi oolda, et süggisine aeg meil jubba käes on; ka suised linnud römustawad neist sojaist ilmadest ja lassewad omma laulo kuulda. Kurred ja luiged, kes igga kewwade üks rong teise järrele sia tullewad pessima ja poegi wälja auduma, lähwad süggise aegsaste  jälle sojale maale taggasi, agga se süggise  ollid essimesed minnejad, mis meie pea kohhast läbbi läksid Mihkle päewal nähha, parrast ei olle neid ennam kuuldud taggasi minnewad, wist on nad alles tullemata ehk on ka teist teed taggasi, omma maale läinud. Tullekahjust. Süggisine rehte peksmise  aeg, on issiärranis meie armsa eesti rahwa  jures üks wägga kardetaw aeg, kus kõige rohkem tullekahjust' nende jures ette tulleb,  ja kõige ennamiste sünnib sedda selabbi, et nad südda öö aeal rehte peksawad, kus sedda tullewalgel peawad teggema, agga seal jures tulle ülle mitte holega ei walwa ja sedda nenda ei hoia, et st rehhest emal hoitud saaks, ja just ni emal, et st rehhega kokko ei saaks; selle asja polest on meie armas rahwas ossast weel wägga sure künka tagga kinni. Mönnes maa nurkas on nad selle polest jubba paljo targem, on toa ja kambre wahhelise seina sisse hakna sisse raiunud ja klaas hakna toa pole ette pannud, rehhe peksmist aeal pannewad  lambi hakna peale põllema, kellest kõik tubba walgustud saab ja rehhe peksjatel ei olle ial karta, et tulli rehhega lähhemat tutwastust  saab teggema; sedda peaksid teised kõik tagga järrel teggema. Minnewa ösel, st olli 2. Oktobril, just kello 12 ärratasid tullekellad  trumpedi ja trummi heal meid maggusast  unnest ülles ja kui wälja kargasime, näggime,  meilt wadata, na wasto põhja, suurt tullekahjo; ni paljo saime arro, et se meie linna pirist wäljas olli. Hommiko walges saime kuulda, et kahjo Sauga waldas, Eametsa küllas olnud, kus Pütti tallo ja selle parralt laut ärrapöllenud: Perrerahwas hakkanud rehte peksma ja kui essimest laugo olla mahha lasknud, on se korralt põllema lönud; kus tulli seal seisnud, sedda meie ei tea, agga kõik mis toas olnud, janud sisse ja komadest on kaks sigga sisse janud. Nenda on meile sest asjast könneldud; kas agga kõik nenda olnud, selle eest ei woi meie kosta. Paewa marjuta mi sest. Meil olli tänna kalendre meistriga paar sönna räkida;  agga et meie temmaga ei woi kokko sada, sepärrast peame siis asja ühhelt poolt ärrateggema  ja sest räkima, kellest südda tuksub. Et hakkame siis peale: Wata, manna söbber, mis sulle tahtsin öölda. Õlled jo wist issigi kalendrist luggenud, et laupäewal, 28. Sep- 331