«enda et tagaajajad sugugi ei taadnud, kuhu n'ad minema pidiwad. Õnnetuseks oli lord von Lorn kuninga mantle Ligi wötnud; seda laskis ta werekoeri nuusutada ja päästis neid siis lahti. Koerad hakkasiwad ka warsi ühele poole minema ja nüüd kihutasiwad tagaajajad  tuhat nelja järele. Lord oli kõige paremad  koerad ligi wötnud, kes iga tunniga põgenejale  ikka lähemale jöudsiwad. Surnult ehk elusalt teda kätte saada, oli kask, mi.s waenlastele antud; pääle selle pidi kätte saaja weel suurt maksu saama. Robert oli üksi Kirkpatrik'i enesega ligi wötnud.  Pea saiwad mõlemad aru, et neid kõige rohkem taga aeti ja sellepärast ruttasiwad n'ad, mis wöisiwad. Kuningas, kelle silmad ööse kinni ei olnud saanud, wäsis palju enem' ära, kui ta seltsimees. ..Põgene, Kirkpatrik", hüüdis ta wiimaks, ~ma tahan üksi wastu panna.- „Selle eest hoidgu mind Jumal", kostis teine ja säädis ennast nenda kuninga körwa, et ta teda kaitseda wöis. See liigutas kuninga südant ja hakkas uueste põgenema. Enne weel, kui werekoerad, kelle aukumist kaugelt kuuldi, nähtawale tuliwad, jöudsiwad meie mehed ühe wäikese jõe ääre. ..Meie oleme päästetud!" hüüdis kuningas rõõmuga ja kargas siis wette, kelle ääres paksud  põõsastikud kaswasiwad. Peaaegu Veerand  tunni rutta siwad n'ad wee sees edasi, künni jälle kaldale läksiwad ja koguni teise külge pögenesiwad. Kui werekoerad sinna jöudsiwad  , kus põgenejad wette läinud oliwad, eksisiwad n'ad jälgede paalt ära. Hulgudes jooksiwad n'ad sinna ja tänna, nuusutasiwad puid ja kiwa, aga ei leidnud ometi öigid jälgi. Waenlased pidiwad tagaajamist nüüd järele jätma ja paha meelega tagasi minema. Wahe seal põgenes kuningas oma seltsimehega  ikka edasi ja jöudsiwad ikka sügawamasse  määratuma metsa sisse, mis Garrik'i ja Gallowai maakonnade wahel oli. N'ad rändasiwad weel kaua edasi; aga kuski! ei olnud  maea ega urtsikut näha. Wiimaks kuulsiwad  ometige inimeste hääli. Juba arwasiwad  n'ad rõõmuga, et need ehk wa'ft mõned sõbrad on, kui korraga kolm koledat meest põõsastikust wälja tuliwad. ..Need on rõõw- MV Ales'kuningas oma seltsimehele, «meie peame hoolega ette waatama". ..Kuulge sõbrad", hüüdis ta ennast nende kolme poole pöördes, ..kuhu teis lähete?" ..Meie otsime kuningat Brucet ja tahame endid temaga ühendada ning teda maanitseda, et ta ette waatama peab", kostis üks neist. «Kas t'e ei wöi meile mitte ühte maea näidata?" küsis kuningas edasi. «Meie kõhud on wäga tühjad." ..Kui t'e meitega ligi tulla tahate", kostis üks kelm, kellel lammas õla paal oli, mis ta kusagilt warastanud wöis olla, ..siis ei pea teil midagi puuduma." Põgenejad oliwad selle nöuuga rahul. Poole tunnise rändamise järele jöudsiwad n'ad ühe üksiku lagunud maea juure, kuhu seisma jäiwad. Sääl tapsiwad lamba ära, tegiwad tule ülesse ja hakkasiwad liha küpsetama. x, - lialgi ei olnud põgenejatele söök nii haa maitsenud, kui Garrik'i suures metsas. Kuningas  pani pea tähele, et wöörad..tihti söariistade  pääle waatasiwad. Kui õhtu kätte jöuudis, andis Kirkpatrik kuningale nöuu, korra järele magada. Kuningas, kes mitu ööd enam puhkanud ei olnud, pidi esmalt magama ja siis kesköö aeal kord seltsimehe kätte tulema. Kuningas jäi pea magama, Kirkpatrik aga wöttis mööga peusse ja walwas. Wöörad oliwad tule ääre pitkali heitnud ja wahtisiwad  luurides põgenejate pääle. Kirkpatrik'» silmad wausiwad kinni, ehk ta neid küll lahti hoida katsus; ta arwas wööraid tule ääres juba magama jäänud olewat ja sellepärast ei hoolinud ta suuremat sest, waid uinus pea magama. Seda silmapilku oliwad kelmid ootanud; kärmeste töuusiwad n'ad püsti ja wötsiwad söariiötad kätte, et põgenejate kallale minna, kes suurtsugu mehed naitasiwad olewat. Wöib olla ka, et n'ad aimasiwad, et üks neist kuningas  Robert Bruce on, kelle eest Lorn'i käest rohket maksu saada lootsiwad, kui kuningale  otsa wöiksiwad teha. Kuningas, et küll liig wäsinud, magas siiski rahutuma möttede pärast kergeste. Waewalt tungis söariistate kõlin tema körwu, kui ta püsti kargas ja mõõgaga mõrtsukaid tagasi 82