palwe paale wöttis ta nöuuks, natukeseks aeaks sinna jääda. Ehk küll peremees seda ei sallinud, katsus ta teda igas tükis aidata, tammesid raijuda, süssi põletada ja mõnda muud. Kui n'ad ühel pääwal jälle peremehega metsas  oliwad, tuli peremehe wanem poeg jo okstes  nende juure. ..Söamehed on siia tulnud!" hüüdis ta juba eemalt. Waales ehmatas ära, kuningas aga mõtles sedamaid oma selsimeeste  pääle. Ta küsis, mis moodi n'ad olla ja sai pea aru, et Duglas teda otsima oli tulnud. Ettewaatlikult hakkasiwad nüüd kõik kolm kodu minema. Waewalt nägi aga Robert  öuues hobusid, kui ta juba aru sai, et ta arwamine õige oli olnud. - ..Need on mu sõbrad", ütles ta ja wilistas wakjuste. Ah, kuidas nüüd maeas kõik elamaks sai! Igast uksest tuliwad mehi wälja, kes rõõmu kisa töstsiwad ja hüüdsiwad: ..Änn meite kuninga  Robertile!" Üks suur ritter wöi rüütel  tuli sedamaid kuninga juure. See oli seesama,  kes mõne nädali eest kuningale wenna tapmise ja sugukonna wangiwötmise sõnumit oli kuulutanud, see oli wahwa Duglas. Kui ta kuningale kät oli andnud, küsis see, mis uudist kuulda olla. ..Madal maa on külmi tarwis malmis!" hüüdis ta rõõmuga. „Rahwas ei jõua enam Inglaste kurjust ega õelust kannatada. Sinu nimi, kuningas, on kõikide suus! Ka kõrgel maal on lugu teiseks läinud. Igal pool soowitakse rahu ja korralikku  olekut. Tuhanded on malmis sinu sõna kuulma!" Kirme najale toetades kuulas kuningas sõbra kõnet. Ta maatas taewa poole ja tema uuled  liikusiwad tasakeste, otse kui teeks ta Issandale,  kes teda pimedusest walgusele wiinud, palwet. Waewalt oli Duglas mait jäänud, kui Shottlased uueste viskamist töstsiwad. ..Onn meite kuningale!" hüüdsiwad n'ad waljuste  ja tömmasiwad söariistad kätte. „Lorn tuleb!" hüüdis äkiste hääl rägastikust  ja üks Waalesi sulane tuli säält wälja. „Ta werekoerad on siit waewalt poole tunni teed kaugel", lisas ta juure. ..Ruttu hobuse selga!" hüüdis Duglas. Silma pilguga oliwad ligi 50 Shottlast hobuse seljas, lasksiwad sulast enestele teed näidata ja läksiwad Lorn'ile wastu. Mõne minuti pärast saiwad n'ad juba Lorn'i meestega  kokku. Wihane wöitlemine algas. Werekoerad  langesiwad kõige esmalt mõõga hoovide  all, siis aga tuli kord peremeeste kätte. Weerand tunniga oli otsus tehtud. Suurem jagu waenlasi langesiwad wastaste mõõga tera all; kes järele jäiwad, pögenesiwad ära, nende hulgas ka graaf von Lorn. See oli kuninga Roberti esimene wöit. Pea pidiwad weel mitmed järele tulema ja õnn tema poole kaaluma. VII. Uus elu oli metsa peresse tulnud. Hobused  hirnusiwad ja ratsamehed ihusiwad oma mööku ja kirwid. Kõik walmistasiwad endid uue, suurema wöitluse wastu. Tuas aga istus kuningas ja kuulas Duglase juttu, kes wiimaste nädalate sees mõnda wahwa tegu teinud oli. Ka oma lossi Duglase oli ta kawalusega jälle kätte saanud. ..M'ul oli üks truu teener, nimega Klean", jutustas Duglas, „kes minu kindluse ligidal elas. Tema juure läksin ma ja andsin t'ale tääda, mill kombel ma wanemate kindlust jälle kätte saada arwasin. Ta jutustas m'ule, et pooled Inglise söamehed igal pühapääwal söariistadega  kirikusse lähemad. See oli kindla lossi ärawötmiseks paras aeg. Ma läksin pühapääwal oma meestega kirikusse, kes talupoea  riides oliwad. Pea tuliwad ka ligi 50 Inglast järele. Minu mehed istusiwad kõik uste lähedale pinkide pääle, et ilma nende tahtmata keegi wälja ei pääseks. „Kui kiriku teenistus lõppes ja Inglased kirikust wälja minna tahtsiwad, läksin ma nende juure, näitasin oma meeste pääle ja ütlesin: teie kõik olete minu wangid! Ärge sundige mind mitte pühas paikas werd walama; heitke parem hääga alla. ..Mõnel nähti küll nöuu olewat wöimusega wälja tungida; aga kui n'ad minu seltsimeeste odasid nägiwad, jäiwad n'ad waiksemaks ja lasksiwad seda enestega kõik sündida. Silma pilguga oliwad Inglaste söariistad käest ja päälmised riided seljast ara wöetud. Ma käskisin  50 oma meest neid selga panna, teisi 98