oli, kahwatanud ja surnut oma käte wahel hoides. Selle kisa paale: .Mõrtsukas, mõrtsukas!"  jooksiwad inimesi noore mehe ümber kokku. Selle aegsid soldatist ei wöinud mitte palju kiita. Kolmekümne aastase söa hirmsad  teud ei olnud weel unustatud, ja mitmed, kes sell' aeal teenistusesse oliwad astunud, elasiwad wäga kurja ja kölwatumat elu. —- Inimesed, kes kokku oliwad tulnud, ei kahtlenud  silma pilkugi, et Hindrik, kellel püs ligi oli, mitte noore tütarlapse mõrtsukas ei oleks, ning kirusiwad ja sajatasiwad õnnetumat peigmeest  koledal wiisil. Tema aga, kes südame ahastuse ja walu pärast otse kui pool surnut oli, laskis kõik enese ümber sündida ja rääkida,  ega kuulanud sest midagi. Ta ei pannud  ka sugugi wastu, kui n'ad teda tema armukese  surnu keha juurest ära kiskusiwad ja kohtu ette wedasiwad. Sell' aeal kui wihased  kodanikud temaga säält ära läksiwad, kõlas  lähemast uulitsast hääl, et mõrtsukas sääl kinni tabatud saanud. See oli „must Ruudolf",  kes sell'samal aeal mitmest mehest kohtu ette weetud sai. Mõlemad wangid saiwad surnu juure wiidud,  kes ka nöuukoea juure kantud oli. Ruudolf  waatas külmalt ja tõsiselt selle paale. Hindrik aga langes häda kisaga maha ja kattis  oma armsa pruudi külma kat suuandmistega  ja silma pisaratega. Teda sai nendasama,  n'agu Ruudolf, wangi hoonesse wiidud ja ülekuulamine hakkas nüüd. Kummagi ei tahtnud ennast süüdlaseks tunnistada. Hindrik  rääkis tõe teel seda, mis sündinud oli ja tema tunnistus, kui ka kõik tema olemine oliwad  wäga kohtunikude südamesse möötunud. Ruudolf aga koorutas selle wastu koguni pimelikku  waleeiet, mis ta kawalaste wana sarwilise  abiga wälja mõtelnud oli, ette. Ta jutustas, et ta kõndimise teel sääl uulitsas, kus see mõrtsuka töö sündinud oli, oma seltsimeest  selle noore neiuga jutu sees näinud olema  t. Ta olla tähele pannud, et Hindrik pahane  olnud ja oma pruuti tubliste haugutanud.  Et see asi aga mitte temasse puutunud ei olla, olla ta rahulikult edasi kõndinud, künni äkitselt püssi pauku kuulnud. Ta tõendas, et Hindrik isi seda kadeduse pärast teinud olla ja tahtis oma ütelust wandega kinnitada. Ehk kull kohtunikud risti ja pöigite seda asja nendelt järele pärisiwad, jäiwad siiski mõlemad  wangid selle juure kindlaks, mis n'ad kord tunnistanud oliwad. Wiimaks katsuti tõsist tääduft piinamise riistade abiga, mis sell' aeal weel moodis oliwad, kätte saada. Mõlemad kaebtusalused pidiwad esimest ja teist jagu neist riistadest tunda saama. Aga ehk neid küll hirmsaste piinati, jäiwad siiski mõlemad  selle pääle kindlaks, mis n'ad juba tunnistanud  oliwad. Kohtunikud oliwad üsna hädas. N'ad täädsiwad  küll, et üks neist kahest wangist kurjategija  oli, aga kirjum lugu saal juures oli see, et ei täädnud, kumbas. Mõlemad oliwad  küll säält ligidalt, kus mõrtsuka töö oli sündinud, kinni wöetud saanud. Mõlematel oliwad ka püssid ligi olnud, mis, n'agu hoolas  järele waatamine seda tunnistas, wähe aea eest tühjaks lastud. Mõlemad aga jäiwad  ka kindlaste selle juure, et n'ad ilmasüüta  on. Ka meister Meinhard oli kohtu ette tunnistuseks kutsutud, kes köikipidi, nii palju kui temal selle kurwastuse sees wöimalik  oli, Hindrikut ilmasüütaks tunnistada püüdis.  Wöimalik wöis see aga siiski ka olla, et ta, n'agu Ruudolf tunnistas, sell' õhtul ennast omast pruudist lahutades, wiha meelega seda hirmust tööd wöis teinud olla. Ehk kohtunikud endid se'ega küllalt waewasiwad, ei wöinud n'ad siiski tõsist otsust kätte saada. Asi sai wiimaks kuurwürsti ette wiidud. Friidrih Willem, kes nendasama armuline kui ka õiglane oli, laskis mõlemad kaebtusalused weel kord oma päält kuulamise all üle kuulata.  Et ka temagi sest kuidagi wiisi aru ei wöinud saada, kumbas neist süüdlane pidi olema  , käskis ta seda asja ..Jumala kohtu" läbi seletada. Nenda nimetatud..Jumala kohus"  oli sell' aeal weel pruugitaw. Lapseliku meelega uskusiwad selle aegsed inimesed, et Jumal mõnesuguse imeteu läbi ülekohut pidi awalikuks tegema ja süüta olekut walge ette tooma. Praeguse segaduse pärast käskis kuurwürst,  et Hindrik ja Ruudolf täringit (Würfeln)  peawad wiskama. Kes enam silmi wiskab,  on süüta, ja see, kes wähem wiskab, on süüdlane. Ka waga kuurwürst arwas, et õige ja köigewägewam Jumal kurjategijad sell' kom- 152