olema, keda ta taieste usaldaks ja kelle eest temale mingisugust saladust ei oleks. „Jah, tõeste t'al on üks niisugune! wastas  isa,'ilma pitkemalt järele mõtlemata» See on meie endise kirikuõpetaja tütar, Ma riie Bluume. Tema on Kordee!ia'ga seltsis üleskaswanud;  need mõlemad tüdrukud on lahutamatu  söbrusega üheteise poole kindlaste hoidnud,  ja ma olen seda juba sagedaste kahetsenud,  et tema nüüd minu tütre haiguse aeal siia ei ole tulnud. Õpetaja Bluume on oma perega siit äraläinud, sest teda kutsuti mõne aasta eest Halle linna uniwersitati paale waimuliko asjade prohwessoriks." Paluge preili Bluumet siia, ütlesin mina; wõib olla, et Teie tütar seeläbi ehk elama jääb - aga ärge haigele sest midagi rääkige. Kordeelia isa oli selle nöuuga rahul ja lubas  minu soowimist täita. Weel sell'samal pääwal kirjutas tema Mariiele ja tema isale oma Armastusest ja sest lootusest, mis meil tema paale oli ja palus teda oma õnnetumat last waatama tulla. Wastus tuli pea tagasi selle sõnumiga, et preili Bluume, tema soowimist häämeelega tahta täita ja teisel paamal juba senna saada tulema. Ma seletasin mõisaomanikule seda ära, et ts Kordee!ia'le tema sõbra tulemisest midagi ei pea täätama, enne kui mina selle wiimasega  olen rääkinud. Kui Mariis sinna oli jõudnud, rääkisin ma temale oma arwamist, miö tema sõbra haigusest olin tähelpannud ja küsisin temalt, kas ta m'ule mitte mõnda isiäraliku juhtumist ei teaks kõneleda, kust arwata  wöiks, kellest temale see haigus ja niisugune  tühi mõte on tulnud, et ma siis ühte kindlat põhja wöiksin kätte saada ja õige tääduse  teel selle wastu abi leida. Mariie kuulas wagusi minu juttu päält ja jäi siis natukeseks aeaks waitolles ja järelmotteldes  istuma. Äkitselt tõusis tema üles, pani oma käe minu õla pääle, waatas mu silmi ja ütles n'agu ärkades: ..Auulik tohtre härra, need arwamised, mis Teil' Kordeelia haigusest on, tuletawad minule ühte juhtumist jälle meele, mis m'ul peaaegu juba unustuse jäänud." Selle pääle rääkis tema oma järeltulewat lugu nenda: ..Ligi aasta aega tagasi oli siin mõisa ligidal Üks Mustlaste seltskond ennast laagrisse heitnud ja «'agu Mina. weel mäletan, tõttasid rahwas linnast ja ümberkaudse kohtadest  Meid imeliku inimeseloomast ja,, «nde kunstükka waatama, kes kaua aega siinpool 'pole käinud; päälegi kiideti neist, et nemad niihästi möödaniku kui ka tulewiku aea juhtumist  wöida ülesütelda ja ettekuulutada. „Ka mina ja Kordeelia läksime, ühel pääwal  ühe suurema seltsiga Mustlaste laagrisse. Kui sinna olime saanud, astus ühest telgist üks wana Mustlasemoor musta tungima silme ja kortsus näuga wälja ja pakkus ennast meie seltsile käewaatajaks. Mina, kui ka kõik teised  seltsilised, näitasime wanamoorile oma kät, ta kuulutas igaühele, mitte ükspäinis tulewikust,  maid ka möödanikust mitmesugusid asju, ja päälegi nii julgeste, et kõik seda üsna kohkudes  imeks pidiwad panema, ega 'polnud ka sugugi imeks panna, kui mõnele sää! kahtlased mõtted tousid. ..Wiimaks tuli wana nõid ka Kordeelia juure ja tahtis tema kät waadata, aga Kordeelia  ei annud, waid ütles, et tema midagist wana nõia kuulutamisest ei tahta tääda. Wanamoor sai selle paale wihaseks, ja mitmesuguste  ähwardamiste ja kurjasoowimistega tõmbas ta tüki määritud pärgamenti põuest wälja, kriipsutas ümisedes mõned sõnad sinna paale ja wiskas Kordeelia kätte." Aga mis sinna pääle oli siis kirjutud? küsisin  mina. «Seda ei tea ma mitte," wastas Mariie. «Wana Mustlane läks lompertades minema ja meie laksime jälle uut nalja waatama, kus kaks Mustlase tüdrukud tantsisid, ning nenda jäi seekord pärgament Kordeeliast lugemata. Pärast olen mina kül mitukorda temalt küsinud,  mis saal pääl lugeda pidi olema, aga ta iei ütelnud seda mitte öiete, waid ütles  aga , et sääl muidu tühjad narri sõnad olla, mis midagist ei tähendada. Za kui ma nägin, et ta koguniste ei tahtnud ütelda, jätsin  ma küsimist järele ja unustasin pea seda lugu hoopis ära." Ma palusin nüüd Mariiet waewaks wötta, pärgamenti üles otsida, kust oma kalli Kordeelia  haiguse põhja lootsin kätte saawat; ühtlase  palusin ka teda weel, selle eest kangeste 250