astuma. Kära selle üle tahtis aga nii suureks lõusta, et Aleko rahul oli, kui aga ükskord Türgi lippu näidata ja suure tüki de läbi teretada tohiks; fessi ei toonud koguni mitte wälja, maid kattis oma mnresttäidetud pead Bulgaariamütsiga.  Sellest kõigist lahawad targad riigiolemiöle  tundjad ja toimetajad ettetäheudust tunda, et piirel Bulgaaria ja Ida - Rumeelia wahel , kuida seda Berliui lepingus kiunitati, pitkemad pidu olema ei saa, kui omal aeal Moldau ja Walahhei maade piirel Parist lepingu  järel aastal / Teada kiil, et nendest maadest pea Rniuäniä riik sigines, mis nüsid täteste oma enese jalgel seisab. Kä esiotsast nõuks wöetnd, et Bulgaaria noor würst Aleksander 1 riidis ja fess peas sultani  teretama pidi minema; nüüd olla aga se nõu mahajäätud ja würft saada seda teretamist oma endise isamaa, se on Hes st maa mundris t esiema. Greekamaa ja Türgimaa wahel ei taha ssbrustns mingiwiisi sigida. Greeklased piirede ligidal, kes weel Türgi alamad peawad olema, ei seisa rahul, kipuwad wägise ema rüppe poole. Juba on mitukord nende ja Türgi sõeawäe wahel merised tülid olnud, kus, kuida räägitakse,  mslemal poolel koledad mõrtsukatööd tehti. Ka Kreeta saare peal olla sellesama himu pärast jälle mässamine lahti, ja kuberner Fotfiad'es  pasha tahta ametid mahapanua. Tallinnast. Aus töö. Reedel, 18. Lehekuu pääwal, õhtupoole umbes kell 6 aeal tuli üks weike Osmosaare (Odinsholm) laew mere poolt ja ei saanud kange tuule pärast sadamasse, ueuda et lahe peal ankru pidi minema.  Tuul läks muljumaks ja kaswas wasta kell 9 tormiks. Laew hakkas liikuma ja oli karta, et Sukruwabriku rahu peale kimide otsa, ja hukka läheks. Ankur oli aga jälle kinnitust leidnud ja läew seisis 6 sülda sügama wee peal, aga wäga murdja laenete ligidal, mis üle laewa käisid. Torm kaswis ikka kangemaks ja laewamehed olid raskes surma hädas. Sellest hädast anti merewahilaewa Rothttle teadust, kes kohe kütta laskis ja hädalistele appi tõttas. TaewaS oli paksus pilweS ja selleläbi öö nii pime, et weiket laewa näha ei wöinud; torm oli selle aea seeS nii kangeks kaswaud, kui meie seda armaste näinud oleme. Peastjad ei wõiuud siin nüüd esiteks midagi teha ja herra von Rolh mõttis nõuks oodata, kuuni selgemaks läheks, et siis peastmise tööd katsuda, ja lawiiris tuule all, kus laewa ligidal armas olema. Homlkul kell 7 aeal oli niipalju selgeks  läinud, et weiket laewa näha mõis, ja nüüd sai ligi sõidetud, et seda weduköide wõtta; se ou aga tormama! merel ja rahu de ligidal, raske ja kardetaw töö. Torm möllas wäsimata wõimuga ja kartus oli suur, et aurulaew ankrus - laewaga mõis kokkuaetud saada. Parajal silmapilgul  aga läks korda, köit hädaliste kätte wisata,  mis seal kimümõetud ja köidetud sai, pea selsamal aeal, kus ankur waljust tormi mäest märtud oli. Pitkamini weeti nüüd weike laew sadamasse. La emas olid kaks meest, üks naeue ja üks weike tütarlaps. Se wahwa ja auwäärt tegu herra vou Noth'i käsu all ja targulist juhatamist mööda, näitab peale kiituse, mis sellele iseenese pärast anda tuleb. meel suuremad hinda saama kui kuuleme, et need kaks nähtawaft surmast peastetud meremeest, nende seltsist on, keS Osmosaares seisma merehädas  -peastmise laewa juures teeniwad, ja kelle asemele kergest teisi leida ei wõi. Jutu leht. Arstitud haige. Rikastel on, nende kuld kullidest hoolimata, sagedast küll omad koormad kanda ja omad waewad  kannatada, millest, Jumal tänatud, waene mees midagi ei tea, sest suur hulk haigust ei ela wärskes õhkus, waid täidetud kaussides ja kannudes, pehmes istetes ja siidi-sängideS, kuida se rikas Amsterdam mi linna kodanik ise omast jutustada wõib. Terwe e unel õnne istus tema oma laisatoolis ja suitsetas tubakast, ehk wahtis kahe küünarnuki naal läbi akna, sõi aga lönurks  siiski nagu reheline, ja naabred küsisid mõnikord: „ Kas tuul wäljas wõi nohiseb meie naaber nii kangest?" - Terwe päraftlõrme sõi ja jõi tema niisamati, pea midagi külma, pea midagi soja, ilma isuta, üksi aga aeawiiteks, et aru ei saanud, mil aeal lõmeleib loppeS ja mil aeal õhtu leib algas. Pärast õhtrrleiba heitis sängi jä oli wäsind, kui oleks pMwaotsa kiwa ladund ehk puid löhkund. Sellest sigis temale wiimaks paks keha, mis nii paenatama oli kui topitud wilja kott. Ei maitsend enam söök. ei maitseud enam nui, tema oli mõni aeg, kuid ka teistel juhtub , mitte viete terwe, mitte õiete haige; kui aga tema enese juttu pidi uSkmnä, siis olid temal 305 haigust, se on, igal pääwal üks teine. Kõik arStid Amsterdam mi linnas pidid temale head nõu andma. Tema neelas terwed raandatäied wedelad rohtu ja terwed labidatäied kruwa rohtu, ja neelas pillist mis nii suured olid kui pardi munad ja pilkajad hüüdsid teha kahejalgseks aptekiks. Aga rohud ei awitand ühtigi, sest tema ei käittd arstide seadmiste järel waid ütles : „Wötku se ja teine, mis eest urina rikas nr ees olen, kui koera kombel pean elama, ja tohter ei taha mind terweks teha, minu raha eest?" Wiimaks kuulis ühest arstist, kes sada tundi maad (409 wersta) kaugel  elada, se olla nii tark, et haiged terweks saada, kui aga teraselt nende peale waataks, ja surm karata körwale, kui ennast aga näitaks. Selle arsti peale lõi paks mees lootma ja kirjutas  temale omast hädast. Arst sai pea aru, mis mehel puudus; mitte arstirohtu, waid kasinust  sööma ja jooma poolest, ja liigutust keha poolest ja ütles: „Oota, kül mina sind arstim" Siis kirjutas temale sesnguse kirja: „Hea sõber, Teiega on waene lugu, aga wõite weel abi leida. kui minu nõu järel teete. Teil on üks kuri loom kohtus, üks madu seitsme suuga; sellega pean mina kord ise kõnelema ja Teie peate minu juure tulema. Aga esiteks ei tohi Teie mitte wankreS ega ratsa sõita, waid üksi aga kingsepa mnStarnuna abil peate oma teekonda  toimetama, muidu põrutate madu ja se hammustab Teie sisikonna katki, seitse soolikast korraga. Teiseks ei tohi Teie pääwas rohkem süa kui kaks kausikest keedetud ajawilja, homikul natuke lihaleent murulauguga, lõunels weike praeworstike ja õhtuks üks muna. Sööte Teie rohkem, siis kaswab madu sellest suuremaks ja rõhub Teie kopsu katki, ja rätsepal ei ole Teile enam mõetu wõtta, üksi aga puusepal. Se on minu nõu, ja kui Teie seda ei wöta, siis Teie kewadel enam kägu ei kuule. Tehke, mis ise arwate!" Kui haige seda kõnet kuulis, laskis tema teisel homikul omad saapad wõida ja läks keele, kuida tohter käskind. Esimesel pääwal läks teekond nii waewalt edasi, et nälkjas oleks paras seltsimees olnud, ja kus ussike tee peal roomas, selle peale tema astus. Aga juba teisel ja kolmandemal homikul näitas, kui oleksid linnud  kenamini laulnud kui mitmel aastal enne seda, ja kaste paistis nii wärske ja lilled wälja peal nii punased, ja rahwas keS wasta tulid, olid nii lahked. ja tema ka, ja igal homikul. kui öömajast wäljaastus, oli kenam ja teekäik oli kergem ja rõõmsam, ja kui tema kaheksateistkümnemal  pääwal senna linna jõudis, kus arst elas ja homikul ülestõusis, oli temal nii hea ja nii kerge, et ütles : „Ei weidramal aeal mina oleks wõind terweks saada kui just nüüd, kus tohtre juure tahan minna. Kui minul ometi körwad natuke uugaksid ehk süda paha oleks." Kui tohtre juure jõudis, wõttis se tema kääst kinni ja ütles : „Nüüd jutustage minule kord põhjani, mis Teil wiga on." Tema aga wastas  : „Tohtre Herra, minul ei ole, Jumal rännatud  , midagi wiga, ja kui Teie terwis nii hea on, siis ieeb se minule rõõmu." Tohter aga ütles: „Seda on Teie hea ingel Teile juhataud, et minu nõu wStfite. Madw ou nüüd lõppeud. aga Teil on weel munad kõhtuS, sellepärast  peate nüüd jälle jala koju tagasi minema, kodu peate puid saagima, mis ükski ei naa ja et pea rohkem toitu wötma kui isu sunnib, et munad mitte waljaautud ei saa, siis wõite manaks  meheks saada," ja naeratas. Rikas wveras wastas: „ Tohtre Herra, Teie olete tark kül, ja urina saan aru ka." ja on pärast selle nõu järel kärud ja eland,kunni97 aastad, 4 kuud ja 19 päüwa manaks  saaud,terwe Tui kalake mees, ja on igal ueaaStalWküld-knlli  tohtrele õnne soowima saatnud. Siiraki raamat. Jutt ühest Saksamaa riiklinn aft. Kiriku kellad manas riiklinnas hüüdsid wäljaminikud; wiimsed orila- ja pasuna healed olid waikimas. Wälja astusid eesotsas raeherrad  ametiriides, käetöö-gildid piduehtes tulid järel; taga ja wahel tungis ja tormas linnarahwas, kelle endist paksu rongi sõda ja katk wägewast shendand olid. Täna peeti tänupüha rahu eest; kolmekümneaastane  sõda oli lõpetud, mille kannal tuhatsugused  hirmud ja hädad, linnade löhkumised ja külade põletamised käinud, mis elukombeid toorestand ja mis tuhanded ellad edendusetaimed  põrmu sisse talland oli. Mõega-Ursel (Ursula) oli ka täna kirikust  eemale jäänud; tema alaline kiriku-iste seksis kantsle ligi, kõige rahwa silma ees ja kogudus ei wõind tähelepanemata jätta, et tühi oli. Naabrinaesed pistsid pead kokku ja leidsid, et asjale juba kardetaw nägu sigima hakkas. Mõega-Urseli kiriku-iste seisis juba mõned nädalid  tühi, kõigist rahwa st hoidis tema ennast eemale ja sõbranaeste küsimiste peale tulid aga pahameelelised, järskud wastused Urseli suust. Eks temal täna mitte asja ei olnud Jumalad  tänada? Rahwas ütles: ei; maade rahu oli tema majasse sõda sigitand. Suur maja Zsanda-uulitsas, kärisema tuulelipuga  ja riigi-kutliga kõrge, terawa harja peal oli rahwa teades Urseli oma, ja pärast isa surma oli tema selle kauplemist edasi ajanud, mille täht, kolm wägewad moeka ristastiku, kuldkrooniga ülemal otsas, kauba olemist tunnistasid.  Isa oli mõegasep, ja sel aeal kus kõik teised ametid kidusid, oli tema kätetöö õitsend.  Rahwa kestis liikus jutt, et mõegasepal waesel aeal raha kasude peale wäljalaeuata sai; teada oli ka, et tema läbikäia sõeameeste kääst hulga kallid riistu ja riideid sissekaubelnd ja peeti wara seda suuremaks, mida wähem ükski sellest näinud oli. Aga kiidetud waraga ja pärandusega ei olnud kõik nii selge kui kaeisew rahwas arwas. Maja Jsanda-uulitsas kaubakasulise paiga peal, millest kõik warandus wäljakaswand, kui õis rvostpotist, oli Urseli onupoja, Sikst Okaspuu omandus. Sikst oli ennast maast madalast ikka kui rahutu, läbemata ja tallitsemata pois näidand. Riiklinnalised weiked olemised ei täitnud tema ülekeewast tahtmist ja ühel pääwal, kus merise tüli sekka sattund, oli omateed läinud, ilma maja ja wara üle midagi seadmata. Aasta kadus aasta kõrwa; kuhu Sikst jäänud, ei teadnud ükski; onw (isawend) oli maja ja sepawärki, kui omanikuta leidust wastawõtnud ja oli ennast tundmata sepas ellist esimeks kuulsaks  meistriks selles ametis ülestoimetand. Asjad  käisid sõea-aeal ülekäte; kodanikud ja kohtud ei pannud tähelegi, kuida pärandus üle ühe päria teise sülle kargas; asi oli ennast iseenesest õigeks strutand ja mõegamaja majatütar oli pärast isa surma linnarahwa ja maarahwa teades  ja suus „Mõega-Ursel". Neio seisis esiotsa  kõigest jõust nime wasta, aga rahwas pidas seda rohkem nimest kiuni, kuida pea meel isetähendus  kõrwa sigines. Juba koolis näitas