kohta ja elupaika armastab iga rahwas üleköige,  olgu see kliima poolest lumi külm ehk tulipalaw. Wähe on rahwaid, nagu Juudid, Mustlased j. n. e., kes oma sündimise kohta, ja kus nende wanemad mulla all puhkawad, alalise ümberrändamisega mitte armsaks ega kalliks ei saa peetud. Neil rahwail ei wöi siis ka suuremat ega elawamat rahwuse tundmist  olla. Isamaa on selle armsa koha ja pesa paiga nimi ja isamaa on ka iga rahwa auu. ..Watame, kuhu tahame, metsa peale, kuida seal üks puu teise körwal omad oksad laiali laotab ja ladwad taewa poole sirutab, üks teist tuule ja tormide wasto kaitsedes ja marjades, mis seda kindlam ja tugewam sünnib, mida sügawam nende juured armsa isamaa mulla sisse tungiwad; mida suurem ja paksem mets, seda waljum tema koha, seda julgem ja kindlam wöib ka tema alt nii heaste paha ilma, kui körwetawa päikese paiste eest marju leida. Niisama peawad ka mõnesugused rahwa suguarud, isiäranis kui ühe mulla peal elawad, üks teisele kaitsmiseks ja marjuks olema,  see on kasuks mitte kahjuks, rahuks mitte riiuks, kõik ühe ja üks kõige eest. Rahwa keele murred wöiwad mitmesugused olla, ja mõistku meie neid nii palju kui tahes, see ei saada kellegil kahju, maid kasu, siiski oma isa ema keel jääb iga rahwale ikka kõige armsamaks  ja selle sees ka tema usu ja Jumala teenistus. Oma ema keelt hoolsaste harida, täiendada ja õppida, on iga rahwa kohus ja selle sees wöib tema ka oma rahwast kõige enam ülestunnistada. Olgu meid nüüd, kes teab kui mitmed sugu ja seltsi, rääkigu kes teab kui mitmed keeled, meie teame ometi, et Aadamist saadik üks liha ja weri oleme. Keelesegamise  läbi sai esimene rahwa hulk laiali pillatud ja mida laiemale, seda enam muutsiwad  keele murded, ja kuida kellegi tiiwad kandsiwad, katsus üks rahwas teisest kõrgemale tõusta. Seal pidi siis ka iga rahwas oma rahwaust püüdma ja see on täna pääwani nõnda jäänud. Mis mitmed rahwad pärast teiste jalge alla saatis ja pärisorjaks tegi, oli kõige pealt ikka waimuharimise ja õpetuse puudus, ja seda mooda, kuida see kosus ja kaSwis, on nemad sest ka jälle omal ajal lahti saanud: ..Jumal olgu tänatud, ka meie Eesti rahwa seas lähäb õpetus ja waimuharimine edasi ja on juba paljugi õpetatud mehi rahwa seas, kes ise edasi tungiwad ning ka teise selguse  ja walguse poole järele toibuwad. Kahesugune  õlut ei wöi mitte ühe waadi sees olla, niisama head ja kurja, rahu ja riidu j. n. e. inimene ka mitte ühel hoobil nöuuda ega püüda. Kes ise õige rahwause ja tõsise kristliku põhja peal seisawad, peawad ja saamad  ka teisi sinna poole juhatama. Tõstsid söbru ja öigid nöuuandjaid soowime ka meie südamest oma Eesti sugu wendadele. Saagu Jumal neid alati õige tee peale juhatama ja eksituse eest kaitsma. A. S. Niisuguse hea soowimisega lõpetab siis „E. Postimehe" kirjasaatja oma pitka seletust sõna ..Noor-Eeftlasest". Ka wöinud meie seal juures sellepärast midagit kärpida, et lugejatele täitsa arusaamist asjast soowiksime mis ehk lühendamise  läbi puuduliseks oleks jääda wöinud. Nõnda on siis ka nüüd iga terane lugeja tvistist  äramoistnud, mis seletaja kõik soowib. Esiteks katsub ta jo rahwalt hirmu sõna, wöi nime Noor-Eestlaste eest ära wötta ja soowib, et keegi ennast ometige selle nime üle pahandaks  , kui Saksa zeitungid teda siin ja seal sõimamiseks pruugiks, kus õiglased inimesed seda sõimamist ometige pole ära teeninud. Noh, missugune õiglane mees ennast siis ka muidu lobisemise üle pahandama hakkab, kui seal asja ees ega teist taga pole. Teiseks katsub ta Eestlastele (ta ise peab üks Sakslane olema, kuida Postimees ütleb) meele tuletada, et: meil kõigel, Sakslastel, Eestlastel j. n. e. siin jo üks Jumal, keiser ja isamaa olla, mis pärast meie siis ka kõik, kui ühe perekonna lapsed rahus, kokku leppides käsi käes oma elu teed edasi rändama peaks, sest ühendus üksi tehta jo tugewaks. Mis ka kõik meite usk ja mõtte. Kolmandaks arwab ta ka seda üsna õigeks ja loomulikuks, et iga üks rahwas oma rahwaust, oma emakeelt ja rahwa ise-loomu omandust, armastab, auustab ja kaitsta ja omale hoida püüab. Aga ähwardab seal juures  kõige paha püüdmiste, kurja eestjuhtide ja oksi teede eest, mis kõik ta meie mõistuse järel, wiimaks ikka auku weawad. Ja selles tükis jääb tema seletus meile tuhmiks, pealt sellepärast,  et ta pole selgeste wälja üttelnud mis- 389