on?" kössis mees. Minna arwan, ütles naene, se põlle mitte üsna õige, et meie nende  pahha ello pärrast allati tapleme; meie peame neid ka awwitama. Mötle isse, kui nisuggune  sullane pühhapäwal peab koddo istuma,  sa tead jo, kuida innimessed on. Luggeda ei möista egga tahha nemmad, möttid  on neil wähhe, riid, hädda ja pudus on ka kaela peal. Ma ei panne sedda suggugi immeks. Mitto neist on ilma keige öppetusseta,  nago puud metsas, ülleskaswanud. Hiljuti  ollin ma Mardi naese jures käinud, Zummal hoidko, mis wasromeelt loom se on! Sellega pääw otsa ühhe kattukse al istuda, wöib kül kibbe raske olla; ta lapsed näitwad wälja, nago silo pöiad, mustad ja räppused, et ei julge külge hakkara. Neil waestel innimestel põlle jo mingisuggusi möttid ennam, kui nende tük leiba ja seapõrsas, pealege wee! wölla sees, mis neid allati nukraks teeb, et igga tühja sanna  pärrast tülli tulleb. Nüüd tahhame meie: kui neil rahha on, ei pea nad mitte körtso minnema, ja kui nad körtso lähwad, ei pea nad mitte napsi wötma. Se on kerge üttelda, agga  kes teab, mis meie nende assemel teeksime. Nemmad ei tea jo parremat. Eks sedda olle saggedaste nähtud, et nõdrad innimessed omma  murre ja pahhandusse unnustusseks joma hakkawad ja ennast ülleannawad? Seal peab teine nõu ollema." „Agga armas Kristina, ütles opmann, sinna  tahhad weel nende eest seista, kes omma palka ärralakkuwad, omma ihho ärralakkuwad, omma hinge ärralakkuwad ja keik, mis neil ehk ei olle? „Kulla Prits, kostis naene, millas ma sedda  ütlesin? Et nad lakkuwad, seeb se on, mis ma mitte ei tahha, waid et nad mitte ei pea lakkuma, mis labbi nende ello pääw päwalt  weel õnnetumaks lähhäb, kui se muidogi  jubba on; agga tahhame meie pahha nende  käest ärrawötta, siis peame neile parremat assemele andma, muido on keik taplus üllekohhus."  Opmann watas pärrane silmadega omma Kristina peale, ütles: „No sedda ma tahhak- sin kül teada, mis nöu sa seal annad? Wöib wist nattuke naeste modi olla." „Olgo peale, ütles emmand, agga keik naeste nöu ei olle ka allati kölkane. Wata, armas Prits, seal on meie poissullased karjamöisades mis peawad nemmad omma pühhapäwaga  teggema? Õiget koddo neil ei olle, lusti tahtwad nemmad piddada, on jo nored, terwed  innimessed, pühhapääw tulleb agga üks kord näddalas, ja kirrikust parrago Zummal!  põlle neil keddagit egga pea nad keddagit. Kahjo kül, et se nenda on, agga se on kord nenda. Middagi tahhab innimenne ikka tehha; mis tewad nemmad? Nad jookswad  tüdrukute järrel, jookswad tantsima ja joma ja jändawad pallawa peaga ööd läbbi, künni walge wälja tulleb, kus siis uimaselt koio tullewad ja wässind nago koerad, ja kui siis esmaspääw tulleb, siis on hädda ees ja tagga, nago tänna ja igga esmaspääw. Ma pannen weel immeks, et luggu hullem ei olle, kui ta on." „Agga kallis Kristina, ütles mees, se on keik üsna öige, mis ma ka mõistan; agga ütle ommeti, mis se pitk jutlus peab awwitama?  mis nõu sa siis annad?" „Kule, armas Prits, ütles emmand, meie isse olleme ka selle polest süüdlased. Sa peaksid  igga pühhapääw öhto mõisa sullased laskma  kokko tulla, ja nendega söbralikkult könneledes  tund ehk paar ärrawiitma. Kas sa neile mönnest kennast ramatust ette loed, nendega  muist asjust könneled ehk sedda pead jo parrem mõistma, kui minna. Agga ma mõtlen, selle läbbi wöiks paljo head tulla." Opmann löi kassi kokko, ütles: „OH teie targad naesterahwas! teie peatargad! Salomoni  tarkus on jölledus teie wasto, selge jölledus! Ei, kulla Kristina, sa rägid, mis sa möistad, agga paljuks sa mõistad! Kui ma selle nöu jarrele hakkaksin teggema, siis õlleks  mo opmanni au, kartus ja sannakuulminne  naddala pärrast läinud! Kas need rummalad  innimessed kui ma nendega söbralikkult,  nago issa lastega kous istuksin, mind weel kardaksid? Siis olleksid asjad koggoni 163