Nüüd tulleb küssida kuida käib se Dani söbrusega  kokko? Mönnesuggused sönnumed. Kaks tutenti. Ühhel õhtul tullid kaks tutenti sure naeroga  ühte õlle podi kus üks teisele ütles: mis peale weame kihla? teine kostis: tossina puddeli  õlle peale. Perremees sedda kuuldes olli ka kohhe puddelitega seal. Nemmad agga nago ikka tutendi wiis surelissed omma au peale, ei tahtnud mitte enne peale hakkata, künni assi selges te olli wälja rägitud. Waatke,  ütles üks neist, meie olleme ühhe asja ülle kihla weddanud, egga woi sedda öllut, mis meie nüüd jome, mitte enne ärramaksä, kui se assi wälja tulleb, kummas meist tedda peab maksma. Perremees sellega wägga rahhul,  küssis agga muido nago sönnade kassuks:  kas ta siis wissist maksetud saab? ja tõeste, selle eest kostame meie möllemad. Kui nüüd ollid kannud kähko käia lasknud ja õllega walmis ollid, teggid minnikud, perremees  küssis: kas minna ei tohhi ka sest teada, mis asja ülle ollete kihla weddanud? Hea melega, kostsid mehhed. Kui sia tullime siis weddasime selle peale kihla, kus külge Jani kirriko torn mahha kukkub, kui ta ükskord kukkuv; minna arwan öhto pole ja mo söbber  lõuna pole, Jummalaga! Perremees süggas  körwa takka ja teadis nüüd selguste, mis kel olli lönud. Noor soldat. Üks noor soldat, kes ühhes linnas essimest korda ühhe sure tükki jure wahhe peale pandi,  jättis omma wahhi kohta mahha ja läks senna ühte lähhemale kõrtsi. Nattukese aea pärrast  tulli upser watama, kas iggaüks ka truiste omma kohha peal on. Tedda kõrtsist leides, küssis upser, kuida ta sedda julgenud tehha ja sealt ärraminna? kostis soldat: Minna ollen sedda asja enne hästi järrele arwanud ning leidnud, et ma üsna ilma asjata siin seisan, sest üks mees, kelle wasto minna wöiksin hak- kata, ei jõua sedda suurtükki mitte ärraweddada,  tullewad agga ennam, kui üks, mis minna siis neile pean teggema. Kuld tilgad. Kui sinna selle seisusses ja ammetis, kus sa õlled, mitte ei püa teistele öppetusse märgiks  olla, siis ei olle sul ka õigust selle käest, kes so allam on, nõuda, et temma ommas seisusses peab öppetusse märgiks ollema. On kahte seltsi ristiinnimessi; ühhed on kes allati häid päiwi peawad, teised kes willetsust  ja waewa kannatawad ja neid tössistd  ristiinnimessi, kes allandusses keikide sullased  tahtwad olla ja heal melel tenida, neid on wägga wähhä. Keik tahhaksid hea melega töötud  Kanaani maad pärrides pima ja met süa ja head pölwe piddada; agga waewalist teed kõrbest läbbi senna pole astuda, sedda arwawad nemmad, on Judid wannal aeal jubba meie eest teinud, sedda põlle meil ennam  tarwis. Agga nälga, jänno, wöitlemist waenlastega, pallawat, külma, tolmo ja rasket  teekonna waewa peame meie kandma, muido  ei sa meie töötud Kanaani male, ehk se kül meile on walmistud ja meie järrele otab. Jutto jätkud. Kule, kas se tossi on, kössis üks mõisa herra omma tallopoea käest, sa pead öolnud ollema, et minno kirjutaja mitte ennam ei mõista, kui sinno kirjo kas? Aus herra! sedda ma põlle just mitte öölnud, agga ma ütlesin, et minno kirjo kas ennab mõistab, kui mõisa kirjutaja rotta püda. Kaks poisikest kes ühhe pähkle ollid leidnud läksid rido, üks ütles se on minno, sest minna naggin tedda enne, teine ütles Me, se on minno, sest minna wötsin tedda maast ülles. Üks mödaminneja mees kes sedda rido kulis, ütles: Andke se pähkel seia, minna tahhan 183