Kõik need mehhed on tösfise mele ja kõige omma jõuuga tööd teinud, et meie waimoharrimisse järg ikka kõrgemale tõuseks ja meie mõtted ja meled selgemaks saaks; kas meie siis nüüd peame korraga Mestõusma , et neile meletumal wisil krawisid tee peale kaewada? Koliw.: Koolmeister, sa aead mo mõtted peas puhtast sassi. Peaaego õlleks sa mind ümberpöörnud,  kui ma kindlaste ei teaks, et mul õigus on. Sesamma luggu ollt mul ka jo mullu aasta, kus mind Postimees" ommas 42. numris l. tükkis  aeas kaksipiddi mõtlema. . Kui ma agga jälle kuulsin, mis rahwas rakis , siis piddin ma ommeti tunnistama, et meie pool õigus on. Sest kui ma otsekohhe walja ütlen: mis se kirjapärrandaminne  kõik muud on, kui uhkus, torredus ja sugguseltsi ärrapölgaminne. Kui kegi Eestlastest tollopoea seisussest wälja astub, siisi ei kõlba talle ennam meie mannad ramatud, egga meie manna kirjutusse wiis. Ta tahhab kõik parreminne mõista ja parrem olla, kui suur rahwa hulk. Koo lm.: Siin õlled sa, armas koliwannem, jälle sures eksitusses. Et need mehbed torredusse ehk uhkusse parrast manna kirja misift körmale lähhäks,  sedda sa kül milgi wisil ei saaks tõeks tunnistada  wöima. Kes ennast Medal wisil uhkeks peab Eestlane olla, sellel on ka ükskõik, kas meie kirjawarra suur ehk weikene, meie teiste rahwa silmas  auustud ehk pölgdud olleme. Et meie öppetud  mehhed meie kirja puhhastada, ja meie kirjawarra  kaswatada püütwad, se on nende ja kõige meie rahwa au, ja kui meie neile sedda ei tahhaks  lubbada, siis peaks naad ennast öigussega meist häbbenema, ning meie ennese sü õlleks kui nad siis meie rahwast wälja astuks. Ka ei tohhi meie nõuda, et nemmad meie asjus meie jnre mahha tullewad, waid meie peame ennast neist ülles tõmbava laskma. Mis sa kül rägiks, kui üks öppetud  mees, kes põllumehhe asjust muidu middagi ei mõista, sinno howi peale tulleks, seal mitmet karma lehmi nääks ja ütleks: ..Kule tallumees, sa teed wägga rummalast, et sa mitte üksi musta karwa  lehmi ei pea, need on kõige parremad, sest issal ollid essimessed lehmad ja need ollid kõik mustad!" Koliw.: Mis ma selle narrile ütleks? Ma wastaks talle: Hea mees, pistke omma prillide wahhele  näppistud ninna omma ramatude sisse ehk muiale kuhho ta kõlbab, aga mitte minno lehma sabba alla! Head lehma ei tunta lemma karmast, maid temma lüpsist! Koolm.: Ja ommeti tahhad sinna öppetud meeste asjade wahhele tükkida ja neile ettetähhendada,  mis nad peawad teggema ja kuidas meie waimo pöldo harrima. Kas neil ka õigus ei õlleks üttelda: „Leiba ja pima wöttan ma hea meiega sinno kaest, agga tarkust ärra tulle mulle müma, need ei kaswa finno pöllo peal, waid neid pead sa minno käest wötma." Koliw.: Hm, hm, õigus näikse peaaego sinno pole kaluwad! Kool.: Wata, se olli üks õige sönna! Omma  aeg on wastopannemissel, omma aeg järrelandmissel. Meie kius ei wi meid kaugele, ja lahk ei te meid tuggewakS. Sedda meie millalgi ei tohhi ärraunnustada, kui sowime, et meie asjad eddast peawad minnnema. Koliw.: Jä seks korraks Jummala, koolmeister  ; tahhan weel kord rahwaga räkida! Kolme päwa parrast tulli koliwannem koolmeistri  jure ja ütles: Sa wöid omma pealehakkatud  wisil eddasi öppetada, sest rahwal ei olle ennam middagi selle wasta ütlemist. Meie olleme ärratunnud  et se kül kõige parrem õlleks, kui iggaüks  omma pöllo peale jääks, ning õppetud mehhed meist leiba,, meie neist tarkust wöttaks. Muud kui sellepolest peame iggakord selgusses ollema, kellel tössine armastus meie rahwa wasto süddames on ehk mitte ei olle. Noh, küllap meie sedda ka ärratunneme! ,C. R. J. Noh, nüüd tahhaksime kiil teada, mis karwa monne mehhe näggo on, kes siawale luggenud? Wist tullipunnane. Agga sest ep olle wigga. Iggal asjal omma aeg. Kui mullu Nr. 42. sestsammast asjast ollime kõunelenud, siis tulli warsi õhtopoolt Willandit jämme rotsitakkune kirri, mis wihhast üsna kumas, agga ommeti middagi ei selletanud; olli pealegi nago kõik kirjad, kelle saatjad omma kahtlast asja süddames ärratundwad ilma nimmeta. Meie ollime neid sel korral monni tossin ootnud, tulli üksainus. No sedda parrem. Kas neid selle tännase kirja peale jälle mõnni tulleb, kes sedda ette wõib teada? Nõnda paljo agga teame: tulgo neid ehk tullematta, Pahhaks ei panne meie middagi. Lõppetusseks panneme weel jure, et meile lõunapooli Willandit jubba lanuari ku hakkatusses kirri tulli, mis kulutas: „Meie õppetame omma kolides jublla uut kirja wisi ja meie õppetaja ei olle mitte ennaM selle wasto." Ommalt maalt. Tarkust, sAutiihhe Wenne seitung „Põhja post," annab teada, et meie armolinne Keisri Herra ministriherra ja ministri-komite arwamist täites kolme tallo- 67