p. 6. salmis onkäsknud, ja algatab seal jures neste ennesele  mele, mis tänna jälle Lemma kohhus ja wölg on omma Issanda wasto, mis jo iggaüks ristiinnimene peaks teggema. Se põlle siis jo mitte temma sü, et üks ninnatark läwwe taggant sedda on kuulnud ja postitasko pistnud, mis ülle ta mehhike wist saab ärrapunnastama. Minna pallun agga andeks anda ja rvabbandan enda sellega, et ehk mönnigi middage Lemmast saab õppima, kuuna nüüd süggise käes, ja koli aeg algab. Th. U—. Ommalt maalt. Tartust. Ramatuid kirjutakse ja loetakse meie rahwa seas ikka alles wähhe, ja siiski, kui kõik mis trükkitakse, ka trükkimusta wäärt olleksid, meie ep õlleks mitte ennam nõnda ramatowaesed, kui sedda praego weel olleme. Kui katalogisi läbbiwatame, siis leiame sealt kaunis hulga nimmest,  agga kahjo, et neist surem ossa tõeste suremat  ei olle, kui paljad nimmed! Pabber ja trükkimust on kannatlikud ja lassewad ennast ni paljo raiskada, kui kegi „kirjamees" tahhab; agga parrako! eks loom tunnista omma loja au ehk häbbi. On meil wilja wähhe, siis ei aita hagganad mitte paljo. On meil ramatuid wähhe, siis ei sa meie trükkimustaga märitud lehhedest mitte targemaks. Hädda selle rahwale, kus laste õppetus laste holeks jäetakse! Nisamma  suur hädda selle rahwale, kes õppetamata laste kirjutud ramatuid peawad luggema! Sest ei olle weel ammo mitte kül, et sähhärdused loma sünnitajad  isse omma sünnitatud lomadest ennast rõmustawad, kui omma armast nimme essimese lehhe külje peal loewad enneaegseks jäwad nende lomad ammeti! Kõik, mis nattuke toido näggo on, ei olle sepärrast weel mitte toit, ja kõik, kes weepadda mõistwad tullele panna, jahho sisse ripputada ja körti keeta, ei pea ennast teistele mitte kokkaks pakkuma, sest se õlleks rummal  eddewus ja habbinaero wäärt. Meil agga hakkab sähhärdusi kokkasi jubba tekkima, ja ennam kui tarwis on. Mõnni neist kardab mailma ütlemata kahjo sawad, kui temma nende trükkitud tarkust mitte luggeda ei sa. „Õppi enne, kui õppetad," sedda ei tahha nad mitte tähhele panna, sest nemmad arwawad ennast küllalt  õppind ja õppetud ollewad. Neid pandud jo taimelabba ehhitama, miks ei peaksid nemmad siis ka kirrikotorni walmis sama? „Mis suurt tarkust meie rahwa õppetajale tarwis on?" julges  nisuggune „kirjamees" meile hiljuti üttelda. Muidogi ei jätnud meie paar pipraterrakest lemmale  terrawa ninna otsa peale ripputada, mis ta tük aega wõib õeruda, enne kui kippitamine ärrakaub. Sõgge, kirjuta ramatuid meie sowiks, et sedda igga Eestimees wõiks tehha agga mitte enne, kui sa mõistad, muido külmad  tühja tolmo wilja assemel ja solgid Eesti kirjawarra! Naljakam, ehk nõnda üttelda, halledam  luggu on se, kui nisuggused targad targemate  tööd halkamad laitma, nago üks „weskiline" hiljuti külla möldre wasto Jakobsoni „Koli luggemise ramatoga" teggi. Kes ta olnud, ei hakka meie siin järrelepärrima, agga mis ta üttelnud, oh lummal., se on wägga rummal, mitte ramato, Maid laitja ennese kohta! Paar lehhekülge wõttab enne joont, kui middagi wälja saab ööldud, mis muud ei olle, kui ta omma waimo kehwuse tunnistus! Waene laitja! tahti  aks ka nattuke laimada, agga ei tea, kuida sedda peale hakkata, ja sest on nüüd wissatud kimmi  ta onuna Pähhä taggasi langenud! Jakobsoni Koliramat agga on hea, mis siamale kegi mõistlik ep olle laitnud, maid igga koli ja lasteõppetuse tundja, kui tal mitte mõnne mu wihha parrast silmad kirjud ei olnud, nago meie „weskilisel," on ramatut heaks kiitnud; nõndasamma ka saksa ja some zeitungid, kus sest jut olnud. Ja kui paljo ka sähhärdused „weskilised" omma jahho tolmus parrandadud kirjamist parrast wasto pannud,  on neid Koliramatuid, kuida trükkia Laakmann  tunnistab, ommeti ühhe aastaga ennam ärraostetud, kui keddagit muud ramatut. Se ei tunnista „wes?ilisega" mitte ramato wasto, Maid mõistliko innimestega ramato Poolt. Kiusust ue kirjamist wasto ei lausu meie sõnnagi,  sest et ommal aeal seddasamma jamsi tööd olleme teinud; agga paljo kassulikum on läbbikatsuda, kui muido omma peateuks karjuda. Meie olleme läbbikatsunud ja aitummal arro sanud, et tõdde kegi kaua Malleks ei wõi tehha. Et manna laenatud ja mitte ommal põllul kaswanud kirjawiis alles modis ja surema huljale harjund on, siis peame ka meie ommas ammetis nõnda käima, skäigo „weskiline" ka, kes tedda kelab?) agga Parremat  asja maSto omma parrcmat teadmist laita 307