tark Büchuer ial jalga meie Eestimale tõstnud, agga nad tunuewad üksi meie rahwa keige kallimat warra Kalewipoea laulo, Eesti üllemat parrandust,  sellesamma wäggemehhe laulo, kedda Prantsusse  keletark omma kele ni kollawa nimmega nimmeta  b : Ilereule äe I'Lstonie." "Ja jah, kui mitto annaksid Eesti punnase palge ja kuld juukSte eest kulda, kui neid ennestele wõiksid sada, nisamma ka Kalewi laulo eest, agga rahwas issi ei teagi weel, mis illo ja ehte temma kulges hiilgab. Au ja kitus, mis sesinuane laul seal mail ennesele korjatanud, hiilgab taggasi keige Eestirahwa peale, sest Kalewipoeg on «läbbi ja labbi, kore ni hästi kui tume polest Eestirahwa lu, lihha, üddi ja werri." Nenda ütleb Kalewipoea  eeskönnes vr. Kreutzwald issi, kes laiali pillatud  laulo rasukessi sure holega ja, kuida keik öppetud  mehhed iggal pool kiitwad, ntlematta ossawussega  on kokkosõlminud. Sest et sesinuane laul Eestirahwa pärrandus on, sepärrast peab igga mõistlik mees, issearranis se, kenne soondes Eestiwerri wolab, kui sedda täielikkult luggenud, armsaks ja kõrgeks. Kül ei olle Eestirahwa seas mitte üht ainust, kes mõnni tük surest laulust ei tunneks, ennamiste need kohhad, kus laul neist mäggedest  järwe ehk jöggedest jutlustab, kus iggaüks just sundinud ja ülleskaswanud. Ei olle meie issamaal wist üht ainust paika, kus Kalewipoea nimmi ei olle hellisenud, kus temma mitte ei olle likunud, ja teiselt polt ei olle kegi inuimenne nisuggune  putomp, et omma kodduseft ennemuistse juttudest,  mis kalli lapsepölwse röömupawil temma körwa  kossutannd, temma! middagi weel halli juukstegi aeal põlleks mele janud. Selleparrast teab iggaüks Kalewipoea laulust tükki kaupa. Warsi tikkub agga ihhaldaminue ennam maitsta ja wimaks tõuseb  himmo suurt issama laulu otsast otsani kuulda, mis nüüd kustutada kerge assi on, sest 48 Kopp. eest wöib ramatut sada, mis mönne aasta eest kogguni  wöimalik ei olnud. «Ütleb ommetigi Prantsussema keletark Kaenni linna akademia seltsi liikmete ees, et sowida õlleks, et Kalewipoea laul Prantsussemaal himmo ärritaks nende ennemuistse juttude warraga (Sagenschatz) kedda omma priskuse ja mõnnuse polest (Frische und Originalität) keige kõrgema wäggemehhe lauloga wöib körwo panna, mis keige kuulsam Kreka laulik Homer lonud. «Kalewipoega ennast" ütleb La eddast  «wöib julgeste Kreka (hellenischen) pooljummalate  ja nende teggude körwa tõsta." «Kui kõrges auus piddas agga Kreka rahwas lauliko Homeri laulo. Mingi piddosömaaeg, egga mingisuggune pühha ei sanud pühhitsetud, ilma et Homori laulu tükkid ei sanud etteloetud. Reisiad laulikud kõndisid läbbi ma ühhest paigast teise, kus nad Homeri laulust assutafid, seal kogguS rahwas kokko, kulas läikiwa silma ja rõõmsa süddamega pealt, ja rikkad kingitussed käes rändas laulik teise paika, kus nisamma suur au, ntsamma rikkad anded  tedda otasid. Homeri laulud said suril rahwa pidduil, kuhho tuhhanded kokkolangesid, wöidosöitlemissel  endile aupalka tenima seal iggakord  wäggemehhe lauludega Kreka rahwa ennemuistsed  teud kidetud. Makedonia kunningas, endine kulus ja wäggew mailma ärrawöitja, Aleksander Suur, wöttis Homeri laulud iggale pole söareiside  peale ka sa ja ei magganudgi muido, kui Homeri laulud peatsi al. Nenda piddasid Kreka rahwas ja kunningad omma wäggemehhe laulud kõrgeks ja ausaks: kuidas auustame meie EestirahwaS omma wäggemehhe laulu, seddasamma, kellest ühhe tuttawa  ja kuulsa saksa seitungi (Westermanns Monatsheft)  sees üks saksa keletark ütleb: ..Keige rahwaste  wäggemehhe lauludest on Kalewi laul keige ennam Homeri ja saksa Niebelungi laulo sarnane?" Targemad meie seas teawad kül, mis kallis pärrandus meie Kalewipoeg meile on ja armas ja süddame kossutaw, et siin Tartus mitto noort innimest,  kes siin õppetusse korjamisse parrast ellawad,  endi wahhel mahha teinud, et igga näddalas kord kokko tullewad, keige öhto teine teisega Kalewi  po ea laulu luggema, ja wastastiko omma mõtted selle ülle teine teisele teada andma. Peaks se kidowäärt wiis ka muial paitus, kus Eesti süd, damed tuksuwad, asset leidma. ..Enne kui Kalewipoea laulo korjama ja laulorasukessi  kokkosõlmima hakkati, ütles üks süggawa waimoga Eesti söbber, I)r. Schulz-Bertram, meie Tarto uniwerfitäti öppetud Eestiseltsi liikmete wasto, et sedda tööd eunese peale wöttaksid: „Kuida tõstab  üks nisuggune wäggemehhe laul rahwast ta omma silmis, kui omma nimme waunaaegse mällestuste  aearamatuS teab üllewel seiswad! Eks ei õlleks tal sesamma luggu, mis sandil, kellele korraga  ööldi: „sinna õlled kunmnga poeg!" Sest mis tunnistab selgemalt ja tössisemalt ühhe rahwa ennemuistset wägge ja seisusse rammo, kui temma wäggemehhe laul? Seläbbi wöiks ehk rahwas selle tarwis ärratatud sada, et isseennesest hakkab luggu piddama, kui tale wannaaegset warra kätte antakse ja sellega wöiks rahwast selle eest hoida, et armetumaks  ja söggedaks mu suggurahwa ossatajaks ehk nende ahwiks ei saaks." „Nüüd on meil täielik Kalewi laul käes ja harrinud ja öppetud Eestlased ei wöi sedda õnne . kül tita, agga surema hulka kohta kestab weel täunagi,  ehk kül mitte ui tõeste kui mönne aasta eest, kui need sönnad essimest korda trükki said pandud, mis vr. Kreuhwald ütleb: «Eestlane on, nago kaarn tutwas ennemuistses juttus,  isseennese mustad hiilgwad sulled wäljakitkunud  ja aeab nüüd wöeraste kirjusulgedega uhkust, ilma et kaugeltgi omma narritembnst arro saaks, mis ni awwalikkult keige mailma ees tunnistab, et 188