herra sealt jahho- ja saeweske andnud, kuida temma 4» Mail õnnetuma surma sanud ja omma armast abbikasat, kellega ta wiis aastat  paris ellanud, kahhe wäetima lapsega mahha jätnud. Et ta üks wägga holas perremees,  kes allati ees ja tagga olnud, keik tarwilissemad tööd isse tehha tahtis, on ta nimmetud päwal wesstratta tappi märima läinud,  kus jures ta agga, kes teab kuida wisi, wessiratta sisse libbisenud, mis kange meega ruttu jooksis, pari minutiga surma olli leidnud.  Ükski temma ommakstest egga maea rahwast põlle sedda näinud, kui ta senna läinud  ja mis õnnetus temmale seal juhtunud, maid ta abbikasa arwanud tedda maggawad, sest et keige ö läbbi weskekoeas ammetis olnud,  ning odanud tedda ülles töuswad; agga kus leidsid tedda wimaks? jõest surnud! Oh kurwastust! oh hädda! mis nüüd waese abbikasa ja laste peale olli tulnud! agga ka selle keige surema kurwastusse sees piddi ta kohhe ärratundma, et Jummal taewas alles ellab ja mitte omma tõotust: ..Minna tahhan lesknaeste eestmurretseja ja waestelaste issa olla", põlle unnustanud. Sesamma Jummala  töötusse sõnna läks pea tõeks; sest ni pea kui selle waese lesse kurwastus ja hädda kalli Kerro herrale teada sai, olli ta heldus ja arm ni ütlemata suur nende waeste õnnetumate  wasto; ta rohke armastus ja issalik holekandminne olli kui Jummala helde armo kässi, mis selle wägga ütlemata sure õnnetusse  sisse langenud lessele temma wäetima lastega ühhes wägga sureks troostiks, sest temma on neile wägga paljo head teinud, mis eest tedda Jummal rohkeste õnnistage. Se armas söbber kõnneles weel eddasi, ja ütles, et ta ka selle õnnetuma haua peal olnud ja sedda armast mattuse kõnnet kuulnud,  mis Wändra öppetaja teinud. Se könne on üllewägga kallis ja armas olnud, et ka selle keige köwwema innimessel pissarad möda pallet mahha langenud. Ta olla rahwast manitsenud,  mitte kui kohtomoistjad seal haua are peal seista, nago õlleks se waene önneto se keige surem pattune siin ma peal olnud, et temmale sesuggune õnnetus juhtunud. Ükski ei pea julgema kiwwi temma peale missata, maid paljo ennam mõtlema, et temma isse otse sesamma suggune pattune on, kes ei tea mil kombel ta siit mailmast ükskord saab ärraminnema,  ehk mis surma ta saab surrema. Oh kui wäggewaste on ta keiki kes seal koos ollid manitsenud selle peale möttelda, et igga tund meil se wiimne woib olla ja et meie sepärrast  allati peame selle wasto walmistud ollema.  Igga hommiko kui omma unne wodist  wäljatulleme, peab meie essimenne tö ollema  ommad käed kokko panna ja lummalat süddame põhjast tännada, et ta meid sel ösel on hoidnud ja tedda palluda, et ta ka sel päwal  meid wöttaks kaitseda ja nendasammoti sedda ka igga öhto teggema ja kui ommast toast wälja lähme, olgo se lähhedale ehk kaugele,  peame ommaksid Jummalaga jätma, sest et meie ei tea mitte, kas same neid meel näggema  woi mitte! Oh et meil rohkem rumi õlleks sest mattuse könnest jutlustada, siis wöikstme  meel mõnda kallist sönna üllespauna, agga et rumi pudus kelab sepärrast löppetame  sedda sekord ühhe wägga sure tännoga meel üks selle kalli Kerro herra ja Wändra öppetaja wasto. Jummal önnistago neid rohkeste!  Agga armad ristiwennad ja öed! Meid oppetab se suur õnnetus wägga selgeste, mitte selle ello tee peal liig julged olla, sest meie päwad ja tunnid on helde taewa Zssa käes. Oh et nenda neid päiwi prugiksime, et meil wiimsel tunnil neist kartust põlleks. Sedda aidako Issand issi armust korda minna? Ruhjast. sOnn et Üks söbber annab meile wägga kurwad asjad sealt teada, mis siin luggeda anname: ~27. Mail pärrast lõunat, läks üks hantwärgi  naesterahwas omma kahhe nõdra lapsega  wannem aastat wanna, jooksis omma jallaga ja noremat kandis ta sülles möda jõe äärt käima, se olli umbes kello kolme aeal. Korraga näggi wannem lapsoke jõe kaldal üht kenna lillikest, jooksis senna, sedda mahhamurdma, agga õnnetumaks kukkus  üllekaela jõkke, emma jooksis appi, agga 196