noor innimenne omma uhkusse sisse ärra tahhab  uppuda ja üsna meletumaks minna; tal põlle ennam arro egga otsa! Kussagil ei woi ta paigal seista; on ta kirrikus, seal põlle tal rahho, on ta luggemisse maeas, seal tikkub hing kinni jama liig kitsas! Tal on senna ja tenna teggemist ja wimaks ei tea ta issegi, kuhhu ta minna tahhab ehk mis ta oige on? Eesti kuub ja püksid on tale liig jämmedad  ja sandid; ta murretseb ennesele saksa kue, saksa püssid, saksa westid, saksa kraed ja mis keik weel, walge sal kaela ümber, pool lõua konu senna sisse seutud, käib ta teiste seas kui pärdik, ta mässib ennesele keik sedda ümber, mis teistel ei olle, egga panne tähhele, et teised temma wennad tedda naerawad ja pilkawad ta üllelia uhkusse ja alpusse pärrast. Otse kui kukkel kurre jalgo egga se-al linnonahka  kassukast tarwis põlle, otse nenda põlle ka Eestimehhel finnist satter-kube egga kirjo püksa tarwis; üks Eesti-mees omma kue sees, on paljo ausam, kui wöera seisusse ehtes, mis just temma katte põlle. Sel kombel on monni noor mees meie pool raisko läinud; ta on omma rietega ülle omma seisuse üppanud,  nüüd tahhaks ta wiside polest teine olla> mis ta ka tõeste on agga need kõlba kuhhugi; justament kui kon, kes heina sao otsa ronninud ja sealt kidab ennast härjast surema ollewad. Oh! mul õlleks sest asjast paljo jutlustada, agga ma kardan jut wennib liig pikkaks ja monni panneb pahhaks; kui wägga hea melega könneleksin ma ka nende tempudest, kuida nad kui hullud möda tallo maeasid ümber jooksewad ja kus sisse ei lasta, mõnda pahha tempo tewad ning seal kus neid augutakse, ähwardawad aea-teiwastega mahha lüa, kes neid julgeda keelda; eks neil olla omma lubba ja omma tubba! Mönned rübbelewad mailma lusti ja romo sees, otsekui  kärbes törwa sees, monned pöörlewad patto  porri aukus, otse kui sea-porsad soppa aukus;  agga keik tahtwad risti innimessed olla. Paljad nimmi kandjad! Oppetada nad ennast ei lasse; kuida woiwad siis parremaks sada? Südda lähhäb üsna kurwaks, kui ni sugguste peale matame, agga mis woime parrata?! Issand Jummal! peasta isse nende silmad lahti, et näeksid kui kõrgesse nad ronninud ja kui hirmsaste nad woiwad langeda! Agga õnnista keik head ettewötmist ja lasse sedda sinno  pühha nimme auuks hästi korda minna!" Ommalt maalt. Pernomaalt. sLaste Lapsed römustawad ennast ennamiste siis, kui neile middagi kingitakse ehk kui wolli kätte antakse, et ülleannetust woiwad tehha ja sedda nimmetawad  nad issi ja ka monned rummalad wannemad römuks. Ühhest sesuggusest romust ei tahha meie siin mitte könneleda, waid se on üks teine assi mis neid römustanud. T. walla koolmeister kirjutab omma koli laste römust:  „Armas Postimees! Tahhan sulle lühhidelt  meie laste römust middagit juttustada, mis igga wannema melest hea olli. Jggal linnul omma laul ja igga mehhel omma wiis, se on tõeste tössi! Lind laulab lummalast lodud  wisi järrele, ta ei woi teist wisi; agga innimesss jures on se koggoniste teist modi, temma woib kül iggat modi ja keige rahwaga omma healt tõsta ja Jummalat kita. Tänno olgo Jummalale ja Ansekülla öppetajale,  kes ni sure arm oga meie Eesti rahwa peale möttelnud ja sedda kenna Löukest ja Sarema Laulikkut kirjutanud ja trükki lasknud, selle sowimissega, et keik Saremaad piddi läbbi lendama; agga ennäh! Löuke lendas  ülle wäina ja tõi Laulikkut kasa; mollemad  on ni head, armsad ja kallid, et keik lapsed  sure himmoga neid ostwad ja röömsaste laulwad. Ägga kuida said meie lapsed nendega  tuttawaks? Noh, kule siis Postimees! Meie öppetaja tulli koli maeasse ja toi kummagist  üht kasa, lugges ja laulis lastele mõnda  laulo ette, kus igga sönna kui külla memme wöi-leib lastele mekkis ja ütlemata römo teggi. Oh sa helde aeg! Kellel agga koppik olli ja kellel sedda polnud, se pällus sedda wannematte  käest, läksid warsi kirriko mõisa, mis kolimaeast paar wersta emal ja töid iggaüks ennesele Löukest ja Laulikkut ja ütlesid rõõmsa 129