willets luggu, et ma nende kaktuste alla nt wähhe peäsen, kuhho mo pärris teekond igga näddalas peaks käima, se on külladesse ja tallodeöse, eht ölle-kattuste alla! Tänno pean andma, mul on hea hulk söbro ning ma armastan  neid; agga kui nende nimmekirjad labbiwatan, siis leian ommeti, et se keige wähhem  ossa neist eht talloperremehhed on, ja ommeti nende peale ollen ma isseärranis möttelnud, kui esmalt omma pauna kaela pannin, pärrast sedda, kui käigo lubba ollin kätte sanud. Kui keik juhhatus ja öppetus, mis kirrikus ja kolis antakse, koddo paikus mingisuggust parrandust ei sada, mis kasso sest siis on? Küllam.: Tössi. kül, agga ragime esmalt sinnust. Eks sul kui linna innimessel, mitte armsam ei olle targema ja puhtama innimestega,  nago linna paigust, möisade pealt, kolimaiadest  ja muialt leiad, ümber käia, kui südda tallorahwaga, kes soppased ja räppused omma perotungla ümber istuwad, ja kelle mötted mitte uksest öue ei üllata? Postim.: Õnneks ütled sa sedda nalja pärrast, Mihkel; sest sa tead kül, mis ma tahhan, ja tunned mo mötted. Ma põlle ial ennast kalliks piddanud, pärris tallo tuppa miyna ja ennast Eestimehheks tunnistada. Kui hea melega istuksin ma nende löuka otsa peal ja aiaks nendega jutto; kui hea melega wiiks ma neile ommad sönnumed, annaks neile nöu, könneleks nendega, juhhataks neid ühhe ja teise asja polest piddama ja teggema, mis kölbab ja mahhajätma, mis mitte ei kölba, - agga kes kutsub mind nende jure? üsna ilma kutsmatta ei wöi ma ommeti mitte peale tungida, ja mis kasso õlleks nisuggusest waötomeelt  wöerussest? Tead sa mulle, Mihkel, wanna kassowend, selle polest mönda ümmargust  nöu anda, siis te sedda. Küllam.: Ma ollen isse jubba ammo seddasamma  möttelnud, agga head nöu anda, on ses asjus wägga raske. Pea wigga on muidogi  meie rahwa suur pudus tundmisse ja möistusse polest; keik nende meled ja mötted on iggapaise wäljaspiddise asjade pole pöördud  ja luggeminne ja mu tallitus, kus möt- lemist tarwis, on neile wöeras ja wastomeelt; tulleb nüüd nisugguse asja eest weel nattuke rahha maksta, siis on jut warst katki; on neil aega, siis wiitwad- sedda muido ärra, nende waimo silm ei üllata kaugele näggema; peale sedda tulleb weel, et wähhe neid on, kes mönnusaste luggeda möistwad: seal ei wöi meie suurt seitungi luggemisse himmo mitte lota, waid nisuggune rahwas armastab  just alles kottis ellada, kui agga süa on ja mönni kord ka pea soe. Postim.: Kas se peaks tössi ollema, minned  ütlewad, et targema innimeste seas neid olla, kes ei tahtage, et Postimees ka külla tannawatest läbbi käib? Sega sada rahwa wanna rummalusse rahho rikkutud ja nemmad  hakkata üht ja teist teäda tahtma, mis mitte tarwis ei olle:c.? Küllam.: No wöiwad ehk mönned seas agga ma ei ussu mitte, et neid paljo on. Meie päiwil ei maksa nisuggune meel ennam paljo. Aead ja asjad lähwad ikka eddasi, ja sähhärdusse taggaspiddi ronnimisftga  ei saaks ommeti kegi ennam kaugele.  Agga minna ei tea kelle süüks ma sedda  pean aiama, et sa parris tallo kohhas weel paiguti ni tundmatta mees õlled. Meie küllas ma kü! sedda ei wöi kaebada, seal tunneb  sind igga laps ja rägib sinnust. Tulleb  ka wannemattel sinnust tihti jut ja kiitwad  sind sureks kassuks ollewad; nendasamma  petakse ka holega so „lissa-lehti" ja iggas  kuus on ühhel laupawa öhtul kolimaias missioni palwetund, kuhhu rahwas hea meiega  kokko tulleb. Postim.: Jah, kui iggas küllas üks Mihkel  *** ellaks! Tuttaw assi on, et üks ainus mees, kui tal silmad lahti peas, teistele sureks kassuks wöib olla. Küllam.: Olgo luggu sellega, kuida on, agga ma ütlen teist korda: mönnes nurkas tuntakse sind wägga wähhe ja sedda pannen ma üsna immeks. Hiljuti juhtusin siin pool Tallinna teerahwaga körtsus kokko. Istusime  seal ölle tobi ümber kous ja aiasime jutto. Mehhed ütlesid endid Pöltsama ja Wörtsjckrwe  wahhelt ollewad (kohha nimme ollen un- 74