tallo perremees, ja sepärrast ka keigist innimestest,  kes tedda tundsid, auustud ja armastud,  nendasamma ka omma möisaherrast ja linna rahwast, kellele ta tööd teggi ehk middagi  müüs. Paar aastat olli ta ka jubba kihhelkonna - kohtomehhe ammetis. Peter pällus omma wenda, mitte kohhe teed wilja wäljade wahhelt läbbi minna, kus wägga palla olli ja rukkis nenda körge, et temma ei ullatand üllewatama ja sepärrast te wägga iggaw olla. Jllusam olla läbbi nore metsa ja pärrast ülle halja asa laia jöe kallast möda, kus wist mönni kalla wee sees nähhä olla. Se te olli kül pitkem ja kitsas jalgradda  käis heinamade peal mönnest wessisest kohhast läbbi; agga Jakob tegai ommeti wenna  tahtmist ja läks sedda teed. Jakob olli ülleültse hea pois, keS allati hea melega sehda teggi, kus ta omma südda ütles, se olla- Jummala  tahtminne, sepärrast temma ka keige rahwa wasto ussin ja lahke olli, kus ial wöis. Se olli just kesk pallawal löuna aial, kui wennad kahhekesi norest metsast asa peale wälja said, ja wagga tulega selge päikese al wägga palla olli. Nüüd tullid ka jöe äres maddalama  ja niiskema asa kohtade peal sured seäsesalgad,  kes kül wagga öhho käes illuste mängisid,  agga innimeösi kibbedaste pistsid. Seal sai nüüd weike kannatamatta Peter wägga pahhaseks, isseärranis kui üks seäsk ta näo peale heitis ja ikka enne jälle ärralendas, kui temma käppoga wasto näggo löi. Kui lögid nenda ümmarguse palge peal laksusid ja Peter märja sees jalgega siples, et soggawessi ümber  ringi pritsis, naeris Jakob helledaste. Se pahhandas Peetrit weel ennam ja pool nuttes ütles temma: „OH mis innetumad ja öelad lomad need on! Kuida woib taewa taat neid kölwatumaid ilma asjata lome ommas mailmas  sallida, kus tal ni paljo häid ja illusaid asjo on? Ma sowiks, et neil keikil kokko üks ainus pea õlleks ja minna neid ühhe hobiga surnuks wöiksin lüa. Nemmad põlle ommeti kellegi kassuks, waid pinaks ja kahjuks." Sedda kuuldes jäi Jakob wägga tössiseks, agga lahkeste ja süddamest ütles temma: „Mo armas Peter, ärra rägi mitte patto, ja ärra ussu mitte, et sa sellega omma pattust jutto Jummala ees ärrakustutad, et need pissuksed lomad sind hammustanud ja sul wallo on. Wata ümber kuhho sa tahhad, eks sa keige sees, mis Jummal on lonud, temma tarkust ja issa-armastust ei tunne? sest ni hästi meie innimeösed, kui keik lomad, meie same allati temma heateggemesst maitsta. Kui meie lusti ja römoga sedda puwilja maitseme, mis ka meie tarwis kaswada laskis; ehk kui meie ennast  lillede illo ja haiso pärrast römustame; ehk se leiwaga omma köhto täidame, mis tarwis  temma wilja lasseb kaswada; ehk munne söme, mis kannad temma kässo peale meile peawad  munnema; ehk met prugime, mis pissukesed  messilased temma tahtmisse järrele meile peawad  kokkokandma ja paljo muud weel, misga ta meid üllespeab, römustab ja õnnistab: kas wöime siis uskuda, et ni helde Jssa middagi  mailma peale on lonud, mis mitte meie ehk teiste kasfuks, meie ehk teiste römuks ei olle, waid kahjuks ja pinaks innimeste ja komadele?  Kui meie ni paljo ep olle õppinud, allati ärratunda, mis peale igga lodud assi kassulik, hea ja prugitaw on, se ei tunnista weel mitte, et lodud assi sellepärrast üsna ilma  kassuta ehk koggoni kahjolik on." „Wata Peter, nenda on ka luggu seäsedega.  Ka nemmad towad suurt kasso ja head. Sest wöid hölpsaste arro sada. Wötta kaks wee nõu, panne wet täis ja teine teise körwa, teist nenda, et seäsed lahkeste jure peäsewad ja teist nenda, et nad mitte jure ei peäse. Seal wöid pea ärratunda, et essimesse nõu sees wessi kaua heaks jäeb ja jua sünnib, ja teise sees sandiks lähhäb, mis haigust ja surma  toob. Wata, armas wennake: sedda on Jummala Zssa heldus nenda seädinud, et nende pissukeste Lomade läbbi, kedda meie rummalusse  pärrast taggaaiame, innimeste ja komadele,  mis ello üllespiddamisseks tarwis, wärske saab hoitud, mis ilma nende abbita meile surma sadaks. Ja wata, Peter, kui luggematta paljo neid on, et Jummala heateggeminne sedda surem  õlleks ja keik sest wöiksid ossa sada." 31