tinud, suurt kautsioni sisse pannud, suurt renti maksnud, paljo sullasid, paljo tüdrukuid, kes kelk kallist palka tahtwad, pealegi weel paljo lojuksid ja pöllo-riisko puhta rahha eest murretsetud.  Siin ma istun praego, südda wärriseb  sees, ei tea, kuida luggu koddo on, ehk mönni laiskleb, mönni warrastab ja mönni wöib tullega holeto olla, wöerad koiad ja maiad üttelge isse, teil on murret, agga mis on se minno murre wasto?" Nenda kaebasid keik korda möda ja kes neist keige rikkam olli, piddas ennast keige õnnetumaks, ja meie ei kule keddagit omma rikkusse eest Jummalale tänno andwad egga totust temma peale panneryad. No sedda ei leita parrago üksi nende kolme jurest! Agga mis neljas teggi? Ma ütlesin jo üllemal: neljas olli tõeste rikkas; sest temma  lotus seisis Jummala peal, ta südda olli rahhul ja kaebdust keddagit. Ta istus esmalt üsna waggust, tõmbas omma sigarit ja laskis suitso wasto lagge üllesse, kord läks ta näggo naerule, kord kulm kortso ja palged lõid pannetama.  Agga kui teiste ilma haddata hädda ja habbematta äggaminne ikka suremaks läks ja kellegil tänno anda mele ei tulnud, wennis  ka temma kops ülle maksa ning ta tõusis üllesse ja ütles:-„Söbrad, nüüd on sest jümmalakartmatta  kaebdussest küllalt. Minno südda  ei jõua sedda ennam ärrakannatada. Tulle Zummal appi, minna ei õlleks mitte uskunud, et aialik rikkus innimest ommast Lojast ni kaugele  aiab ja tedda kässist ja jallust nenda kinni seub, nago ma teitest praego pean kuulma  ja näggema. üttelge isse, mis saab Zummal  keige selle eest, et ta teie rahhakukrut on tännini täitnud, teile maad ja maiad annud, teid lonud, hoidnud, kaitsnud ja õnnistanud? Tulli, tuul ja wessi peawad teile aitama igga pä leiba ja rahha kätte anda, kas selle eest, et teie ilma häddata nenda äggate, nago tänna ollen kuulnud? Kus on teie tänno ja kitus, kus römus südda ja lahke meel? Häbbenege endid, teie rikkad mehhed, kes teie sure külla peal nenda äggate ja kaebate, kui õlleks Zummal  omma rohked anded nuhtlusseks teie rüppe puistanud. Mis laulo hakkate siis laulma, kui Jummal kelk teie käest jälle ärrawõttab? Kas ta sedda ei wöi tehha, ehk on tal teie lubba senna jure tarwis? Kui teie nenda kissendate ja kiunute, kennel mingist asjast "pudust ei olle, mis peawad siis waesed innimessed  teggema? Söbrad, sõbrad, ni tännamatta  meel panneb wimaks keik Jummala önnistusse lugid kinni mis siis? Teie ei mõista sure made ja maiade, mitme tuhhande rubla ja kalli terwisse eest mitte tänno anda ja sellega rahhul olla; kui nüüd Jummal teile sandikottid kaela panneks, keppid kätte annaks ja karritaks: kassige tännamatta lomad teiste uste tahha kerjama, kus teile nisamma wähhe ja sellesamma melega antakse, nago teie tännini  teiste waestele ollete annud - ma küssin,  söbrad, mähhärdussed mokkad teie siis teeksite? Teie narrilased nurrisete, et teil paljo murret ja waewa on — kes paggan on sedda teie kaela pannud, muud kui teie omma ahnus?  Waatke ette, et se teid wimaks auko ei lükka , kust omma abbi ennam wälja ei aita. Kas teie mitte sedda kallist salmi põlle kuulnud: „„Kül Jummalal on kerge assi. Ja temma teeb ka saggedast, Et se, kell' hästi käinud kässi. Saab waeseks sandiks ussinast zc. Keige eest, mis Jummal meile annab, peame tänno andma, sest tänno labbi saab üksi Jummala  anne pühhitsetud ja temma auuks prugitud;  agga urrisemisse ja nurrisemissega, nago tänna teitest piddin kuulma, tallame meie jalgega  temma' annette peal ja korjame temma wihha-koormat, otsekui warrandust arroandmisse  päwa peale kokko, :c. :c." Nenda peskis ta weel tük aega ilma häd- data äggajatte kassukaid ja löppetas wimaks nende sannadega: „Söbrad, mis ma teile praego ollen üttelyud, on söbra suust ja süddamest  tulnud; on mönni sanna teile wihha olnud, siis teadke, et se igga kord toide sü ei olle, kui meie suus wihha mekkib." Kui ma pärrast immelikkul wisil sedda luggu kuulda sain, olleksin ma, kui wöimalik, tuhhat nelja armsa söbra jure jooksnud ja kaelahakkates  tannanud: wend, hea kaim! sedda õlled hästi teinud, ja Issand isse on sind öppeta- H- -i- 139