ollema; temma tahta ühtlasse kirriko öppetaja ja monne mu sõbraga koli watama tulla ja üht lühhikest katset piddada. Waewalt olli Ado emma körwalt neid sönnumid  kuulnud, sest se polnud temma mehhe mood, enne temmaga nisugguste asjade  ülle nõu piddada, jooksis ka kohhe omma poea jure, „kas sa kuled Ado, mõisa herra tulleb koli watama ja katsma; nüüd woid sa omma issa ja emmale öiete suurt au ja melehead tehha, olle sa ikka keige kermem wastama, kui ka just mitte sinno käest ei kössita,  ja ikka waljo ja selge healega, et mõisa herra sind tundma saab ehk ka weel teiste ees sulle üht kingitust annab." „Noh muidogi, egga ma siis na kohmetand põlle, kui nad keik ennamiste seal on, ei sa sonnagi suust wälja," wastas Ado. Nimmetud pääw tulli kätte; kaks tõlda seisid kolimaea ukse ees, kust wanna auwäärt mõisa wannem omma söbradega wälja astus; walla kohtomehhed, wöõrmündrid ja koolmeister ollid  neid aupakkumissega wastowötmas. Zgga koli lapsel tuksus ka südda omma pühhapäise kue ja punnase römolisse näo al, mis lapsi pealt wadates na kennaks ja armsaks teeb; üksi Ado näggo ja ehte näitsid teisite ollewad; essimesse peal wois selgeste luggeda, et ta peakohtomehhe poeg olli; teine emmast ni eddewal  kombel sure punnase kaela rättiko ja wõ alla kokko seotud, et imme olli wadata. Pari salmi laulo ja lühhikesse palwe järvele  mis öppetaja pkddas, hakkas koolmeister mõisa herra sowimisse peale mailma öppetussega  omma katset; ennamiste igga küssimisse järrele kargas Ado omma pengi otsa pealt, üht sammo teiste ette ja karris kui räästas ni rummalaid ja kentsakaid wastusid andes, mis keik lapsed ja wannad wäggise naerma aeastd, kuid üks ei naernud mitte ja se olli temma issa. Mõisa herra, kellele se karriminne  ja räuksuminne jubba ka liig olli, pöras  ennast ümber kössides: kelle laps se peaks ollema? Õnneks seisis Ado emma herra Loli tagga, kes kohhe omma üllepea römulisse näoga, et jubba temma poea järrele küssitakse,  wois wastada: se on minno poeg. Tähhelepannemisse wäärt olli seal weel üks kolipois, nimmega Tönnis, üks waese rahwa laps. Küssimessi, mis kegi ei teadnud, teadis  Tönnis ikka; muidogi mõista, et se moisawannemale, kes sest suur römo tundis,  ei woinud tähhelepannemata jada. Löppetusseks  laskis herra mollemid Tönnist ja Adut ennese ette tulla; Tönnisele, ta issa nimme  küssides ütles: mo poeg, kui sul middagi pudub, siis tulle iggakord julgeste mo jure, kust sa ikka abbi ja head nöu woid leida; Adule ütles herra: parranda ennast ommast rummalussest, muido kui meie jälle tulleme, tome sulle kasse oksi kasa. Se olli liig! ühhe peakohtomehhe poea ja naesele, poeg hakkas kibbedaste nutma ja emma  karjatas ning õlleks minnestades mahha kukkunud, kui teised põlleks appi sanud; issa agga seisis norgus ninnaga, nago õlleks ta pange täie wet kaela sanud. Ado issa panni tedda kihhelkonna koli, agga seal ei tahtnud ta nendasammoti middagi õppida;  wimaks olli La tedda kui koli aeg möda sai koeo wötnud; ka siin ei tahtnud ta head tehha. Zssa, kes sel kombel omma ainust last näggi raiskus ollewad, olli sedda nenda süddamesse wötnud, et tedda aasta parrast kirriko aeda kanti. Emma ja poeg piddasid weel monne aasta kohta, künni emma ka issa järrele läks. Poeg laskis selle peale maad lahti ja läks ühhe tuttawa posti peale poisiks, kus ta sealt janud, ei tea ma mitte üttelda. Tönnis sai önsa herra abbi ja nöu läbbi ommale pärris maid osta, kes praego kui üks keigest auustud ja armastud pärris perremees omma naese ja lastega ellab. Armas Postimees! Ons sind ehk Zummal ka lastega õnnistanud, siis ei prügi sa mitte sönnaga, waid ka teoga lastekaswatamisses teistele eesmärgiks olla, sedda sowib sulle süddamest  sinno söbber M. W. makonnast. Ommalt maalt. Pernusi. Meie süggisene pöri pääw on selja tagga ja puud 299