södda tulnud ning sepärrast selle wanna issa keige surem murre se olnud, omma rahha ühhe kindla kohha peale ärrapetta, et se agga tõeste kindel õlleks, põlle ta ühhegi hingele sest sönna lausunud, kuhhu ta tedda olli matnud. Kui nüüd se raske söa aeg mödas, olli ka surm sedda wannakest ennast äkkiste mahha matnud; sel wisi! ka se koht, kuhhu ta omma pärrandust olli pannud, keigil tundmatta janud.  Temma lapsed ja lastelapsed ollid wässimatta  keik kohhad ja nurgad läbbi otsinud, agga ikka ilma asjata. Isseärranis kaswis se maetud rahha unnik, selle sure isso läbbi pölwest pölweni nende suus ikka suremaks, nenda et se wanna issa kahhest tündrist, temma  issa agga neljast ja minno onno issi jubba  kahheksast tündrist könneleda teadis. Minno onno, kes omma abbikasaga jubba ellatand innimessed ja ilma lasteta ollid, piddi  nüüd kui ta ello päwad tais sawad, mis ta ka selgeste teadis, omma maea ühhe teise suggo arro parralt jätma, et se üks issaissalt pärritud maea olli, ei tohtnud ta tedda mitte ärramüa; sepärrast olli ta nõuks wötnud, weel enne omma wimist õnne katsuda. Kui ta nüüd keik toapealsed olli läbbi sorrinud ja torkinud, keldrid läbbi ja läbbi ümber kaewanud, jäi tale weel üks lotus, ta arwas, et temma essiwannemad  mitte selle peale põlle möttelnud, neid rahha tündrid nende pakso seina müride sisse otsida, sest se wois wägga woimalik olla, üht wäikest auko müri sisse raiuda, sedda rahha  senna sisse panna ja wälja poolt jälle tubliste  kinni mürida, et kellegile hais ninnasse ei Lähhäks. Nüüd laskis ta üht mürisseppa tulla ja pällus tedda, et ta temma maea allumissed murid ni paljo kui woimalik, öhhemaks teeks, selle etteräkimiösega, et ta sel wisil omma maeasse paljo ennam rumi woiks sada. Mürissep  kes kül ühhe sesugguse wöera asja peale pead wangutas, agga mis se aitas? ta piddi ommetige neid tarwilessi Lömehhi saatma, et sedda immeliko tööd, kus mo onno issi püsti jallo ja parrani silmadega allati jures seisis, hakkata. Zgga labbida täit lahti raiutud lubja,  mis wälja kanti, watas ta, nago õlleks se ühhest mäest kust kulda kaewetakse, läbbi; ka omma körwo piddi ta holega kikkis hoidma,  nende haamre hobide ülle walwada, kas müür kussagil pool önes ei kollaks, et sel kombel rahha unniko jälge peale sada. Zubba  ollid ennamiste keik seinad nenda öhhokesseks  tehtud, et mürisseppa - meister tedda köwwaste kelas, omma raiumissega mitte ennam  kaugemale minna, muido langeb maea ta kaela. Ta teadis agga ikka pallumisse, kahhekordse makso ja töutustega, keik kahjo mis seläbbi woiks sündida, omma kanda wötta;  ennese ärrarikkumisse tööd eddasi aeada. Ennäh, ta lotus piddi wilja kandma! Ta olli nüüd üsna selgeste kuulnud, et ühhe tömehhe  haamre al müür nenda önes köllas, kus wist üks pukast ehk muud sellesarnast sees peab ollema. Kes woib sedda römo ärra  selletada, mis mo onno nüüd tundis? ta wärrises keige kehhaga, et ta liikmed löggisesid; ta piddi keik omma jöudo kokko korjama, et nende tömeestele wois öölda: nüüd on rumi küllalt! ning neid ühhe rohke jootrahhaga minnema sata. Ni pea kui tömehhed maeast wäljas ollid, panni ta keik uksed holega lukku ja jooksis ülles tuppa omma abbikasale sedda suurt römo kulutama. Ohto pimmedas ütles ta omma jutto löppetades wöttan minna ommad riistad kätte, lähme kahhekessi alla ja wöttame need rahha tündred sealt wälja, mis meie wannemate wannemad mitte põlle jõudnud leida, on missist meite õnneks ülles hoitud. Ennam kui üks kord olli mo onno romo parrast nago kitse tal ristheina aedas üllespiddi  hüppanud kui ta näggi, et päwake jälle ühhe tunni öhto pole olli werinud, kus nad ilma näggemata sedda ärrapeastmisse tööd woisid ettewötta. Temma abbikasa teadis omma  aega teisil wisil wita; ta jooksis ühhest nurgast teise, korjas keik kastid, kottid ja potti  d kokko, kus sisse sedda bahha mis nende, nüüd purruks mäddand tündrite seest wälja wöetud saab, panna. Nenda olli nüüd pääw õhtule jõudnud; ehha walge polnud weel mitte  üsna kustunud kui mo onno nende tarwiliste  riistadega ja ta abbikasa latra tulle, keik 202