heaks anda. Wannematel tulli ennestel wessi silma, ei wöinud keelda, waid issa laskis koorma  wilja peale panna, wöttis omma tüttart ja kuld ja höbbe asjad kasa ja läks Breslau linna,  kus üks juuksepalmia tüttarlapse suurt patsi ärraleikas ja selle eest 5 taalrit maksis. Kontorist Meier, kelle maeas need juuksed ärraleigati,  pakkus 200 taalrit, kui juuksed pähha  jääksid, agga Nänni ütles: „Se on wägga  hea, kui Teie 200 taalrit issama heaks annate; agga sedda olleksite siis Teie, ja minna jälle ei middagi annud." Assi sai tutwaks ja keik pannid sedda immeks. Üks krond tener, nimmega Heun, kes rahha kingitussi,  mis issama heaks todi, Breslaus olli pandud wastowötma, ostis need juuksed jälle taggasi, et nende eest issama heaks suremad hinda sada. Ta laskis nüüd kuld sörtnuksid, rinnanöelo, uripaelo, ja muid sellesarnatsid asjo walmistada, mis wägga kalli hinna eest osteti. Nenda on Nänni pats pärrast mitto sadda taalrit issama heaks sisse tonud. Et selle tüttarlapse nimmi Preisimaal kuulsaks  sai, on muidogi teada. Tännawo Märtsi kuus piddasid Preislased sedda 50 aastast mällestusse päwa, mil kunninga sönna olli wäljaläinud: seal tulli neile siis ka Nänni mele, ja ennäh! se Nänni ellad alles Kösenis  ja nüüd 04 aastat iyanna ja ellad auu sees halli juuste al. Ma mõtlen, se tüMkenne wöiks mönne armsa Eestimehhele ka öppetada, et issama keigist madest se kallim ma on; ja lasseb seal mönni ennesel tule jalge alt läbbipuhhuda,  siis wiib tuul tedda kül Hõlpsalt issamaalt  ärra, agga ei to ni hõlpsast ennam taggasi. Sepärrast jägem kui möistlikkud innimessed  omma issamale ja andkem, kui tarwis,  enne keik ärra, kui omma issamaad, kui kegi waenlane sedda peaks tahtma meie käest arrakiskuda, olgo temma nimmi Prantsus, Põlakas ehk kes muido tahhes. Oh kallis issama. Sind wötko Jummal õnnista! Sull' ikka rahho kinkida Ja sinno ülle walwada! Laps kidab omma wannemat, Ehk kül on läinud halliks. Ka nenda omma issamaad Keik rahwas peab kalliks. Siin sünvsid meie wannemad Ja issa-issad ilma; Siin meie järreltullejad Ka kannawad meid mulda. Siin meie- orras haljendab Ja nabrad põllul seiswad; Siin südda mates römustab, Kui karjad wainul söwad. Ehk melonid ja sitronid Kül meie maal ei kaswa. On ikka sell', kes teinud tööd. Ta pallokenne süa. Ei olle siin kül kullamaad. Ei kallid kimmid leida. Ja siiski wöiwad meie kääd Meid rahhuliste toita. Ei käi kül sidis, sammetis Siin meie- Eestiwennad, Ei kanna tärni rinna ees On mustas kubes kennad. Nad tewad tööd ehk käiwad teed, On ommas pölwes rõõmsad, Keik nende põllud, metsad, meed. On allati neil armsad. Sind õnnistage, issama. Suur Jumckal isse taewast; On hädda sul, siis tulgo ta Sind peastma keigest waewast. Meid hoia, toida, katta sa. Oh issama! ja matta. Kui surreme, so rüppesse Ja pehmest kinnikatta! Ommalt maalt. Permist. sWeel nattuke meie öppetaja  lahkumisse st. Neljapääw, 20. Zunil, olli meil raske pääw, sest siis läks meie armas praos Peruust tele ning ei tulle sia, kui selle koggodusse öppetaja, mitte ennam taggasi. Senni kui temma wimast ööd weel Pernus maggas, ollid koggodusse liikmed nori puid ja lehti metsast tonud ja nendega maea essist ja treppi ehhitanud, ka üht auwärrawat maea nurgale üllesteinud, kust ta ärraminnes wimast korda piddi läbbi minnema. Zubba 205