kadduwad ja mõnda asja ennesest möda minnswad,  agga sa ei tunne omma jalge al laewa eddasi minnemist ja omma silmaga ei na sa sedda ka mitte, agga ommetige lähhäb ta ruttust  eddasi. Kui sa sedda just ei teaks, et laew eddasi lähhäb, arro ei woi sa seal peal mitte sada. Ehk sa istud auro wankresse, mässin lähhäb tormates eddasi ja sa näed maead ja onnid, küllad ja kirrikud, mis ommetige  keik omma allus müri peal seiswad, möda minnewad, ja kui sa ei teaks, et Vanker  eddasi lähhäb, könneleksid sa pärrast, kui koeo tulled sõbra ja naabrile, kuidas seal ja seal kirrikud ja küllad sure rutt!M sinnust möda läinud. Justament nenda on ka makerra,  päikese, ku ja tähtedega luggu. Sinno silma ees jooksewad päike ku ja tähhed ja ma seisab paigal; agga ommetige on assi teist modi; päike, ku jä tähhed seisawad paigal, ja ma-kerra pörab nago suur weske rattas ennast omma wölli ümber. „Agga kust tullewad siis aasta aead, nenda kui: kewwade, sui, süggise ja talwe?" kössid sa. Et sa sellega sowid tuttawaks sada, siis panne tähhele, mis sulle selle polest juttustan. Wata ma ütlesin sulle jubba, et meie ma-kerra 365 päwa ja liggi kue tunni aea sees kord ümber päikese käib, siis on temma selle tee peal kord päikese liggimal ja kord kaugemal. Midda lähhemale ta päikese jure tulleb ja midda otsemalt päikese joned ma peale käiwad, sedda sojemad ilmad meil on; midda kaugemale meie makerra päikesest ärra pörab ja päikese joned wilto käiwad, sedda külmem on meie ma. Wata, sui seisab päike peaaego meie pea kohtas ja joned tullewad otse ma peale, sepärrast on meil sui soe; agga talwe on ta maddalas ja ta joned ei sa otse meie ma peale paista, sepärrast on meil talwe külm. Midda kõrgemasse päike tõuseb, sedda sojemaks lähwad  ilmad ja midda maddalamasse ta lähhäb, sedda külmemaks lähhäwad ilmad ja talli tulleb  kätte, ja nenda lähhäb se üks aasta teise järrele wahhe piddamata ja muutmata. Siin ei woi meie nimmetamata jätta, et ilmad ülle keige mailma, mitte ühhesuggused ja päwad  ühhe pikkused põlle. Kui meil pikkem pääw on, siis on teise pole peal lühhem pääw ja kui meil keige pikkemal ööl kondid haigeks jäwad maggades, siis on neil pea keik ö-läbbi walge, nago meil sui aeal, ja kui meil pu-lehhed kollakamad ja mahhalangewad ning lilled ja rosid külma parrast pead nötkutawad, siis pakkatawad  seal puud ja lilled ning rosid löwad õied lahti. Se ma - kerra külg, mis wasto päwa heidab, on soe ja mis temmast emale langeb, külm. - Wöttame siin tähhenduseks: So w'a teine pool panni tulle ahjo ja sa tullid wäljast külma käest, läksid ahjo ette ja soendasid ennast seal. Ütle ommetige, missuggune  külg sai soja? eks ommetige se, mis wasto ahjo olli, ja kui teist külge ka tahtsid soendada, siis piddid ennast ümberpöörma; otse nendasamma on ka luggo ma-kerraga, mis ennast ka üks-allati wasto päwa pörab ja soendab.  Jummal on seddck keik ni targas te teinud ja ni immelikult seadnud, et meie omma  mõistusega sest öiete arro ei woi sada. Üks ainus päike, mis weel pealegi ni kaugel meie ma-kerrast emal, annab temmalGni paljo soja, kui tal tarwis, et köwwa talwe järrele meil rõmulik kewwade ja selle järrele jälle kenna suine aeg tulleb, mis meile walmist wilja sadab.  Keige sellega on meie silm ni wägga ärra harjunud, et meie sedda ennam immeks ei panne, waid arwame: se peab jo keik nenda ollema. Wata, sa õlled sellega wägga harjunud,  omma leiwa kappist leiwa pallukest leida, egga mõtle seal jures, kust se tnlleb. Agga kui ta sul nüüd ühhel õhtul tühjaks jäeb ja sa teisel hommikul leiaksid sedda täis leibo ollewad, siis teeksid sa kord kül sured silmad ja küsstks: kust need senna tulnud? agga keik jäeks jälle nendasammoti. Jummal on meie ma-kerra siggiwaks lonud, kui ta ütles: Ma tärkago noort rohto ja keik suggu wiljalesi  puid ülles ja lõi päikest, mis temmal seks abbiks peab ollema, et keik maast üllestöuseks,  kaswaks ja walmis wiljaks saaks. Meile ütles ta: „Omma palle higgi sees pead sa leiba söma," muidogi teada: tännoga wastowötma, ..künni sa mullaks saad." Nüüd watame ka kord ku silmi z kui terrawaste  temma selge ilmaga taewalaotusest meie peale mahhawatab ja omma armsa walgusega meid romustab. Jssiennesest on ta otse sesamma  suggune kerra, nago meie mailma kerra, kellel ennese käest walgust põlle, waid sedda 364