teise mütsi, kindaid, lauloramatut, ehk mis muido ronga nokka Mtub zc w, ma wõiksin sest weel pikka registri kirjutada. Helde Inmmal tulle appi, kas se kristlik kirrikokäiminne on? Eks sel kombe! mitte perlid siggade ette ei sa wiskatud? Oi, oi, Eestirahwas, sa ristirahwas, mõtle parrem  onnna kutsmisse peale, muido wõib so küünlajalg  weel raskem kõikuma hakkada, kui endisel aeal! Sa peaksid tõeste ilma minns ütlemisseta  annno teadma, kuida ristiinnimenne kirrikus  peab käima. Ta peab ausal wisil sisse minnema, kui rumi on, waggusi istuma, keik tühjad aealikkud murred, mõtted ja himmud, ukse tahha jätma, kui mitte süddame koorma kergitamisse  assemel suremat nuhtlust ei tahha otsida. Nenda peaksid wannemad ees Leggema, nenda ka noremaid õppetama. Eks meie keik ei tea, mis kirri weskikiwwist ja süggawamast merre kohhast könueleb? Sepärrast, mo Eestiwennad, ärge siddugem  isse ennestele weskikiwwi kaela! Ehk arwate, et ma sedda tulest wõttan? Wake! Ma ollen paljo isse näinud, Paljo ka siit ja sealt kuulnud ja sowiksiu süddamest, et rahwas parrema kombede lübbi mo jutto tühjaks teeksid, agga tahhab kassin olla. Kuulge, mis ümberkaudo üks  kihhelkonnast  kirjutab. Ma wõiksin kirjasaatja sonna peale ka nimme nimmetada, agga sedda ma ei te mitte; sest kas ma ütlen õues ehk ukse ees, on üks Puhhas, igga koggodusse liikmed hakkago onuna ninnasse ja pühkigo omma ukse eest, seal on weel harrimist küllalt. „Enne kui lummala tenistus algas"  ütleb  kirjasaatja suur kirrik Neäripäwal  jubba pupüsti innimessi täis, mis muido mu pühhapäiwil mitte nenda ei olle. Sest ei õlleks kül muido middagi suremat üttelda, agga sel päwal tõusis kissa HMem, kui muido kõrtsis. Lobbiseminne, tõukaminne, eddasi ja taggasi tungiminne  olli hirmus. Kolm korda Pallusid kirriko wöörmündrid, et rahwas waggusi seisaksid ja mele tulletaksid, et nemmad lummala koeas on, kus nisuggune assi ei kõlba; agga waewalt olli wiimne  sõnna neil suust wäljas, siis tõusis kärra ueste ja hullem kui enne. Nenda läks assi eddasi,  kuuni kella kümne aeal lummala temstust algadi ja orrila heal' rahwa lobbisemist ja jutto puhhumist kinnikattis, et middagi ennam ei kuul- dud; kuid sedda agga nähti, et Äs teise peale sõrmega naitsid. Üllewal kori peal seisid ümberringi  nored mehhed ja kõlgutasid kübbaraid ja mütsa, mitmed lasksid neid melega rahwa sekka mahhakukkuda, siis wõtsid wö wöölt, lasksid teise otsa kori pealt alla, kus kübbar külge senti ja nüüd nago waene josik koer nöri piddi taggasi tombaki.  Et nisuggust asja nähhes mitto naero ei wöinud piddada, on muidogi mõista. Kes mõistlik innimenne wõiks nisuggust asja ilma nukra meleta kuulda ehk näh ha? Ka jutlusse aeal ei lõppenud rahma lobbiseminne. Üks wam na innimenne, kes õppetaja jutlust tahtis tahhele panna, mis ta omma naabride lobbisemisse parrast  mitte ei wõinud, ütles neile: „Armsad sõbrad,  mis teie siin omma lehmist ja lambadest kõnnelete? Kulage ommeti ka , mis õppetaja ütleb!" Agga kuida sai temma ninna peale! „Te sinna, mis sinna tahhad, ja meie teme, mis meie tahhame! Egga se sinnusse ei putn!"" „Wata, Postimees, nisnggused asjad tullewad  weel meie kirrikutcs ette, ja sinna ei peaks sest ka mitte mait ollema. Kui ka pahhad sest pahhandawad, panemad ikka rõmustawad. Sedda tean ma kül selgeste, et sinno luggejate seas mitte paljo neid ei olle, kes ni kõlwatumal kombel  kirrikus käiwad. Agga ma tean sedda ka: meie keikide kohhus on, ni paljo kui ommalt poolt wõime, selle eest murretseda, et pahhad kombed rahwa seast kauksid ja panemad nende assemele tulleksid. Ja se on ommeti tõeste tossi: kes kölbmatta kinikus käib, ei wõi koddo mitte kõlblik olla." Noh, armsad sobrad, nüüd ollete isse omma kõrwaga kuuluud, mis küllamees meie rahwa kirrikokäimissest kõnneleb. Mis t'e arwate, kas temma sõnnad peaksid tulest wõetud ollema? Kui wõite, siis aeage walleks; agga ma kardan, se saab mitmel raske ollema. Eks se nüüd mitte lobbus ei õlleks, kui meie ei mitte isseenneste, waid ka omma laste ja leiwalaste peale wataksime,  knida nemmad Pühhas koeas ennast üllesnäitwad,  ja kui se kõlwato peaks ollema, et neid siis õppctame ja maenitsime, agga keige ennamist isse neile heaks eesmargiks olleme. Kas innimenne sedda süddamesse wõttab, mis ta kirrikus knleb, se on Jummala ja temma omma assi; agga kui tal „?aunis wäljaspiddine kombe" 22