andnud, maid ikka lemmaga hästi mõtles, separrast  ei läinud ka se manitsus tühjalt lemmast  möda, egga tule kätte; waid ni pea kui manna meister Alt öhto koeo läks, olli se ta essimenne tö, palme-ramatut laude pealt mahha wötta ja senna sisse madala, mis seal seisab. Kui ta sedda olli mahhawötnud ja tolmust puhtaks pühkinud, hakkas ta nimmetud  mürisseppa palwet otsima, mis ta ka pea leidis ja lugges sealt nenda: „Mnno Issand ja Zummal! sinna tead jo, kui waewalinne ja ellokardetaw mo tö on, missugguses sures ellokartusses ma iggapääw omma üllespiddamist  pean tenima, kus ma mitte ükspäinis üllewel kõrges tule ja päwa pallawa käes põlle, waid ühhe allalisse ellokartusse sees pean ollema,  sest kui pea woib mo jalg libbiseda ja purruks mahha kukkuda; sepärrast pallun ma sind süddame põhjast, et sinno armo käed mind iggakord kinni hoiaks et mul ühtegi õnnetust  ei juhtuks. Lasse ommad inglid allati mo ümber seista, et mulle mitte kahjo ei sünniks.  Armas Jummal! hoia mind kartusse, hoia mind nörgastusse; agga hoia mind ka liig julgusse eest, kust läbbi ma keige surema õnnetusse sisse wöiksin sattuda. Midda kardetawam  mo ammet, sedda jummalakartlikkum lasse mind selle sees olla, holega palluda ja wagga elluga Issanda kartusses omma tööd tehha, et kui se sinno pühha tahtminne peaks ollema, mind ühhe õnnetuma surma läbbi siit ilmast ärrakutsuda, minno hingeke seal taewas iggawest rahho ja õnnistust leiaks, kus ta keige kahjo eest hoitud Issanda au pallet allati woiks nähha. Amen, minno Issand ja Jummal  Amen! Meister Alt ei luggenud sedda palwet ka mitte ilma aego, waid se olli temma.süddarnest  nenda läbbi käinud, et nüüd endine kirruminne  ja wanduminne ollid kui tolm tule käes kaddunud ja kui ta teisel päwal jälle omma tö jure läks, ei polnud ta suggugi ennam  ni julge kui enne. Otse selsammal aeal, kui meister Alt omma töle läks, tulli ka meister  Braunköping, kes omma ammeti polest haua kaewaja olli, kirriko aea peale hauda kaewama. Meister Alt, süggawa möttete sees seistes, watas kord haua, kord jälle kirriko torni peale ja mõtles wee! nende sönnade peale,  mis eile ohto olli luggenud ja läks üllesse omma tö jure, agga tänna sure ettewatamissega;  agga temma reddel, kes sedda kallist palwet ei olnud luggenud, polnud suggugi targemaks sanud, seisis waggusi torni hagi peal ja ni pea kui meister Alt allumisse pulga peale astus läks pealminne pulk, mis räppastand  olli, katki ja ta kukkus keige reddeliga tornist mahha, otse senna hauda, mis Braunköping  olli kaewnud. Kui temmal se kallis ramat ka kasas õlleks olnud, põlleks ta ommetige  aega sanud sedda lahti lüa ja luggeda, waid ta hoidis möllematte kättega tuggewaste reddelist kinni; agga ommetige olli ta ühhest ramatust luggenud ja se olli sest punnase äredega  ramatust. Omma süddame põhjast olli ta Jummala pole kissendanud, kes tedda ka olli kuulnud ja omma kätte peal kandnud, kus ta suremat wigga polnud sanud, kui 13 hammast  wasto reddelit suust wälja lönud. Põlle ta nüüd jälle mitte kohhe omma tö jure läinud,  waid temma tundis ennesel üht teist tarwilissemat  tööd tehha ollewad, se on Jummalat  süddamest selle eest tännada, et ta tedda omma armo tiwade peal olli mahha kandnud, ta läks omma kambri, wöttis seal omma punnase  äärdega ramato öiete lahti ja piddas seal omma pölwede peal maas üht armast tänno  palwet, mis meie sönna sönnalt teile kül ei woi luggeda anda, agga ni paljo woime ommetige öõlda, et ta ommas palwes paljo kõrgemasse on läinud kui kirriko torn ja sedda  ilma wähhema kartusseta, sest ta astus omma Jummala aujärje ette ja könneles seal temmaga. Omma hinge wasto ütles ta: olle rahhul mo hing ja ärra nurrise, sest Issand on sulle ütlemata paljo head teinud, ta on sind surma ja hukkatusse eest hoidnud, ta on sind haua põhjast wälja tömbanud ja tahhab sind ka eddespiddi omma kätte peal kanda! Se haud, kust mürissep wälja tulli, sai selsammal  päwal sedda omma hingamisse sisse läinud ihho, mis ta ka ükskord jälle peab wälja andma, agga nattuke hiljem, se on siis, kui keik sawad haudadest üllestõusma! 154