himmo on ammogi sam smdust täis; te et sa minnema saad. Km talwe näggl, et kauem jada ei woinud,  wöttis temma omma sure kirwe ja lõhkus  jeäd jöggede, järwede ja merrede pealt, et wessi keik ärra wiis. Selle peale murdis ta keik jeä purrakad Mde ja wössade küljest ja panni kokko, wöttis ühhe sure lua, et keik lund kokko pühkida. Ni pea, kui lummi olli kokko pühhitud, näggi ta kennad lillekessed lumme alt wälja tullewad, mis omma ninna ma seest ollid wälja pistnud. Sedda nähhes, wöttis ta omma sure labbida ja tahtis neid wälja kaewada. Kui kewwade sedda näggi, kargas temma ta kätte kinni ja hüdis: Mis sa teed? Talwe kostis pahha melega: kuida sa näed, pakkin ma õmma asjo kokko. Omma asjo woid sa kokko pakkida, ütles kewwade, agga need lillekessed lasse sa jäda, need on minno. Eks sa näe, kuida nad alles maast ülles tärkanud, egga õitse; neil põlle jo weel lehtagi? Nad ei jõudnud sedda aega ärxa odata, millal sa ärra lähhäd. - Neid taimekessi  jättis ta rahhule ja hakkas jälle holega lund kokko pühkima, künni keik olli kokko aetud. Ühhekorraga näggi ta jälle hulk haljaid  lehtesi ja öiekessi otsas, mis ülle ta wägga römustas ja suurt labbidast wöttis, et neid maast ülles kaewada, ja liggi wötta. Sedda nähheS ruttas kewwade senna, kargas  ta kätte kinni ja ütles: Mis sa teed? lasse mo lillekessed seista! Nüüd sai talwe tulli wihhaseks ja hüdis: Need essimeösed ollen ma sulle jätnud, kellest mul sesamma õigus jaggo sada olli, kui sinnul;  agga neid ei jätta ma mitte ennam; te mis sa tahhad. Agga eks sa ei näe, ütles kewwade, kuida lehhed ja öiekessed rohhelissed? Need on minno essimeösed lapsokessed, kes omma ninnatarkusega ni warra wäljatulnud. Uh mis, wastas talwe, kui ma ka middagit  rohhelist ei jõua ette tua, siiski on need lillekessed minno; sest nemmad on minno walge tekki al kaswanud ja õitsema hakkanud; nemmad on ja jäwad minno ommaks! -—Kui sedda olli öölnud, wöttis ta omma labbida ja kaewas lilled maast ülles. Se ei olnud kewwade mele pärrast; sepär- rast hakkas La talwega selle ülle jaggelema, kus sönnad möllemilt poolt tsrrawaks läksid ja kui talwe suggugi ommast kiusust järrele ei andnud, kaebas kewwade sedda asja wanna issale, kes möllemad enuese ette tulla laskis, et asja järrele kulada. Kui ta nüüd näggi, et kummagi ei tahtnud järrele anda, ütles ta: Meil on möllematel õigus. Talwel on sspärrast  õigus, sest et need lilled temma lumme'  tekki al kaswanud ja ka õitsema hakkanud, ja lilled, mis talwel kaswawad on temma pärralt. Ommetige on ka sul, kewwade, omma jaggo õigust nende peale, sest ilma sinnota ei woi talwe ialgi üht rohhelist lehhekest ette tua, weel wähhem öiekessi? Se on sinno sü, et sa neid ni warra õlled lasknud ette tulla; agga sedda tähhame nenda tehhä, et ühhel sesamma õigus, mis teisel, nende peale on. Need warred  ja lehhed olgo sinno jaggo, kewwade, ja õied jäwad talwe pärralt. Sedda kuuldes wöttis talwe need rohhelissed õied omma külma kätte ja hoidis neid senni ommas peus, künni nad ni walgeks, kui lummi läksid. Kewwade wöttis omma pinsle, ja wärwis lehhed, mis ni kollatand lumme alt walja tullid,  kennä rohhelisseks; tõmbas ka olede peale monne rohheliöse lappikesse, et talwet sega nattuke pahhandada. Selle peale istutas ta neid jälle mulla sisse ja piddas nõu, kuida neid lillekessi nimmeta da. Talwe ütles: mis siin paljo nõu piddada; on jubba issi ennesest mõista, et neile muud nimme anda ei woi, kui ..lummelilled", sest lumme ai on nemmad kaswanud ja ka õitsema  hakkanud. Sellega ei olnud agga kewwade  rahhul, waid ütles: Minne ikka, omma lummelilledega; se on agga nimmi, mis üksi talwet meletulletab; sa tead jo ommetige, et mul ka ossa neist lilledest on, sepärrast ka melewald, neile nimme anda. Kas tead, kuida minna neid nimmetan? Kewwade-kelloke peab nende nimmi ollema. Eks põlle nende näggo jubba kellokesse modi? Nemmad peawad iggakord  sedda kulutama, kui minna sinno järvele  ma peale tullen. Sest nimmest ei tahtnud agga talli mid- dagi teada, waid ütles, et kewwadi sedda nimme temma teotusseks ja pahhandusseks wälja möttelnud, otse kui römustaks lilled, et 114