„Vsata, armas Postimees, se nuttolaul, mis praego sulle laulsin, on eht Eesti laul. Sedda  ollen ma tunnud tössi ollewad; sest ma ollell  kül kolitud, agga siiski eht Eesti südda ja Eesti werri." J. W. Noh, kas kulete nüüd, mis laulo külla wend laulab? Katsume nüüd ka mönni trööstimisse sanna senna wasto üttelda. Et meie kitsas ruum pitka selletust ei kanna, siis teme lühhidelt.  Esmalt ütleme marsi: Aitummal, ni hul meie luggu meel ammogi ei olle! Külla njelli on musta kube, meel üllemustanud ja nenda tedda koggoni leinandeks teinud; agga se warw ei seisa hästi peal. Küssime esmalt: kus on se mees, kes on näinud, et meie suggu  rahwal mannal aial kuldsed päwad ollid, kus neil tööd tehha egga waewa nahhä ei olnud? Millal se otti? Seitsme saea aasta eest olli neil kül middagi, mis nende käest kaddus, agga neil olli ka middagi, mis meie misgi hinna eest ennam taggasi ei tahhaks, se on: paggana pimmedus usso jg ello polest, allalissed  söad ja waenud, kus teine teist mahha löi ja koer ei aukund tagga olli se ehk männi  kuldne pölli? Sesammasuggust „kullast pölwe"  on löuna-merre saarde peal mitmes paikus  meel küllalt leida, agga kes meitest tahhab  senna minna? Parrast tullid neile kül mönne  asja polest rasked päwad, pandi ikke pähhä  ja rangid kaela ning mehhed piddid weddama,  mönni kord ka ennam, kui jöud kandis;  sest pärrisorja juttad, mis nad mitto sadda aastat kandsid, ei aia kül mitte Laulma:  agga tänno sure Zummalale, need päwad  on ammo mödas ja põlle meile muud, kui kurri unnenäggo. Nüüd on meil Keisri armo labbi ka omma seädus ja öigus nisamma  käes, kui keige teiste innimestel miks meie ei wöi laulda, kui laulda mõistame? Omma  palle higgi sees tööd tehha, nurmel künda,  aästada, nita, leikada ja muud sellesarnast:  sest põlle ommeti kegi mõistlik Eestimees  meel tahtnud lahti sada. Millal on se aeg olnud, kus sedda tarwis ep olnud? Millal  kaswasid leiwa kakkud pude otsas? millal tuiskas pülijahho? millal wolasid Eesti jöed pima ja met? millal jooksid hind maggaja kassi suhho? millal olli siis ka se „ kuldne aeg", kus Eestlased ehk ükski mu rahwas ilma  töta süa said ning omma laulo - kanneldega  küllast küllasse käisid? Armas söbber, kuldne unnenaggo ja muud middagi! Tö, mis Jummal meie ossaks lonud, ei kela mitte laulmast,  ja ülleliga tööd ei wöi kegi ennam meie peale panna. Sakslased, Wennelased, Rootslased, Prantsussed :c. laulwad, et lust on kuulda, kas nad sellepärrast nago rottid wiljasalwes, ilma töta süa samad? Walle! waid nemmad tewad lauldes omma tööd, ja nenda peab se ollema, ning just seddasamma  wöiksime meie ka tehha. „Tö raskus ja waesus", kui hästi tähhelepanneme, ei panne  Eesti laulosuud mitte kinni, waid meie kettide  wannemattest pärritud pärrandus, se on: öppetusse pudusjarummalus, ja wahhel  sekka ka omma tuimus ja Holetus parremat  öppetust nöuda ja wastowötta: se on weel meie armsa Eestiwendade kurjem kammits, kelle sees ka nende laulo keled kinni on. Aitko  Jummal ja head innimessed meid aega möda  sest kammitsest peäseda, küllad siis näeme, kuida Eestlastel kol sellesamma tö ja waewa a! teised laulud suhho kukkuwad, kui neil tünnini  on. Sest selle polest olleme MM külla wennaga  üsna ühhes nöus, et meie Eesti rahwas kellegi  asja peale, ei ka laulo peale mitte sündinud  rummalad ei olle; agga nemmad on waimoHarrimisses alles wägga mitme mu rahwa  tagga, mis kül ka mitte üksi nende omma  sü ei olle. Peale sedda küssime: missuggused  ollid siis meie endiste wannematte laulud? Targemad kui nad isse ollid, ei wöinud  nende laulud ka mitte olla. Kui ma siis kord ollen üttelnud, et meie sekka ka mönda Eesti Arndti ja Sillerit wägga tarwis õlleks,  kes meid „eht issama-laulusid" öppetaks, siis ei olle ma sedda polegi tahtnud, et nemmad meid aidoraidosid peawad öppetama, mis iggas körtsis  küllalt kuleme agga kuulda ei tahha. Se on tossi, meie rahwa seas on weel praegogi neid küllalt, kellele Jummal lauloannet on annud, et neil mönnusaid ja süggawaid sanno, nago 276