nud: „palle higgi sees pead sa omma leiba söma." Eks olle tössi, Kare!? Kare!: Hans, sinnul on ikka wannad juttud. Ma ussun, kui sa labbida-warrs otsa, suust ninnast werri waljas, hinge heidaksid,  sa kiitleksid ikka weel: „tõ on kallis assi ja meie seätud ossa." Hans: Jah, sedda ma teeksin; agga meil põlle jo ni üllearro waewa tarwis, et suust, ninnast werri tulleb. Karel: Üllearro waewa? Eks waew allati üllearro ei olle? Mikspärrast peab just meie suggu allati pead higgistama ja rakkusi  katte, jalge külges kandma? Siin ma waewan ennast igga pääw, käed rakkus ja selg wallutab krawi kaewades. Mis ma sest saan? On näddal otsas, siis on tenistus ka otsas ja mitto kord ei sa pühhapääw ennam sutäit wina waewatud kehha peale. Mis sa tühja peaksid kiitma, et tö kerge ja meile kassuks peaks ollema. Peaksin minna ka, nago mönned sawad, palja patserimisse ja pawa surmamisse eest head süa ja kallist kanda  sama, ma wiskaksin omma labbidat senna, kust tedda ükski ennam üpesse ei leiaks. Agga  mis ma waene tö-orri pean teggema, ni hästi omma, kui naese, laste köhhud tahtwad süa, pean ennast waewama, künni surm mo ikket peast mahhawöttab; agga ni kerge ma ommeti ei olle, et ma omma pölwe weel kiitma  hakkan, nago sinna saggedaste teed. Hans, se on hälbi temp. Eks se wang halp ei olle, kes omma wangi pölwe ja ahhelaid, misga ta seutud on, kiitma hakkab? Meie olleme omma waese pölwe ja waesusse sees waesed orjad, kennel parrem õlleks sündmatta olla. Mähhärdune on meie söök ja jook, mähhärdussed  meie rided, ello maiad ja maggamisse kohhad? Pörsadel pahnas on saggedast parrem.  Kaswatame ka lapsi, orjad sündwad orjadest; esmalt toidab neid emma pimaga, pärrast issa omma werre higgiga, künni isse jälle jöudwad orja-ikke al weddada, ja nenda lähhäb assi pölwest pölweni eddasi, künni Lirva-Annus  meid keiki mätta alla mattab, ja ön sellele, kes senna male sanud. ütle nüüd isse, Hans, kas se mitte kerglane ei olle, kes meie pölwe wöib kita ja sellega rahhul olla? Hans: No minna teen sedda, peaksin siis kerglane ja halp ottema, ja ei olle ommeti,  waid ütlen allati, (ärra panne pahhaks, Karel): tö on meie' ossa ja ei tappa keddagit, agga tö-ikke on nende härgadele allati keige raskem, kellel werri sarwe al on. Rahhoto  südda ja nurriseja su need on iggas pölwes innimesse keige raskem ikke. Peale sedda, ma küssin sind, Karel: kelle wasto nurriseme ja turtsume meie, kui südda pahhane  on? Eks selle helde Zummala wasto, kes kelk on targaste ette ärranäinud ja teinud  ja kelle soja päikesse paiste al meie praego  temma armust, ellades, jutto aiame? Mis teeb keik asja raskemaks, kui se on? Eks umbusk, mis keik rahho ja römo süddamest ärrasööb ja sedda, mis Jummal meile kassuks  seädinud, kahjuks mudab? Ussu mo sönna, Karel, meie Eestirahwas ei könni kül weel mitte iggas paitus rosilillede peal, agga meite seas on ka paljo häddakaebajaid ilma häddata. ütle isse, Karel, kennel head pöllud, heinamaad käes ja rent parras on, mis on seal Eesti tallopoial, kes just maggades  leiba ei tahha süa, wigga ellades? Agga  meie rummal wiis on se: küssib mönni üllem innimenne: kuida kässi käib? kas päwast  päwa same? kas ommas pölwes rahhul olleme? siis on keikide suud äggamist ja oggamist täis, nago olleksime meie Zsraeli lapsed Egiptusses ehk Neegriorjad Amerikamaal.  Se ep olle mitte illus. Kes parraja eest ei mõista tänno anda, sedda peab kitsikus ja nappus öppetama. Karel, w'a wend, mul on raske sedda üttelda, agga mis se salgaminne  aitab: meie Eesti suggu rahwas kardame  ka saggedaste nisuggusi asjo, mis meil tarwis ei olle, ja äggame mitto üsna ilma häddata. Mötle isse, (sa tunned jo *** makonnas  walda?) selle ja selle tallopoia peale. Nende maad on, nago iggas maldas, ühhel suremad, teisel pissemad, agga keikil rendi peal nende käes. Mis neil wigga on? Ma tunnen perremehhi nende seas, kes ommal  kohhal mitme möisnikoga mitte ei wahhetaks.  Nenda kui K— Mihkel, T — Ado, 186