ei sallinud wallet, pettust, ei roppo ello kombed, kui on: wmajomist, kurja wandumist, kimalust ja pordoello, ei tuimust Jummala sõnna ja ta amm wasto, kus ta sedda näggi ehk leidis, kas omma walla rahwa ehk nende jures, kes ta wallitsusse  al ollid, ei seisnud rahhul, maenitses neid, ja kes ta head nõuandmist wasto wõttis, sellele jäi ta süddame sõbraks; agga kes põlgas, sellega piddas isse nõu ja käis peale keigest jõust ja wäest. Seläbbi koggus ennesele wihhamehhi, agga ta ei holinud sest; kül tõstsid nisuggused kaebdussi wahhest ta peale, agga et nad walletasid  ja tühja räkisid, ei teinud nad Lale kahjo,. waid temma jäi armsaks omma herra melest, kes selle mõisa asja hopis ta holeks andis, ja mitto korda teiste mõisade parrast Lemmaga nõu piddas ja Peetri nõu wõttis. Uhhel korral ollid mitto kaebdust ta peale herra ette widud, nende seas olli ka se: „Wanna Peter ei holi muust, kui agga et kirrikus ja kolimaeas käia saaks!" ---- Kui nüüd herra keik kaebdussed olli ärrakulanud, mis wallitseja läbbi temmale õlleks kahjo tehtud, siis ütles kaebajatele: „Kül ma tean parreminne kui Leie, mis se weike mõisa nüüd sisseteeb ja kui paljo ta on enne sisse teinud.'" Km siis herra keik kaebdussed olli ärrakulanud, ja puhhas tühjad ollemast leidnud, küssis wanna Peter wimaks: „Noh, herra, mis teie mul siis ütlete sellepärrast, et hea melega kirrikus ja kolimaeas käin, sellepolest  ollen kül süüdlane." herra kostis: „PühhaMw on sinno pääw, siis te mis so melest hea on." - Noh kaebajate su kinni, pealegi kinkis herra Peetrile hõbbe tubbaka Losi, agga kaebajad said pikka ninna. „Kui parikümne aasta eest meie armsa Eestirahwa peale kange kiusatusse tuul puhhus, et olli arwa innimest leida, kes ärratnndis, mis oige ehk kõwwer olli, siis seisis meie söbber, kui kaitsja warri tuiso ees, et Lemma weike wald ja sealt nurga rahwas, selle mele eest said hoitud,  ja kül praego paljo hinged Ledda haudas järrele tannawad. Kül ta oskas neid ka wahhel  nalja kombel pilkada. Ni laskis kord omma suggulasftle üttelda: „Kule, onnopoeg, ma kulm, et sa Lahhad ommad poead ärramüa: jätta ikka minno ristipoega mümatta!" Se sõnna leikas teise läbbi süddame, et jättis teggematta, mis Olli ettewõtnud. Üks kidowäärt kombe olli ka se temmal, et tühja riete illo ei püüdnud. Tal õlleks jõudo kül olnud ommale saksa rided ja satterkube sada, agga ta ei tahtnud sedda, ehk kül rie innimest panemaks egga pahhemaks ei Le. Omma tallo kue ja kassukaga käis ta koddo ja iggalpool. Pahhandas mõnni, siis tennna naeris ja ütles: „mis ma sest kulan. herra kannatab  minno kassuka haiso, eks teised siis wõi ka ärrakannatada." Last ei olnud Jummal lemmale  annud, agga selle assemel paljo armastust, sõbrust ja head meelt keikide innimeste wasto. Kui sa armas luggeja ehk ütled minnute: sinna kidat wägga paljo; siis wastan sulle: ei ma arwa mitte et olleksin ennam kui õigus ja Lõdde üttelnud, sest: mis ollen kuuluud ja näinud,  sedda ollen tunnistanud. Agga et meie Manna armas sõbber ka üks waene pattune õlli, kel ommad wead kulges, mis Lemmale tulli ja waeno teggid, sedda tundis ta isse kül ja tunnistas  sest mitto korda. Uhkus olli La Melest hirmus. Ühhekorra rakis mulle, kui olli tähhele pannud, et üks Willandi poolt Lallorahwa laps, kes agga nüüd poe - noor'sandaks olli tõusnud, Eestirahwa hulka kirriko tulnud ja mitte ommad põlwed Issanda ette kummardanud: „Mis temma sisse ommeti on läinud, et Immnalale ei anna au? mis neil põlwedel peaks wigga ollema,  et nad ennast ei wõi painutada?" Kui tale ütlesin: se on saksa mood, ütles ta: „sedda ma ei kida, se ep olle illus mood, kes sedda tahhab piddada se ärgo tulgo Eestirahwa eksitajaks ja vahhandajaks nende hulka kirriko." „Temma lahkuminne siit ilmast olli äkkilinne: ta tulli pühhapääw õhto palwemaeast ärra, ja surm olli tee peal tedda ärrakutsunud; agga Issand  olli sedda temma hingele jubba teada annud,  se on sest tunda, et sure holega enne mõnni  pääw, keik wiljakottid mis weskil olnud, ärramärkinud  ja wanna perrenaesele üttelnud: „ehk surren ärra, siis tead ommeti, mis kellegi jaggo on." Kui minna sõbra surma - sönnumid kuulda saiu, tullid temma saunad „meie peame allati surma wasto walmis ollema, siis tulgo pikkalt ehk äkkiste, põlle wigga" mo mele, ja mõtlesin enneses: oh sa wanna ustaw wend, eks Issand annud wist sinno hingele sedda tunnistust: olle walwamas, sest ma Lullen äkkit- 60