hate, ma ragin, mis hiljuti sündis? Kui jutto ollete ärra kuulnud, siis üttelge, kas on ma peal hädda ilma häddata ehk mitte. Aaastal 18**, kui alles sanite olli, istusid 4 tutwat, kes issekeskes ennast söbraiks hüüdsid,  ühhes kous laua ares ja kaebasid iggaüks  omma hädda; ma ussun, ölle puddelid ollid ka laua peal. Kolm ollid ühhe ja üks kolme wasto; sest kolmel on paljo rahha, pärris maiad ja kohhad ka ning sepärrast waesed,  pinatud innimessed, kelle! hädda ja aggamist,  murret ja ahhastust on, nago koeral kirpa selgas, et ö egga päwa maggo ej tunne. Neljas on rikkas mees, ellab ilma kohhata ablaagris  ja immeb omma öhhukest pekki, naene surnud, lapsed toita, warrandus üllatab waewalt  peust suhho; agga tal on rikkas Jummal  taewas, separrast mekkib ta leib ja unni on maggus, põlle hädda ühtegit. Kui teised kolm waest rahhsmeest igga öse ommas sängis  teise külje pealt teise peale pöörwad ja murre und silma ei lasse, siis maggab temma rahhoga ja lasseb Sedda murretseda, kelle murre üksi aitab ja kes on üttelnud: „Minna murretsen teie eest." Nenda ollid üllemal nimmetud  söbrad, kes laua ümber istusid. Kulame  nüüd nattuke, mis nuttolaulo nemmad iggaüks on laulnud. Essimenne neist olli, nukras murres ja ütles:  „OH innimesse ello on üks waewalinne ello, täis murret ja waewa! Hommiko warra ja öhto hilja pead sa platsis ollema, ,muido warrandus ei kaswa, waid hakkab silmapilk kahhansma. Säh, seal ta nüüd on, ostsin ommale pärriskohha, andsin ennam kui pole ommast warrandussest arra, isse ma ei sa weel senna minna, keik on mul nüüd näggematta  ja kaugel, ollen kallist hinda annud, ja ei tea nüüd kuida loud wöera käe al lähwad; sest tean jo isseennesest, kes wöera asjast ial suurt holib. Se teeb mul ni rasket murret, et toit sisse ei lähhä egga unni silma ei tulle. Ma püan kasso, agga hirm kahjo eest pinab mind ööd ja pawad. Mul on kül omma koppik korjatud ja tean, et mitto minno wasto paljad rsttid on, (kelle wasto minna kül mõistusse  polest lammas ollen); agga ma tean ka, mis waewa ma sedda korjades ollen näinud,  kui mitto korda kirruda ja manduda sanud,  ja kui mitte saak teiste kahjust minno kassuks ni rohke põlleks olnud, ellades ei õlleks  ma sedda koera pölwe jõudnud ärtakannatada,  et minna, mitme tuhhande rubla perremees,  koerapoisside-pois pean ollema ja igga ühhe lurjusse sanna kuulma, kes uksest sisse tulleb. Sõbrad, sedda pahhandust ja murret, mis mul on, ei otte teil kellegi!!" Teine neist ausaist kannatajattest ja kaebajattest  olli norem essimessest, üks mees, kelle otsa wadates sa mitte ei wöi arwada, et ta omma nimme luggeda egga kirjutada ei mõista; agga ta on igga Zudi metest tulline tark mees, sest temmal on rahha. Kas rahho ka? Ei! sest on tal nisamma suur pudus, kui essimis>  sel, ja ilma häddata hädda röhhub ka temma  pead porri sisse. Et omma mammunat kurjal kombel kokkopannud, sedda ei tea egga tahha meie mitte mõtteida? agga ta waese mehhe südda on nenda seal külgis kinni, nago päsoke raud puri sees, ja sest on kahjo. Zummal  on temma tööd ja tallitust korda lasknud  minna, ta wöiks rahhul olla ja tanno anda, agga kust wötta! Ehk kül mitte ni suur laasto pealt lakkuja, ei otte, kui essimenne, õhkab  ja äggab ta nisamma: „Teie ei ussu mitte, armad sõbrad, kui suur murre mul igga pä kaelas on. Mu! ei lähhä toit sisse, egga tulle unai silma', ikka mõtlen allati: kuida saab mo luggu eddespiddi minnema? Se ei wöi ommeti mitte olla, et allati ni paljo tenin,  kui tännini ollen teninud; agga kui sedda ennam ei õlle* mis ma siis pean teggema?  kuida siis eddasi sama? Teate jo kül, mis sure kauba labbi ma ennam ollen walja annud, kui mönni möistlikkum sedda õlleks teinud, se teeb mulle nüüd ennam murret, kui ma kanda jõuan." Waewalt löppetas teine, kui jubba kolmas rahhamees omma nuttolaulo peale hakkas: „OH, sõbrad, teie koorm on tühhi assi minno koorma wasto. Teil on omma parris paigad  ja pessad ka ja möllemil ennam kui tarwis  on; agga mis minna waene pean ütlema?  Seal ollen nüüd sedda suurt kohta ren- 138