jöulo jut, selge jöulo jut. Mis mul weel lastest õlleks üttelda, sedda teab iggä issa ja emma: ei tahha raggonid ennam öse maggada; saiapullist, jöuloheindest, walgest särgist ja muist nisuggusist pühhade asjust on jut ärkades ja uinudes; kümme kord päwas peab emma ikka jälle nende küssimesse peale ueste selletama, kui mitto kord neil weel on maggama minna ja üllesse tõusta, ennego jöuloheinad sisse aetakse. Jah, jõulud, jõulud, lastel, mannadel, rikkastel, waestel, jõulud linnas, jõulud maal! Olgo innimenne ni waene kui on, jõuluks peab tal ommeti parrem sutäis suus ja puhtam hilp ümber ollema; sest jõulud on meie suremad  pühhad, ja sedda iggapiddi ennam kui teised. Agga mis se nüüd keik on, mis meie siin praego rägime? Kas meie siis saiapulli, worsti ja wärske õlle pärrast jöulopühhi pühhitseme? ristiwennad, waene õlleks siis meie luggu! Ma ei tahha mitte üttelda, mis meie siis olleksime, agga ristiinnimessed ei õlleks meie mitte. Jõulud on sured pühhad, jah, üllewägga pühhad päwad, agga Jummal hoidko, ommeti mitte kadduwa roa ja römo pärrast, mis meie jo iggal muul aeal ka wöiksime prukida.  Zöulo rõõm on süggawam ja kõrgem, kui sedda leib ja lihha wöiwad tehha. Jöulo rõõm on hinge rõõm ja kestab iggaweste ja sellepärrast on ta ni suur ja pühha. Ja kas tead, kallis luggeja wend, jõulud on nimmelt waeste pättuste römopühhad; kes sedda ep olle egga tahha olla, selle jöulorööm ep olle parrem, kui margal warrastud röga sües ja warrastud ehtis käies. Jõulud on helde taewa Issa armoilmusse päwad. Essimessel jöulo ösel andis pühha taewas pattuse mailmale suud; Jummal sai lihhaks ja tulli üllesotsima ja önsaks teggema, mis patto läbbi ärrakaddunud olli; taewast langes pühha kaste mahha, keik kossutama, mis ärranartsinud ja kaddumas olli; elloleib ja ellowessi ilmusid Petlemma lautas, et surm piddi surretud sama, mis patto läbbi kui kunningas mailmas wällitses; peastja sündis  jöulus ilmale, et linnopael katki ja wangi koea uksed lahti lähhäksid ja meie pattust surmast  ja kurriadi wäest peaseksime omma armo Issandat ja Lojat lapse öigusses, ilma kartusseta  tenima; jöulus on pühha Jehowa omma Poea innimesseks samisse läbbi pattust mailma ennese külge kinnisiddunud, et kes ial ussub ja kedda ristitakse, sel ei olle mitte tarwis omma  patto pärrast hukka minna. Wata, ristiwend, se teeb römo, suurt ja süddamelikko römo, mis kadduwast roast ja joma aeast ellades ei tulle, ni maggusaks kui sa neid muido ial jõuaksid  tehha. Kui meie jöulorööm taewast ei tulle, ma seest ei kaswa se, nago söök ja jook, ial wälja. Sepärrast, armsad Eesti suggulased ja ussowennad, römustagem ennast jöulus ja olgem  wagga rõõmsad, agga mitte üksi sõgi, jogi pärrast, se õlleks muido nattuke lammaste modi, kes parremat ei tea. Meie agga põlle mitte lambad, waid ristiinnimessed, kellele lummal  jöulus suremat head on teinud, kui neile. ..Postimees" põlle kül kellegi pahhutaja egga jutlusse piddaja, agga kui mönni meitest mu pärrast jöulopühhi ei ota, kui üksi sõgi, jogi pärrast, ja et tal aega õlleks uksest sisse, teisest wälja joosta, ehk neid pühha päiwi weel patto päiwiks tehha, uskuge mind, neile õlleks mul mönni hea sönna üttelda; agga mingo parrem essimessel pühhal kirriko, küllad seal kuulwad, mis iggal mehhel tarwis on. Agga kui lubbate, siis ma annaksin teile jöulo walmistamisse pärrast üht wennalikko head nõu. Walmistagem ennast hinge polest nenda omma helde Issanda wasto, nago meie ennast  ih Ho polest walmistaksime, kui meile tänna käsk tulleks, et meie armolinne Keisri Herra tahhaks meile jöulo laupäwa öhto küllalisseks tulla ja kolmeks päwaks meile jäda. Oh sa kallis aeg! kül meie siis keik wimased maea nurgad läbbiwataksime ja puhtaks teeksime!  No jah, seddasamma tehkem ka omma süddame nurgadega, ja meie jõulud sawad siis tõeste õnnistud pühhad ollema. Andko Zummal! 396