Perno Postimees ehk Näddalileht M 42 tS67 Üksteistkümues tP-rnus, kesknäddal 18. OktoSril.Z " sasta. Ses lebhes seisab. SüWse. Ommalt maalt: Pernust: Õnneto surm. Mis joobnud pea teinud. Wilja kauplemissest. Leitud laps. Wargate pessa. Liwimaalt: Kulutus. Tartust: Kihwti surm:— Mitawist: Mõnda. -- Peterburgist: Kreka kunningas. Suurwürstina Aleksandra Josepowna. Ühhendus hawatüd söameeste parrast. Wenne kele gimnasiumid. Leiwa pudusest. Witebskist: Noor talwe. Jaroslawist: Mets Wöeralt maalt: Preisimaalt: Kunninga reisist. Palwe kirri. Mõnda. Austriamaalt: Kolidepudussest. Italiamaalt:  Mässamistest. Prantsussemaalt: Jtalia seggadustest. Keiserlik wöeras. Inglismaalt: Roma asjust. Rootsimaalt: Näljast ja talwest. Uemad sõnnumed: Kirriko wargussest. Süggise. Möda on kewwade omma norusse illu ja römudega; ärra suwwi omma mitmesugguste annetega, oh kui rutto, kui wirguste on nad meid Zummalaga jätnud ja meile selga poörnud!  Ärra, ning ärra, surnud ja kollatand seisab jälle keik loom meie silma ees. Kuis jätsid sa meid, armas suwwi, ni rutto mahha! Kuis woisid sa meist ni hölbsaste lahkuda! Ürrikesseks aeaks kinkisid meile omma römo ja andid lilledega, agga kuhhu on nad nüüd janud?  Kus keik laulo linnud, kelle laulo kuuldes  meie südda römo pärrast hüppas? Kus keik need sojad päwad ja rõõmsad ilmad, kus meil särgi wäel tööd tehhes higgi otsa eest möda palgid mahha jooksis? Kus karja poisi willepil ja pöllo-mehhe römus laul? keik waikne ja surnud, üksi süggisine tuul wingub ümber kollatand pu okste ja sunnib meid kassukast  otsima; ni kui ütleks ta meile: waat söbber, nüüd on minno kord wallitseda. Pikkad  pimmedad ohtad ja külmad ööd aeawad ihho karwad püsti ning sunniwad Honete ivar; o otsima. Zmmelikkütt ligutab se meie süddant, kui üht lehte teise järrele puust näeme puddenewad ja teist taemekest teise körwas närtsiwad, otse kui sunniks keik meid tunnistama:  „Wata otsas! jälle otsas!" Keik kahhaneb  ja kaddub, waub, närtsib ning surreb ommal aeal, mis ial lodud on; keik mis lodud, se! põlle teist teed lota egga odata! Miks kohkub siis meie südda sedda nähhes ja wöttab sest lodusse närtsimissest ni suurt ossa? Noh! eks se kuluta waljo heälega ka meile: Ka sul, oh innimenne, põlle muud odata; ka sinna närtsid, kui kollatand lehheke pu kulges ja puddened mähha. Eks põlle ni mitto sel suwwel meie hulgast närtsinud! Kui mitto omma armast emma, kes tedda armuga kätte peal kandnud ja omma rinna otsas immetanud,  matnud! Kui mitto käiwad leina rides omma armsa issa haua ümber! Kui mitmed lapsed leinawad ja ohkawad omma wannemate haua äres: oh kui Leie weel ellaksite,  kuida ma teid tahhaksin armastada, auus-