äkki alt wälja peäsis, peäsis, panni ta.kõrtsi pole wallama. Tee peal minnes urrisss temma:  „Tohwer, wa' kaddund koera s—, on neid keiki weel enne surma arrateinud! Nad on keik nago lambad: kus üks ees hüppab, senna teised takka järrele. T —ninna poisikese tewad peakohtomehheks —mis meeste temp se on?" Kõrtsis maksis ta, mis maksa olli ja läks kirrudes omma teed. Kui 4 teist perremeest  tuikudes körtsi ette jõudsid, olli Mart jubba ammo läinud et koer ennam temma jälgi ei leidnud. Keigest sest ei teädnud Kulmo Andresse hing koddo middagi. Et temma kohtomehheks,  pealegi peakohtomehheks piddi sama, sedda ei tulnud temmal unneske mele himmustada. Teisel päwal (se olli pühhapääw) tullid külla perremehhed Kulmo Andresse jure kokko ja andsid teäda, mis eile möisas olli sündinud. Nad räkisid keik otsast otsani ärra, kuida loud ollid läinud ning seal jures piddi Mätta  Mart neile wäggise ka suhho tullema. Se aias mönda ueste jälle naerma. Nad olla eile körtsimehhe käest meel kuulnud , kmda temma mäelt tulles ülle pea kaela omma öllerehnuti  olla ärra maksnud, kui õlleks tal soldatid  kannul, tedda torni weddamas; keige peale, mis kõrtsimees küssinud, ei olle ta muud wastanud, kui mandunud, ja nenda ka uksest wälja läinud. Se teggi meestel tänna ueste jälle nalja, agga Andres ei naernud mitte, maid kui keik olli ärrakuulnud, jäi ta üsna kurwaks. „Armad naabrid, ütles temma, ma peaksin  teid tännama, et teie mind noort innimest ilma tenimatta keige walla ees auuötanud; agga kui mo alw nimmi eile koggoni nimmetamatta  õlleks jänud, siis õlleks mo südda teid hopis ennam tännanud. Teie ollete keik wannemad perremehhed, kui minna ja teie seas paljo ausamaid ja targemaid mehhi, kui minnosuggune on: miks teie siis ni rasked rangid selle keige norema kaela ollete pannud? Peale selle ollen ma alles maia assutaja ja teie teate jo kül, ec kohtomehhe-ammet, kui holega peab petud sama, perremeest wagga saggedaste  kotto ärrakutsub, ja se põlle mitte maia kassuks , sedda ollen önsa issa körwas küllalt näinud. Kus põlle perremeest, seal põlle pead ja kus põlle pead, seal põlle arro egga otsa, ja maia tö hakkab wahhä käiko käima,  se on taggaspiddi. Kedda kohtomehheks  seätakse, sedda pannakse nago köie peal käima; ta peab allati omma jalge ette wahtima,  et wilto sammo ei astu, sest tetrvemald matab temma peale. Peale sedda ollete mulle ue ammetiga mo manna waenlast, Mätta Marti, meel ennam wihhale ärritanud, kui ta önsa issa pärrast muidogi olli. Uskuge mist, et teMma iggast juukse karmast, mis ta minnust juhtub leidma, lodja-köie malmis kerutab,  mulle kaela panna. Ma ollen alles noor inmmenne, tunnen mailma ja innimessi wähhe, mo usk on nödder, möistns pissuke, kannatus lühhike, kölban waewalt kenima, mee! wahhem teistele öigust möistma. Ei, ei! armad küllamehhed, minna lähhän Home pääw möisa ja pallun taggasi; käia ma meel ei möi, eks istun sani otsa peale." Sedda kuuldes kohkusid mehhed üsna ärra.  „Andre s, kulla Andres, pallusid nemmäd,  ätra sedda te! Sul on mitme asja polest  kül öigus, agga meil põlle teist sinno sarnast  meest maldas. Meie olleme ka jubba ette ärra arwanud, et sa wasto saad aiama, ja olleme möisa saksaga juttud kokko räkmud, et so palme mist suurt ei sa möuma. Andred manna hea küllamees, mis sa ilma asjata masto punned? Kui keik wald sind otsekui ühhest suust peakohtomehheks wallitseb, siis pead meie armades ka seal sees nattuke Jummala  tahtmist näggema ja temma peale lotes temma tahtmisse alla heitma. Sa õlled noor; eks keige üllem peakohtomees taewas manna küllalt ei olle? Sinna õlled rummal; noh, te mis Salomon teggi, kui norelt kunningaks sai. Sa kardad omma maia tööd lossi jamad;  kül Issanda õnnistus künnab ja äästab  senni koddo, kui sinna temma kässo peal wäljas õlled ja temma nimmel wenna ja merina  mahhel öigust möistad. Wimaks, sä kardad  Mätta Mardi wihha; se wabhandab sind meel keige wähhem. Mis wöib temma wihha sulle tehha? Eks sadan sinno ja meie 87