ikka ette ja takkistasid meie teed. Meie ei tahtnud ominast ussust ka jarrele anda ja läksime bonsa-sanni käest teejuhhatajat pallnma; wannamees olli ni sõbralik, wöttis keppi peusse ja tulli isse kasa. Tük aega wiis ta meid tutwat teed möda paksust wõssandikust  käbbi, ees lippades uago kerge kits üllesse, et meil tahtis hing rindu kinni jada ta jarrel rutta  te s. Korda kaks kukkus kül issegi maoli mahha, senna paika ühhs neist eht wennekele juttu pärlidest mahhapillates, kellest jndba üllemal nimmetasin, agga seddamaid tõusis üllesse ja lippas eddasi. Wimaks olli meie jõud ni otsas, et piddime ühte puhko puhkama; tahtis bonsa-san, ehk tahtmata —- piddi otama. Aega möda jäid wõssud arwemaks ja äkkiste kaddusid üsna ärra: meie ees olli meel hea tük maad mäe turja otsa ronnida ta paljast jarsko külge möda, kus ei kaswand muud kui arw, kollakas körreline rohhi, ei aidand ühtigi  puhkasime  ja ronnisime ikka kuuni wöit meie kätte jäi. Peale tunni aea turis se teekond. Öhk olli siin jubba ni willo, et möedus läbbi kerge riete ihhust läbbi, ehk kül al olli ni soe, et acas kehha higgistama.  Agga ümberkaudo pilt olli wägga kenna. Lahhe olli meie jalge al ja laewad ta peal näggid wälja, kui pissukesed kärpsed. Siin ja seal paistsid meie ees süggawad orrud, metsaga kaetud, mis wälja uäggi, nago rohheline sammal nende põhjas. Ümberringi wahtisid mäe kürud üks teise takka wälja ja emal paistis sinnine merri, kuuni silm üllatas.  Linna kohtas mäggede takka, üllatas weel üks teine lahhe stnnise kürulise kaldaga taewa serwa al meie silma. Kenna olli kül wadata. Siin leidsime meie paljo uimmesi kaljo sisse raiutud ollewad, agga meie ei wötnud endele sedda waewa ette. Mäest alla saime hopis ruitem, kui üllesse. Külla wahhel seisis üks nõnda nimmetud punnane maea, ehk kül punnast wärwi polnud suggugi ta jures nähha, kes teab siis, kui punnased lilled La sees õitsesid, minna neid watamas ei käinud. Küllap  luggeja aimab issegi, et mu lillede nimme al ragin isse töugo «musumedest," ehk meie kele neiudest. Neid ärramüdud hingest olli siin tihti leida, ka muial külla maeades, kus nad mu rahwa  seas ellasid mönne hea mehhe käe peal, kui ausad  innimesed peale kauba. Nisuggust kasat wöis siin iggaüks, olgo Japaanlane ehk Jndalane, ennesele  murretseda, ni pikka aea peale, kui füdda kutsus: wallitses ühhe mele järrel wälja, maksis ta eest terwe ku eest üllespiddajale rahha ette, wiis kasa ja teggi, mis tahtis; sai himmo sest täis satis ärra ja wallitses teise assemele ehk jäi lesseks, kuida lust kalus ja jõud kandis. Sedda wärki kokkoheitmist  nimmetadi siin ~aealikuks abbielluks!" Nisuggnses abbilleus ellasid siin tihti ka Eurooplased.  Ühhes külla maeas juhtusin ma kord pealt näggema, kui üks wanna ühhe silmaga Japaanlane ymma ärramüdud tütre körwas maas istus, kes siin Me Eurooplase kaitsmise al ellas. Wannamees olli tedda watama tulnud ja tale meleheakS ka mönningaid  maiuse asjo kasa tonud, mis ta körwas korwikese sees maas seisid. Tüttar, illus norukeue nuttis kibbedaste issa ees, kaebas omma ello ülle ja aeas peale, et issa tedda ennese jure taggasi  möttaks, ui kuida mulle maeaperrenaene selletas,  kes mõnni sönna wennekeelt mõistis. Wanua rauk pudis tedda kül melitada, pakkus middagi korwi seest, ja, kui se ei aitnud, hakkas wimaks isse turtsuma, pöörles ja pilgutas omma Linna silma  terme silmaga wöido. Nõnda jäid nad minnust senna paika. Jssalik südda ehk õlleks weel sowinud  õnnetumat last lunnastada, agga se polnud ennam tale wöimalik. Ommalt maalt. Tartust. Mödaläinud 27. Qktobril sai Wannemuine seltsis wies lallwine kõnne peetud, ja se kord „laste kaswatamisest essimest elloaastast  künni koli lähwad." Kõnne olli wägga õppetlik ja tullus, kuid agga emmakesi, kellel sedda isseärranis tarwis õlleks läinud, ei olnud sel pühhal paljo kuulmas. Peame ülleültse kahhetsedes ütlema, et meie rahwas mõnni kord kiwwitõstmist ja puuraiumist kergemaks piddawad kui üks tmmikenne waggusi maas istuda ja õppetliko  kõnnet kuulda, mis nende peas ja meles suremat selgust wõiks sata. Se on wägga kahjo, agga se on alles surema hulga jures nõnda, otsego  innimesel muud ei õlleks, kui käed, jallad ja kõht, agga mitte pead, süddant, meelt egga mõistust. Siin tulleb meil wäggise mele, mis 6 aasta eest, 19 wersta Tartust Tallinna pole, ühhes kõrtsis kuulsime. Seal trallis mees kõrtsi laua ees, hüppas ja wänas omma kehha, et higgi möda kulmo mahhawolas. „Kes sull' sedda waewa maksab?" küssisime meie. „Maksab? Sedda teen ma lustipärrast," kostis temma. „Tallo poeg peab rasket tööd teggema, siis peab temma ka rasket tantso tantsima." Nüüd olli meil arro käes. Temma waewas ennast  klasi wina eest, agga kui temmale pätsi leiba  olleksime pakkunud, et tund aega waggusi pengi peal õlleks piddand istuma ja harritud innimese wisil tähhelpannes õppetliko kõnnet kuulma  - wõtta näppust! se õlleks tale liig raske olnud, ehk ta õlleks Pea palgisagia wisi noorskanud.  Et agga waimo-erkus linnu innimestel 354