tas öigust, siis kiitleb te«M: Msdretz ei tohtind MMNttsfe Mtuda"; jääb ta süalluseks,  W? Mkb: „Andres kiusab mind ja teeb mÄs üOkshhut." Se kohtomöistminne põlle mitte Vetge. Sellegipärmst on öige te allati keige lühhem, ja sedds astus Andres. K.: Agga nüüd Meks Hndressel hölbus olnud,  Marki ommaks söbraks tehha. P.: Miks mitte, kui se öigussega õlleks wöinud sündida? Agga, armas Mihkel, sa ei wöi o««eti tahta, et Andres Mardi heaks meleks öigust piddi kolotama! „Nenda Wkjo, kui teie polest sünnib, piddage keige innimestegs  rahho", se on kirja sönna; sgga selle sönnaga ei kassi kirri meid mitte pahha tehha, et head peab wälja tullema. Andres kartis Zummalat ja tundis öigust, sepärrast ei käinud temma mitte Zesuiti raddasid, mis ükski ristiinnimenne  ei pea käima, weel wähhem wannutud  kohtomeeö, kes sönnas ja teus teistele eesmargiks peab ellama. K.: No mis teggi nüüd Andres? P.: Ta piddas, mis ta Jummala ess olli töötanud, ja teggi öigust ja öigus piddi söbra ja waenlasse wahhel ikka puhtaks öigusseks jäma. Mardi peale kaebaja olli se kord Leppa Tönnis, üks neist meestest, kes mönne näddala eest. joobnust peast Marti peakohtomehheks tahtis  wallitseda. Sellega olli Mart nüüd rido läinud, tedda sõimanud ja taimanud ning sönnade  jätkuks ja mönnuks Töttnisele ka lopso kaks körwa äre annud. Se olli pahha ja sedda  kaebas Tönnis ning möistis nüüd Mardist  koggoni teisi sönno räkida, kui sel aial, kui tedda peakohtomehheks tahtis tehha. Nüüd tulli weel senna jure, et Leppa Tönnis möisa kirjutaja suur söbber kellega ta ennamiste pühhapäiwil möda metsi jahhi peale jooksis. Selle peale panni Tönnis suurt lo tust. Kirjutaja  püdis ka keigest mäest Andressele ärraselletada,  kui wägga Mardi ihho puhhastada tahhaks, et hing hukka ei lähhä. Mardil olla karristust wägga tarwis, ütles temma, ta olla surelinne ja uhke omma rahha peale ja tahta nago mönni saks teise kukkil söita, ehk ta kül isse sesamma tallopoeg olla, mis teised on; Andres wöida sellega kirjutajale ka tz«v«eelt tehha; kohtomehhed piddada jo kirjutajaga  ikka ühhes nöus ollema; temma ei tahta Andrest eddespiddi ka ZtrssNMOtMM; teine kässi pesta ikka teist; peale sedds MMa Andres issegi, missuggune mees Mart HM ja kuida ta hambid kirristada, et kohtomHWs ei olla sanud ja nenda puhhus kirjutaja  eddasi ja Tönnis aitas körwast ja kui näggi, et Andresse! pealt kuuldes Harri pun- Nüseks läks, röWustüS ta mõeldes: se on Mardi peale; küllad ta püksid nüüd pea langemad  ! , . K.: Agga se on jo üsna kui kurn nöu kuulda, mis ommeti kuskil seadusse ramatus ei Msa» ' , . P.: Rs fedda ta olli ka, ja õlleks wist suurt kahjo ja körvwerust teinud, kui Andres mitte tössine mees ep õlleks olnud. Agga siin langesid pahhad sönnad sõnnikusse ja Andres astus jallaga peale, issenneses ööldes: Teie ollete mul parras paar! Panne kits kärneriks,  siis on puud illuste koritud. Nenda teeksite teie Mardi nahhaga. Otage weel nattuke!" Nüüd tulli kohhus. Mart wärriseö, Tönnis  lotis. Kui õigusse nõudjad ja tunnistusse mehhed kohtolaua ette astusid ja keik holega arrakaluti, leiii pea, et padda olli kattelt sõimanud  ja kattel padda. Uhhelt poolt olli Mart nago Tönnis ja teine poolt Tönnis nago Mart. Ja kui õigusse ka lo õieti holega tähhele  pandi, siis nähti surem sü weel Tönnise pole kaluwad; sest temma olli esmalt Marti pilkama hakkanud, et Mart olla neid kül wina  sees ojutanud ja leutanud, agga ommeti mitte pea-kohtomehheks sanud. Ta olla kül möttelnpd: lehm lüpsab suust ja kanna munneb  nokkast, ja olla nende nokka nisutanud, agga olnud keik mahhawissatud, Mart ei olla wöinud pu noaga kulda leigata ja se olla ka õnneks; sest kui temmast õlleks peakohtomees sanud, siis õlleks hunt karjakoeraks olnud ja nende wald wist pea ärraunnustanud, mis se sönna „õigus" tähhendab. Nenda olli Tönnis  Marti torkinud, künni Mardi südda üllespaistetand  ning ra sönno wasto lopmud, mis Tönnisse kät russtkasse aianud; agga kui Tön- 178