tikeelt, Somekele keige liggimat suggulast, rikkaks nimmetada. Some ja Eestirahwa jures on üksi tössine lau!o waim leida. Keik teised Altai rahwas wöiwad wäggewist söameestest, väepealikutest  ja mawõitjatest räkida. Nenda on Türklaste!  nende Timur, nende sured Mogoli- ja Seltshukiwürstid,  kui ka wäggewad Sultanid; Mongolidel  on Tshiugis, Kubilai, Galdan; Tliugusid  rägiwad omma keisritest, kes wäes ja auus Hina aujärje peal istusid. Agga nisuggused pölleivad  laulud omma suurte meeste teggüdeft, kui meil ja Soomlastel, ei olle kuskil leida. Meie ei wöi kül suurdest rigidest räkida, ei ka wäggewaist söameestest ja mawõitjatest. Kindla waimo ning surmani julge ja wahwa süddamega, kus wöitlemist  tarwis, on meie rahwas ikka ilma teiste ülle wallitsemisse tuiuta olnud; mitte teisi rahwast ja rikisi nad ei nõudnud omma alla heita, waid Lomo temma iggapiddisse wöimusses. Wanna Eesti ja Some rahwas arwasid wäggewad waimud Lomus wallitsewad, kelle ülle nad agga mitte temma  seaduste järrele urimisse läbbi ei püüdnud wöimust  sada nenda kui se meie aeal sünnib ja ka innimessel, üksi wöimalik on, Lomo omma wallitsusseMa  heita, waid nad arwasid sedda surema kamalusse ja nöidumisse kunsti läbbi tehha wöiwad. Sest tunnistawad keik need nöidumisse sõnnad ja salmid ning lausumisse ja nöidumisse kunstid wanna Eestlaste seas. Waimode salla wannutamissed leiame kül igga Altaiseltsi rabwa jures, nenda kui ka igga mu rahwa seltsi keskes, kuuni nende waim weel liig wähhe harritud, ja nende jõud ja wäggi weel õige tede peale juhtunud ei olle. Mis agga põhja Astas muud ei olnud ja praegogi muud ei olle > kui pettisse preestride tembud, se sai Esti-ja Somerahwa jnres tössise laulo maimuks, kes head ja armsat nõudes, keik kurja wöimust ja wägge omma alla heita püdis, ennast seal jures mele süggawusses  ülles näitis ja sugguseltsi armastust kõrgeks  tõstis. Ja kui meie omma rahwast sepärrast tahhaks tuimaks nimmetada, et ta keskis nüüd weel nenda paljo nöidumisse kunsti on, siis näitaksime  sega omma kitsaid möttid. Minno arwates wöime ennast se ülle muist römustada, sest ta on se keige mönnusam tunnistus meie rahwa wissa ellust. Üksi se ülle peame kaebama, et meie kolides nenda wähhe Lomusse selletust öppetakse, sest se üksi l?) on meie rahwale õige tee, kelle peal ta omma ebbaussust  täitsa mõistusse ja tarkusse raiade sisse jõuab.— Et siis meie wannad laulud nenda tähtjad meie rahwa ellns olnud, sedda ennam olgo uad meile perlid mis meie iggal pool koggume ja kalliks peame: nad on meie rahwa pärris warra ja rikkus.  Kui meil ka muud ei õlleks, omma Kalewipoea  laulo peale wöime uhked olla, ja tohhime temmaga keige teiste rahwa ette astuda pango tedda kül Eestlastest üks ehk teine weel turtsudes käest ärra. Kes lahhaks ka sittika suust öpitko laulo lota! Nenda paljo wöime agga ette üttelda: On ükskord Eeslirahwas sedda, mis meie lemmast lodame ja iggatseme, siis saab ka igga ühhe uore Eestlasse häbbiks ollema, kui la omma Kalewipoea laulo ei lunuc. Sest sealt tulleb lale se ellaw ja kossutaw tundminne, kes ta on, ja se lundmiune saab tedda teggudele ärratama, mis üksi lemma ja ta rahwa auuks wöiwad olla. "Agga ükskord algab aega, Kus kõik pmud kahelotsal Lausa lähwad kökkendama; Lausa tuleleeki leikab Kätte kaljukammitsasta: Kül siis Kalew jõuab koen Oma lasteN õnne looma, Eestipõlwe ueks looma."*) Wöime ennast nüüd ka omma rahwa lauludega Soomlasse körwa seada, siis on meil keigis teisesasjus  weel wagga paljo tööd tehha ja paljo õppida, enne kui meie nende liggi jõuame. Neil on jo keiksuggnsed kirjad ja ramamd, ning keiksuggused tarkussed sawad nende suurte kolides Somck. öppetud. Sepärrast peaks ka iggaüks öppetud Eestlane nõudma,  Somekelega lutlawamaks sada, mis mitte raske ei olle, et ta wägga paljo Eestikelega ühte lahhäb. Somekeel ja Soomlaste kirjad sawad meile ükskord tõeste kallikspetud hallikaks sama, kust meie saggedaste  head öppetuft ja uusi mõtteid same leidma ja omma keelt puduwa sannadega täiendama. E. R. J. Ommalt maalt. Tarkust. s„Wannemuise" aastapääwj sai lanipäwal petud. Peale seltsiliikmete ja nende ommaksite ollid ka mõnned wõerad nende rõmust tulnud ossa wõtma. Piddokõnne piddamist  olli Me praos Willigerode ni hea ennese peale wõtma ja sega seltsiliikmeid rõinustama,  kossutama ja kinnitama. „Wannemuise. selts" ei tahha mitte kehha sees issearranis kehha ehk koggodusses teine koggodus, waid ommal kohhal kehhast ehk koggodussest üks lige olla ja seks iggal aeal Ma. Terwe on üks koggodus, kui keige omma liikmete ja seltsidega kirriko ümber, nago teeselts öse tulle ümber, kokkohoiab. Üks süssi ehk puhalg kustub, hulgal õhkuwad ja põllewad. Kes tulest ei tahha ellada, ei tohhi wiljapuust egga kossutawast hallikast end ärrapöörda. Mis meie armas Eestirahwas ial ») Kahjo, et Kalewipoea laulust ka se anne, mis rahwa  heaks trükkitud, ue kirjutusse wisis on kirjutud! Nemmad ei mõista tcdda paljo luggeda. Üks püüdja maim saab agga keigist jaggu. C, R J. 207