astus; söa-riistade köllin käis läbbi körwo. Kui neid olli ärrapannud ja ennast tolmust puhhastanud, tulli jälle tuppa. Lõuna jõudis  kätte, keik astusid laua ümber kokko, pannid käed risti ja perremees piddas, nago tal ikka se pruuk olli, sömapalwet. Se olli söa-mehhel nattuke wöeras; ta seisis agga püsti teiste seas. Pärrast lõunat pällus ta middagi kätte luggeda, wist aeawiteks, ja temmale  anti õnsa Masingi täielinne ristiusso õppetusse ramat, mis ta essite kül aegutes, agga pärrast tähhelepannemissega lugges. Kui tükki aega olli luggenud, hakkas maeaperremehhega  selle ülle, mis olli luggenud, könnelema.  Maeaperremees, kes üks Jummala sönna armastaja mees olli, selletas temmale sest kallist ramatust mõnda, mis mees holega kulas. Ohto jõudis kätte ja seddamöda söma-aeg  ning perremees piddas jälle sömapalwet,  jubba nüüd mõistis mees ka käed kokkopanna  ja teggi, nago pällus ka liggi. Enne  kui maggama läksid sai weel öhtopalwet petud, mis tal mitte ennam ei näitnud wöeras ollewad. Teisel hommikul läks warra jälle tele. Mönne aea pärrast sai perremees soldati käest kirja, kus sees ta wägga allandlikkult pällus, tedda pariks päwaks ennese jure korteri  wõtta ja lubbas palja wee ja leiwaga rahhul olla. Perremees ei andnud temmale selle peale wastust, ja sepärrast kirjutas ta teist korda ja pällus öiete süddamest, ommetige  Jummala pärrast temma peale hallastada. Nüüd ei woinud perremees ennam wasto seista,  waid lubbas, et ta wöib tulla. Teisel päwal olli soldat seal; agga ta südda olli ni üllewägga rahhoto ja pällus perremeest temmale  juhhatada, kust ta rahho leiaks, sest ta tundis, kui hirmus ta pattud tedda waewasid. Perremees trööstis tedda Jummala sönnaga ja jutlustas temmale Jummala surest armust ja hallastussest meie waeste pättuste wasto, se kinnitas tedda nattuke, et ta ka ennam tundmist  sai. Ükskord tõusis ta luggemist ülles ja ütles: kui se keik nenda tössi on, kes siis woib önsaks sada? Ikka ennam ja ennam ärkas  ta omma patto unnest. ühhel ösel tõusis  ta korraga ülles, läks akna jure, watas sealt wälja, silmi taewa pole tõstes, hüdis ta sure healega ja moda pallet merisid pissarad  mahha: ..Issand! olle mo waese pattusele armolinne!" Keige se ö ei sanud ta silmi kinni, maid mõtles allati omma ello peale taggasi ja kuida nüüd pattude andeksandmist wöiks sada. Teisel  hommikul olli ta ommetige paljo rõõmsam, sest ta uskus Zesusse Kristusse läbbi önsaks sada, ja se olli otse pühhapääw hommiko. Tänna lähme kirrikusse, ütles perrenaene ja seal woid sa sedda laulo: Nüüd ollen minna põhja leidnud, õige tähhelepannemissega meel luggeda. Kui kirrikusse astusid, sai parrajate  se laul lauldud ja se käis wägga ta süödamest  läbbi; nüüd tulli jutlus ja se olli otse nago temma kohta, kellest öppetaja könneles. Pärrast Jummalatenistust ütles ta: Teie ollete  wist öppetajale mo ello luggu teada annud,  sest tännane jutlus olli agga üksi mulle tehtud. Sel waesel mehhel olli nüüd nenda kuida kunningas Salomon ommas Üllemas laulus 2, 11. 12. könneleb: „Sest wata, talwe-aeg on mödaläinud, wihm on ärraläinud omma teed. Oiekessi näikse ma peal; laulmisse-aeg on liggi tulnud, ja turteltuikesse heal kulukse meie maal." Temma kurwastus olli römuks mudetud. Römuga läks ta nago Morama Kämmerer omma teed. Ägga missuggune rööm olli weel koddo, kui omma wannemate jure sai. Emma näggi kohhe näust, mis poega  olli sündinud ja kui poeg weel keik omma luggu sai könnelenud, hüppas temma südda römo pärrast ja ütles: Mo poeg olli ärrakaddunud  ja on jälle leitud! Nüüd lasseme tedda ennast ka weel nattuke könneleda. „Sure häbbiga pean ma tunnistama,  et ma noremalt muud põlle nõudnud, kui mailma lusti ja römo, agga omma hinge onnistusse peale ei möttelnud ma ialgi. Oh, et ma sedda ennesest pean tunnistama. Zummala sönna olli wöeras, egga polnud mul suggugi iggatsemist ja isso selle järrele, need ollid mo süddames surnud! Ugga Issand on omma ärrakaddunud poega otsinud ja on sedda leidnud!  Ärraarwamata kurwastussega astun ma 110