Kohtomees: Urmas naene, unnusta mitte arra, et sa kohto laua äres seisad; nisuggusi sönno woid sa koddo omma ahjo tagga raki  da; siin pead sa agga üksnes selle peale wastama,  mis so käest küssitakse. Liso: Ms ma siis selle peale pean wastama,  kus ühhe abbiello rahwa peale, kes allati  ühhes õnnelikkus ja rahholisses ellus ellawad,  nisuggust kaebtust tõstetakse. Kohtomees: lurri, noh rägi siis isse tötmöda  kuida se assi olli. Liso: Kas sa kuled? töt pead sa räkima, agga panne tähhele kui sa sa tead! lurri: Matab ühhe silmaga naese ja teisega  kohtomehhe pole, wastab kohkund heälega:  ei ma ei tohhe! Kohtomees: Kedda sa siis kardad? lurri: Omma Lisut! Liso: Temmal on minno eest nisamma paljo  karta, kui hundil lamba eest. Kohtomees: (Zurrile.) Sinno kahtlasse mele ja jutto ülle pean ma wägga immestlema,  et sa ülleültse õlled kaebama tulnud, kui sa omma kaebtust ei jõua tõeks tehha. Zurri: (Nuttuse heälega.) Ma ei tahtnud koggoni kaebava, agga mulle anti nikaua ikka nöu, kui sedda piddin teggema. Kohtomees: Kas sa tahhad siis omma kaebtust taggasi wötta? Zurri: Ei ma sedda ka ei tahhaks. Kohtomees: Noh siis rägi. Zurri: Se olli ühhel laupäwal keskhommiko  aegas (üks silma pilgutaminne naese poolt käis kui wälgo sädde ta ihhust läbbi, mis keik ta sönno kurko ärralämmatas.) Liso: Mis laupääw? ei se olli pühhapääw löune aeal, meie sõime just lõunat; waatke armad kohtowannemad kui paljo ta abbiello asjadest mälletab. Se tülli tulli ma ussun lemest, mo mees olli keskhommiko aegas omma  kerre täis aeanud ja siis keik se söma wahhe  magganud, muidogi teada, et sel wisil lõuna leem ta nokka parrast ei woinud olla. lurri: Ta ütles agga mulle, et ma pean lamba pea ollema. Liso: Pea su ja ärra lorrise, kui minna ragin, kui sind tarwis, küllad siis küs- sitakse. Se wsib kül olla, et ma tale middagi  selle sarnast ütlesin, agga arwake minno hirmo, kui ta mo kallale tikkus, misga tahhab  üks nödder naesterahwas ennast ühhe nisugguse  õela mehhe käest peasta? Jurri: Auus kohhus, küssige temma käest, mis ta mulle siis andis? Liso: Noh mis siis? suur assi ühhe körwa  lopso sai ta mo käest, kui ta ikka ennam ja ennam mo peale tungis. Kohtomees: Agga kuida se wois sündida,  sest so mees on jo kaks kord pikkem kui sinna? Liso: Küllad seal nöu leiame. Jurri: Ma piddin ennast kükkitama. (Suur naer.) Kohtomees: Noh Jurri, ütle nüüd ruttu ja lühhidelt kuida se assi olli. Jurri: Se olli na Mis se olli? kargas Liso wahhele, ootke armad kohtowannemad,  ma tahhan teile sedda asja isse selgeste  räkida, sest ma ussun, mo mees kui ta alles pissuke olli, on wist jahhuse kottiga möda  pead sanud, muido ei wöiks ta ni kohmetand  olla. Kuulge siis: selle pissukese körwa lopso järrele läks ta nago hulluks, ta kargas keige nelja jallaga mo peale, rakis tapmissest ja surnuks lömissest ja mõnda muud sellesarnast  asja; omma hinge häddas tõmbasin siis mis kätte putus, et ennast marjata. Kohtomees: Mis riistapu se siis olli, mis sul kätte putus? Liso: Tõeste ei tea ma sedda mitte ennam, kas se olli lussikas woi iste. Kohtomees: Sinno mehhe kaebtus on hopis teine; temma kaebab, et sa õlled tedda lõnud ja siis noaga ta kallale jooksnud, õnneks  sanud ta eest ärra joosta ning on ennast  mõnda päwa pelgus hoidnud. Liso: Kaddund ta olli, se on tössi, agga et ma tedda noaga ollen tagga aeanud, sedda ärge uskuge. Ma pallun, küssige weel ükskord  ta ennese käest, ehk ta mälletab nüüd, et se üks iste olli. Kohtomees: (Zurri wasto.) So kaebtuö 178