ahjo pannewad, siis isse lammaste lauta üri peale lähwad. Ja need peawad Eestirahwa ellomaiad ollema, kuhho sisse ükski hingelinne kes parremat näinud, omma jalga ei pista. On siis immekspanna, kui Eestirahwa seas paljo neid on, kes punnetawa, wessiste ja rägus silmadega käiwad ehk warra pimmedaks jäwad? Surem imme on, et sähhärdustes maiades ellades mitte keik silma näggemist ei kauta. Parrago! et loud meie issamaal, kus 150 aastat kallis rahho wallitseb; kus willi kaswab, et mitme miljoni eest wöerale male wiakse; kus ma rumi polest weel mitto korda ni paljo innimessi wöikstd ellada, kui siin praego on; et siin mönned asjad ikka weel ni pudulissed on: sest õlleks paljo räkida, agga kuhho se mahhuks? Sellegipärrast wöiks meie maiad ja maia ello puhtam ja parrem olla, kui se ennamist on. Kui meie Eesti külladest läbbi käime ja sisse astume kässi jalga  sojendama, siis näme kül, et nende tubbades  hopis wähhem suitso ja tahma ja nende thho ja riete peal hopis wähhem mudda ja köntsa peaks ollema ja (ehk ma kül ei tahhaks üttelda) surem sü seal jures langeb harrimesse  polest Eesti naeste peale. Armsad naesed! Harrimisfe ja puhhastamisse ammet on teie kätte antud ja on teie au ehk häbbi. Tulli ja wessi ei maksa rahha. Kui meie mitte kui saksad ei wöi ellada, kas siis kui sead peame ellama? Mis näggo on agga ennamist teie ommad ja teie laste särgid ja silmad? mis näggo teie kappad, panged, toido  waagnad ja muud majariistad? Ma ei hakka sest pitka jutto teggema, agga küllad näte issegi, kui silmad peale löte. Mönda wabbandab kül waesus, agga kaugele se üllatab?  Minna tundsid üht emmandat, kes ka rahha kotti peale ei kommistand, temmal ning ta lastel olli, nenda üttelda, iggal ühhel üks ainus kuub ja Jummal, agga ommeti kaisid keik igga pä puhtaste, sest et emma igga öse peösi ja kohhendas. Oh, kui armsad ja auustusse wäärt on nisuggused emmad nende wasto, kedda nago märga nuustikut, wiska wasto seina, ei kukku ennam mahha! Sepärrast  armsad Eestimehhed ja naesed, wötkem tuld ja wet, luad ja labbidad, angud ja reh» had abbiks, et kegi meile epnam ei wöiks ettewiskada, et meie soppa ja mudda armastame  ja siggade lammastega ühhe sönniko peal tahhame ellada! On meel ergem ja targem, siis on ka ello puhtam ja kassi  na m. Ma pallun, ärge pahhandage, waid parrandage. Ärge söimage neid mitte saksaks,  kes puhtam tahtwad ellada, waid tehke nende järrele. Eks se ep õlleks hul kül, kui Sakslasi nende puhtussest ja meid Eestlasi meie rojastussest peaks tuntama? (Jääb polele.) Sönnumed ommalt maalt. Eesti koliasjust olleme mönda korda räkinud, agga neist on allati räkida küllalt. Nende luggu on ikka weel waene. Esmalt on neid rahwa hulga kohta liig wähhe ja teiseks  nende hulkas weel paljo, mis suurt kasso ei sada, waid koli nimme kandwad. Senni kaua agga, kui rahwas alles tännises tuimusses  ellad, ei wöi se ka teiseti olla. Kolid, kedda rummalad alles otsekui pinaks ja nuhtlusseks  piddawad, ja kuhho nisuggusi wäggise toppitakse, kes ramato eest metsa kadakaks joseksid,  ei wöi paljo head tehha. Agga mis tehha, peame ikka kannatama ja katsuma, künni aega möda ennam walgust tulleb. Ehk nüüd kolide eest murretseda, just Eestirahwa omma lust ja rööm, au ja kasso peaks ollema,  mis nad tünnini weel ammo küllalt ei möista, siiski peame füddame tännoga wasto wötma, kui siin ehk seal üllemad ka körwast aitawad, mönni kord ka, kus tuimus ja rummälus  alles wägga paks on, wäggise peale käiwad, et lapsed koli öppetust saaksid. Rahwas  ei tunne jo weel, mis nende omma suremaks  kassuks tulleb. Kui nemmad ka koli käskude pärrast äggawad ja öhkawad, sest põlle wigga; nemmad on ses asjas alles nago lapsed, kes wihheldes karjuwad, agga kui puhtaks  pestud, sedda waggusam maggawad. Kül need päwad tullewad ka ommal aial, ja onge jubba mitmele tulnud, kus mönned öh- 33