mälus. Püüdkem agga sest lahti sada, siis peäseme  ka ebbausso paelust. Päikese eest pöggeneb  pimmedus ja tarkusse eest rummalus ning rummalussega lähhäb ebbausk ka omma teed. Selle wanna ja wannemattest pärritud haigusse  wasto ei aita mu rohhi, kui parrem öppetus, mis Zummala abbiga innimesse waimo  rummalusse orjapölwest lahti ja wabbaks teeb. Tössi kül, se õlleks üllekohhus ja tännamatta meel, kui ma keikist sedda tahhaksin  üttelda. Tanno Jummalale, meil on hea hulk ka nisuggust Eestimehhi, kes parrem öppetud, tühjad tembud on selja tahha wiskanud  ja arra tundwad, et kui kallis Zummala  sönna tössi on, siis peawad jo sähhärdused  narritembud walle ja pat ollema, ja sedda nad on ka. Ebbausko, mis tühhi on ja tühjaks jääb ei wöi jo kegi mu piddada, kui agga se, kes ellawat Zummalat ja temma sönna ei tunne, ehk muido peast teab ja silmakirjaks  peab. Sesugguse tühja teadmissega wöime kümme Jssameiet igga pääw luggeda, ramatomehhed olla ja kirrikus käia, agga ebbausso  tembud tullewad kirriko ka weel järrele,  nago /edda mitmest nähtakse. Uhhe öige ristiinnimessel ei tohhi jo mingisuggust ebbausso  wolti egga kortso külgis olla, muido kannab omma kallist nimme teotusseks. Kppetagem sepärrast omma lapsi ni paljo, kui ial wöime, et ebbausso uddo ommeti aega möda meie hulgast ärrakauks. Et meie luggu, sellega jubba mitmes paikus nattuke parremaks  on läinud; et noremad innimessed jubba  wanna rahwa ebbausso tühja tempude parrast naeratama hakkawad; et meie pöiad ja tütred iggas paikus mitte ennam igga tühja  asja pärrast ei kohko egga wärrise, nago mannal aial; et ni paljo tähtpäiwi, targa otsimist, sönnade pommisemist ja muud tühja  prüggi ennam ni rohkeste ei nähta egga kuulda, kui enne: aitummal, se on sest tulnud,  et ennam ning parremat öppetust same, kui meie wannemad said. Sellegipärrast ikka eddasi, Zummal aitko meid ikka eddasi! Pimmedusse  ja rummalusse ööd on weel küllalt ja ebbausso samlad kaswawad alles mitme kattuksel  ja süddame ümber. Eddasi, wennad, ikka eddafi! Kui telk muud rahwas omma silmad hommiko pole pörab ja walgust armastab, egga meiege ö-kullid tahha olla, kelle silmad walgust ei kannata. Jälle üks iSse assi, mis polest Eestirahwas weel ep olle, mis ta peaks ollema, on se: Eestirahwas peaks wähhem tuim ja armota ollema, kui ta on. Et rummalus, umbusk  ja ebbausk innimesse' süddant tuimaks ja armotumaks teeb, on tuttaw assi. Meie name sedda ka pagganatte jures. Et hattastus  ja helde meel, kuida öppetud ristiinnimestele  sünnib, meie keskel weel suurt rumi ei leia, on ka parrago tössi kül! Jggameeö mötleb isseennese peale ja teise hädda on pu külges. Möttelgem omma haigede, waeste ja wiggaste peale; möttelgem omma töellajatte  peale, kedda Jummal meie abbiks ja orjaks  pannud: kui paljo armo ja halledat meelt tundwad nemmad meitest? Kui paljo maiadest  leiame meie, kus haiged töwwe wodis oigawad,  et lapsed ehk suggulased ärda melega nende eest hoolt kandwad ja neile su jure lahmad?  Kes küssib paljo, kui pehme ehk köwwa  nende asse, kui külm ehk soe neil on? Kes kelab lapst waggusi, kes tömbab uksi tassakeste?  kes hoiab kollistamist ja kärra taggasi?  kes watab selle peale, et külm tule öhk ehk muud sellesarnast haige waewaks ei peaks ollema? kellel on rut tagga haigele abbiotflda?  ehk kui sedda otsitakse, kes mötleb selle peale, et wanna külla naeste rohhud haiget sedda ruttem hauda saatwad? (Kui trööstlik on sepärrast kuulda, et mönnes paikus jubba tohtre-maiasid male hakkatakse ehhitama!) Ja tulleb haigele surma tund kätte, mis tehhakse siis? Waene loom kiskutakse sängist wälja, wihk ölgi alla, ja külma sawwipörmandale mahha, kuhho lahtisest uksest külm keelmatta peale joseb surre nüüd, kui tahhad! Tössi kül, surem hulk nisuggusest tuimussest lähhäb sure rummalusse rehnutti peale; agga mis se aitab, sesuggune armota meel jäeb ommeti meile teotusseks ja meie peame katsuma temmast  lahti sada. Ehk on se meie auuks, kui saggedaste kuleme: „Jummal ei näe tedda ka ärrawötta, et ristist lahti saaksime; sest om- 42