ärramaitsnud ja ärrakannud. Ts puduse raskus  läks seläbbi weel raskemaks, sest et meie sare rahwas, issiärranis lahtised innimesed, igga aasta omma üllespiddamesi muialt otsiwad.  Sure süddame ahhastusega jätsid nad omma na ese ja lapsed Jummalaga, sedda teades,  et sure nälja ja puduse sisse jäid ja paljo surema ahhastusega tullid nad taggasi, kui Eesti- ja Liwimaad asjata ollid läbbi käinud, egga kussagilt tööd leidnud. Nenda läks se raske süggise aastal 1867 möda, agga selle järrele tulli weel paljo raskem talli aastal 1868 ja selle järrele kewwade ja sui. On jo keigil wägga hästi teada, mis suggust hädda ja risti waene rahwas issi omma wastovannemisega  ennese peale satis, ilma et sest- laiemalt  tarwis õlleks könneleda. Tuttaw ssst on, et seatakse sare rahwas nago kurjast maimust  tagga kihhutud, essimesed- ollid, kes wäljarändasid.  Se olli otse ühhel aeal, kus seest ja wäljas poolt kange põud körwetas ja kuhhu rohkem tarwis polnud, kui üks wäike säddemeke,  siis olli tulli lahti. Otse kuida metsad pöllesid, nenda olli ka nende süddames tulli pöllemas, kuhho pahha tuul, kidetud maast, üht säddamekest olli puhhunud, et seal ilma töta leiba küllalt olla, egga mitte kurje mõisa herrasid, kes nende ello kibbedaks ja waewaliseks  wönvad tehha. Sesuggused juttud jooksid  nende keskes ja nenda läks se eddasi. Keige nende raske hobidest, mis need rasked aead meile töid, ollid need, need keige raskemad ja wallusamad, km need õnnetumad, kes wälja ollid rändanud, wäljamaal weel surema hädda sees ollid, kui need, kes koddo maile jäid. Zubba sesamma süggise tulli üks ossa neist, ihho ja hinge polest haiged, ommale male taggasi.  Ärranälgind ja surest pikka tee käimisest  ärraloppend innimese kujud, katkend narrud  kaelas, tullid nad taggasi ja nende järrele sadeti talwe salk salga järrele Peterburgist neid õnnetumaid nende, muidugi jubba waese koggokonnadesse  taggasi. Paljo waesemad, km kotto minnes ollid, tullid nad taggasi; ka sedda keige kallimat warra, mis neil kotto kasa wötta olli, se on naene ja lapsed, ollid nad wöera ma sisse mahhamatnud. Se öppetus, mis sest olleme sanud annaks Jummal, et se nüüd selja tagga õlleks on sedda wäärt. et sedda weel kord rullist lahti wöttame ja sisse watame. Weel könnelewad tõbbed ja nälg waljuste ja wäggewaske meie wastoz sest praego põlle ta weel mödas. Se hädda aeg on Zummala koli aeg. Wägga waene on, kui kegi kolis middagit ei õppi ja kül õlleks  se waene, kui meie ka middagi põlle õppinud  ; annaks Zummal meile sest nuttokülwist,  rohket leikust! Ommetige on meil möda läinud aastade eest Jummalat tännada jäse on, mikspärrast tänna weel kord sest asjast könneleme. Kui armad sõbrad, taggasi watame,  siis peame kül ütlema : suur tänno taewa Jssale, kes meid ni immelikult üllal piddanud; kus hädda keige surem, seal olli abbi keige lähhem." Agga siis peame ka neid, kes lähhedalt  ja kaugelt ni sure ärraarwamata armastusega  meie peale mõtlesid, kui meie omma  ütlemata sure hädda ja murre koorma al, otse kui ärranörkend oliime, meile appi ruttanud  ja meid ni sure wennaliko armastusega awwitanud. Römo pissarad langewad silmi, kui selle peale mõtleme, kui immelikult meie Onnisteggia üllemate ja allamate süddamed, kui wee-ojad meie pole on käänud. Kui nende nälja aastade peale 1867 künni 1869 taggasi watame, siis peame kül ütlema on meile wägga paljo head tehtud ja keige surema tänno wäärt on esmalt Tallinna eestmurretseja komite ja siis keik muud herrad, kes omma süddamed ja käed lahti teinud ja meid ni rohkeste awwitanud.  Wässimatalt ja tüddimatalt on komite  tööd teinud ja seal silmawet kuiwatanud, kus sedda häddast tarwist olli. Nälga põlle kegi surnud. (Siin könneleb kirjutaja agga ükspäinis neist kes sare peal paigal ollid, agga mitte üeist, kes wäljarändasid ja seal ärrasurrid.)  Tallinna komite murre läbbi on meile Liwimaalt, Riast, Kuramaalt, Peterburgist, Muskwast ja ülle keige sure Wenne riga, rohkeste  andid korjatud ja sadetud. Peale selle on meile otse Tallinnast, Räsanist, Tihwlisest ja Maddise kihhelkonnast Eestimaalt, sel raskel  aeal abbi sadetud. Agga ka wäljama ussowennad  põlle meid unnustanud, waid wennalikult  kät pakkunud. Se on, mis meid hädda aeal rõõmsaks teeb ja sowime, et meie süddamelik tänno ka nende kätte üllataks. Peaks ka meie tänno mitte iggale pole ulla- 223