kellest ei mingi suggust asja sünniks wälja räkida, mis pöllo harrimisse ja maea tallitusse pirest ülle käib; agga uus seadusse ramat ja Eesti seltsist  wälja autud kirjad uüitamad meile Eesti kele üpris suurt warrandust, kelle rikkust agga seie aeani  põlle mõistetud awwada. Nahwa keel on temma  esstwannemate pärrandus ja temma tarkusse möet, kui selle rikkust näidetakse ja kaswatakse, sus saab rahwas selle läbbi kül kidetud ja ülleudud,  agga ei ial allandud ehk pealegi jalgega  tallatud. Ei olle minno nöu koggoni olnud, tühja sönna kurnamisse ja riidlemisse peale hakkata, sest ma põlle kelemurrete peale õppind, waid ollen agga tahtnud näidata, et sõbra kirri öppetud Eesti seltsile  ja ue seaduse ramatule liga teeb kui ui raskid  kaebtusi nende wasto tõstab; agga ei woi ma siiski öerdamata jätta, kui sõbra kirjas sönnade kurnamise jures monned sönnad hopis wöereti selletakse,  et selle läbbi uut kirja modi laita. Ta ütleb: sant kerjaja, ja sant — pahha ollewad, ning nõuab kummagile sandile teist kirja wisi; ommetige teab igga mees, et sant ei muud kui wiggalist innimest ehk tööd tähhendab ja üks ja sesamma sönna on. Wiggalinne innimenne kerjab ja wiggalinne tö on pahha ehk halb. Tee peale ep olle: aus der Strasie, waid: aus die Strasie." „Mis nüüd weel sesugguste sönnade parrast ööldakse, kus kaks ühhesugguft healeta tähte körwostikko  seiswad, ja nende wimiste eest köwwaste kastetakse, seal jures annan ma sedda näu: Panneme  lapse, kellel tähhed selged, werima, ja kuleme siis, kui laps manna kirja merid ja sönna liikurid kokko panneb, kas ta merid minna woi minna, olle woi olle, sinna woi sinna, kawwal moi kämmal,  ärra woi ärra, kanna woi kanna j. n. e. ehk parrandatud wisi kirjutad: kas mina ehk minna  ole ehk olle, sina ehk sinna, kawal ehk kawwal, ära ehk ärra ning lapsed olgo kohtomöistjad. Ma ollen kül jo ennam kui 30 aastad tallorahwa  laste koolmeister, tean kül, kuida wisi, mis manna tönni järrel põlle ärrakolutud, tahhad werida  ja ka kirjutada; agga ei ma tahha siin otsust anda, waid pallun antud nõuga leppida. Kui ial ühhe kirjutuse wisil lomoko wisi nimme kullub anda, siis woiks sesinnane wiis olla, kelle peale kooldumatud lapsed parremaste oskawad. Agga kuida on siis sesuggune kirjutusse wiis järjele sanud, kus nisaggedaste kaks healeta tähte körwistiko  pannakse? Eks wahhest sedda wisi, et essimessed  kirjatundjad Eesti keles Saksama mehhed ollid, kelle kanged keled Eesti kelc ellu sönno ja sönnaliikmid kangeste wälja hüüdsid ja nenda sammoti  kirjutasid. Kui poisike weel ollin, kuulsin ma üht manna öppetajat, kes Saksenimaalt pärrit,  (süggawa passi healega) nenda Eestikeelt könnelewad:  „gule bois, do mulle bipo beale dult!" Sesuggust kanget keelt tuleme weel tännapääw nende saksama meeste suust, kes Herrnhuti koggoduse  poolt meie male tulnud; ning ollen omma körwadega kuulnud, kuida sündinud Eestimees omma  keelt Saksa-mehhe modi kangeks teggi ning jutlustas: meie peame wäghad öllema, et Jümmalal  meist mele head õlleks" j. n. e. ning keik kuuljad ohkasid kangest; agga kegi ei nurrisend sesugguse kange kele parrast. Ma woiks weel mõnda  seddasarnast könnet tõenduseks seie jure lissada, ka seddagi, kuida Tallinna murde mehhed ommas juttudes Tarto keelt püüdwad tönkida, et nende jutlus õige wöerast maggo õlleks? agga sago sest kül, et wahhest kegi ei arwa mmd kiustu juttu aeawad. Üllemal öerdud sönnad agga näitwad õige tubliste, kuida meie tännine kirjutuse wiis siggenenud. Ning et meie tännised kirjatundjad selle wisiga hopis rahhul põlle, tunnistawad meie prugitawad kirjad. Meie mannas lauto ramatus ei kirjutata ennam kurrat maid kurrad, ei önsa  (õnnis) maid õndsa j. n. e. kas õigusega, woi õiguseta, olgo jälle targa kelemurrete tundjate  selletaw assi. Sesugguste udiste ülle ei kuulda  koggoni rägitamad, ei ka sellegi ülle, kui trükkijate  holetuse läbbi meie Eesti kele piible ramatus,  kahhes trükkis (1854 ja 1862) mitto suurt wiggadust sisse tekkinud, ni kui Jes. 58, 1. „öiget korristakse õnnistuse eest ärra" j. n. e.; agga kui meie uus laulo ramat mõnda manna laulo mahha jättab, mõnda neist, ehk kül ella käega,  jaust kele, jaust öppetusse poolt parrandad, ning hulk usi laulust koggodusele annab, täis usko  ja maimo, armastust ja lotust, ussu julgust ja palme wägge: siis kulukse karra iggal pool. Ning mikspärrast? Just sepärrast, et uus ramat mannaga  sönna sönnalt kokko ei käi? Ning kes teeb kärra? Need, kennel manna ramat omma wiggadustega  peas, ning koggoni ei märka arro sada,  kui paljo parremaste ue ramato salmikud on kokko pandud. Olgo ja jägo siis kirja selgituse assi targa kelemurrete tundjate holeks, ning ärgo tehko kegi sellepärrast tühja tülli. Muidogi jäeb tössidus ikka tõeks. Ning kui sõbra kirri loppetuseks  ütleb, et wöera asjust nipaljo ennese kambri sünnib wötta, kui mahtub, ja sellega sedda tähhendab, et uest kirjutuse wisist ni paljo tulleb prukida, kuida mannad kirjutajad arwawad tarwis  ollewad; siis on selle könne sees sesinnane tunnistus selgeste ööldud: et meie tännine õige kirjutuse wiis puduline on .ja parrandust tarwitab.  Agga kui sesinnane parrandus iggamehhe tujo holeks jäeb, ilma seaduse pöhhenduseta, noh, missuggune hilparrakas seal kül wälja tulleb! El nüüd meie Eesti kele kirri mitte sesugguse laimo  al ei seisaks, sepärrast on kindlat õiget kirjutamisse  seadust tarwis, ning Tarto öppetud Eestiseltsi  püüdminne selle poolt hopis ja üllewägga tännowäärt tö. Kui uus kirjutamisse wiis ka 208