Perno Postimees ehk Näddalileht »««« Neljas sPernus, kesknäddal 11. aasta. Hädda ilma häddata. Mis tössi, on kössi, mailm on isseennesest hadda- org ja wangi-kodda ja jäeb seks künni ta põrmuks langeb, kust ta tõusnud on; keik temma kuld ja höbbe, rikkus, warra, lust, rõõm ja kirjud hilbud ei te sedda mitte teiseks; paljo ennam wallatakse siin kurbdusse, kui römo silmapissaraid. Mailmas on pat, ja kus pat on, seal on Mati pahhandust ja ahhastust,  paistko päike ehk saddago wihma. Agga sellegipärrast on mailmas õhkamist ja äggamist, urrisemist ja nurrisemist nende suust kuulda, kes Väljaspoolse warra polest muido nago hirid wilja salmes ellawad. Nende südda peaks rahhul ja meel lahke ollema ning kitusse  laulud nende suus hellisema, agga wötta näppust! Kui sepärrast mönni kord mailma asjo waggusi hakkame tähhele pannema ja näeme kuida temma rattad jooksewad, ja kuida taewane Issa kesk selle kärrina ja mürrina sees omma waikist armoteed eddasi astub: siis langemad wäggise pissarad silma, käed lahmad kokko ja peame tunnistama: Issand, helde Jummal, kui pöhjato suur on sinno hallastus, pitkmeel ja kannatus meie waöto! Agga ühhel hobil hakkab südda ka pakkitsema, et meie kui innimesse wihha ial teeks, mis Jummala ees öige on russitaga pöratse mailmale pähhä lööksime, ööldes: pimme loom! eks sa ükskord arro ei sa, et wäggem ja pühha wihhaga Jummal mitte, nago rammoto  küllaemma, nödrusse parrast sinnoga ei kannata, waid et temma heldus ja pitkmeel sind meleparrandamisse pole tahhab juhhatada! Agga mis sa teed nendega, kes sellesinnatse ells himmudes ja murredes, nago kärbsed törwa sees, kinni on? Hakka sa räkima, siis jäeb neil öigus pealege ja pannewad neid püsti rummalaks ja lolliks, kes ei mölsta korjada egga murretseda ja seal jures uinudes ja ärkades  öhkada ja aggada. Kunningas Tawet ja keik, kes temmaga laulwad: „Issand on mo karjane, mul põlle ühtegit maia", psawad meletumad innimessed ollema. Mönned neist teadwad kül ka, mis lilledest ja lindudest kirjas  seisab, agga „kirjas seisab paljo." Kirri ja kirja Jummal on neile manna ennemuistne jut, mis nüüd ennam ei maksa. Mammun on nende jummal, kedda nemmad ilma häddata  äggades ja murres teniwad ja rahho ei leia ööd egga päwa. Ma ollen ennege üttelnud:  kes ellawat ja heldet Jummalat ei tahha kummardada, peab surnud kuld wassikast kummardama,  ja se on tale parras. Kas tah-