sas on suur köwwer küüs, mis paljo tuggewam,  paksem ja pitkem, kui keige surema sea kihwad. Nendega temma peale tulleb, kui wihhaseks saab: olgo se nüüd innimenne, härg woi hobbune, selle köhto ta kohhe lõhki rewwib,  et solikad wälja kukkuwad. Muido on temma üks wägga tassane, arrasüddamega rummal loom. Kui tedda tagga aetakse ja nenda wässitakse, et ennam ei jaksa jooksta, siis poeb ta omma peaga kuhhu saab; peidab ommad silmad ärra, et ta keddagit ei näe: ning arwab sus ommas rummalusses, ennast ni kaetud ollewad, et kegi tedda ennam ei näe; seal tullewad siis innimessed ja löwad tedda nuiadega surnuks: sest et temma sabba sulgi surnuks laskmissega ei tahheta werriseks tehha. Temma lihha ei kõlba kuhhugi, on liig winske; kellegi mu hammas ei hakka ta peale, kui mets innimessel. Tänna jättame omma jutto poleli, sest kassin  ruum kelab eddasi minnemast; annab Jummal  terwist, siis könneleme tullewa kord eddasi. Ommalt maalt. Pernust. Panneme tänna kolm küsstmist omma armsa Eestiwendale ette, mis peale jubba kül isse tahhame wastata: agga ommetige  pallume, kui meie õiget wastust leidnud  põlle, sedda meile ommalt poolt anda. Need küssimissed on: „Mis on meie Eestirahwal  keige häddalissemalt tarwis, kas pärris  tallokohhad, woi koli öppetus ehk raudteed?"  Nende küsstmiste peale tahhame omma  jöudo moda wastust anda. Meie arwates  õlleks keige pealt koli öppetust tarwis, sest mis aitaks meil pärrismaad ja raudte, kui peas rohkem tarkust põlle, kui lambal, kes muido kuhhugi ei tea minna, kui tedda peab aetama, ehk kuhhu üks ees lähhäb, senna lähhäwad teised ka järrele. Meie issa-issa kes kue- seitsmekümne aasta eest ellas, olli sellega rahhul, kui ta teadis, et siis hommiko olli, kui pääw tõusis ja öhto läks ta loja, agga mikspärrast päike ülleüldse paistis, sedda ta arwas sellepärrast ollewad, et ta selletaks tööd tehha; ja nenda iggas asjas; agga jubba meie issa aeal läksid asjad teiseks, seal hakkati  siin ja seal pissut walgust tagga nõudma ja ärratundma, et innimessel surremata hing, kellel ka middagi tarwis; agga kas same meie ka sellega weel läbbi? Kas on sest küllalt, et teame: meil on üks surremata hing? Ei mitte, waid meie peame paljo ennam teadma. Meie aegne põlli tarwitab paljo ennam tarkust  ja tundmist, kui wannal aeal; sepärrast anname sedda nöu, essite kolides hästi tarkust õppida, siis mõistame, kui pärris perremehhed,  omma pärrismaid hästi harrida ja sedda tarwitawad kasso sealt wälja otsida; olleme sedda sealt leidnud, siis woime ka awwitada, et raudte ehhitud saaks. Kuida keik ilmalikkud  asjad eddasi lähhäwad, nenda peawad ka waimolikud pikka sammudega eddasi minnema. Meie wannematte wannemad ollid teo-orjuse ja sandi tedega wägga rahhul; agga kes sallib  meie aeal neid ennam? Ni hästi ma tõde, kui kauplemisse jures peab meil rohkem tarkust peas ollema, kui meie wannenzate wannematel  olli; selle nattukessega, misga nemmad  läbbi said, ei woi meie ennam läbbi sada: kolisi on rohkem tarwis ja armastus kolide wasto, ni hästi wannemate kui laste süddames,  peab ellawamaks minnema, kui neist kasso peab tullema. Kui paljo ennam nõuab ka uus koggokonna seädus selle pölwe rahwa käest tarkust; mis tahhab üks koggokonna wannem tehha, kui ta põlle middagit õppinud? Mis on walla wollimehhed, kui nad muud ei mõista,  kui agga hobbust ja härga tagga sundida ja kui neid sundides kurk kuiwaks lähhäb, kõrtsi uksest sisse jooksta ja wahhel msutada? Parrako, seal lähwad asjad tuiga taiga, otse kuida nad isse käiwad! Walla kirjutajad peawad hästi kolituv mehhed ollema, kui selle ammetiga tahtwad läbbi sada ja sedda nenda toemetada, kuida se ammet nõuab: seks peawad  öppetud mehhed leida ollema! Peab ühhe koggokonna kässi hästi käima, siis peab seal tarkust leida ollema; muido põlle asjad parremad, kuida nad nelja- wiekümne aasta eest taggasi ollid, kus keik wäggiwaldsel kombel  tallitud sai. Olli nekrudi wötminne, siis 291