suur iggawenne kewwade ja ilma öhtota pühhapääw  katte jöuab ning löpmatta römolaulud  hellisewad, mis Sion otab ja Sadduseridest  saggedaste weel naertud saab; agga põlle sest rvigga: kes wimakS naerab, se naerab öiete. - Wanna armas emmalik ma hakkab  nüüd jälle haljast rohhust, lehtidest ja kirjo lilledest ommale ust ehtid ümberpannema, mis meil kül ammo tutwad, agga ikka jälle ued ja armsad on. Halja pu oksade peale koggowad röömsad ja kennaste ehhitud soloja  korilauljad, kes keik ühheteise wöido omma Lojat kiitwad ja tännawad, et innimesse hing wäggise ka nendega liggi laulaks ja lendaks. Istu kallil kewwadisel aial kiwwi peale mahha,  puhka jalgo, kula ja wata: keik metsad ja wäljad, mäed ja orrud, jöed ja järwed, linno laulud ja karja kellad, iggalt poolt helliseb ja paistab sulle Loja arm ja heldus wasto ning hüab tuhhat heälega: innimenne,  sedda keik on Zummal sinnule ja sinno pärrast lonud, anna tänno! Kuida selle tännoga luggu on, sest õlleks tõeste paljo köynelda, agga se põlle meie assi, waid selle peale on teised mehhed seätud. Oh se Jummalast lodud ja kennaste ehhitud  mailm õlleks isseennesest illus ja löbbus  ellopaik, kui innimesse pat, se kurn hinge  többi, sedda mitte hädda orruks ep õlleks teinud! Ja siiski, innimesse hukkatus on kül hirmus suur, agga temma ärralunnastaminne  weel tuhhat kord surem. Sedda on meile mödaläinud Paastopäwad ja Ullestöusmisse  pühhad rohkeste meletulletanud. Znnimenne  wöiks römus olla ja peaks parrem laulma, kui öpikkud ja lauloräästad, kui - —no olgo peale, muido hakkab mönni jälle Postimeest pappiks hüüdma. Agga eks olle tösst, kui nüüd kewwadisel aial omma tööd tehhes ehk teed käies wahhel kiwwi otsa mahha istud, römust linno laulo kuled ja nende murreta ello näed, kuida nemmad ei te tööd, ei kedra lönga egga kuio kangast, waid tuhhat suga Lojat kiitwad ja omma salwe  egga kukro wähhenemisse pärrast ial kulmo  ei kortsuta, siis sowikstd wist mitto nende  assemel olla, ja küsstwad: „miks minna ei wöi nenda ellada?" Miks? No mitle nattuke järrele se ep olle mitte koggematta tulnud egga tö ja pallehiggi kiuste pärrast meie ossaks sanud, waid selgest armust, ni wähhe kui meie nürri mõistus sest arro saab. Agga ma ei salga mitte: linnud oksa peal on mulle saggedaste ka lauldes jutlust piddanud. Seal istub sckhhärdune linnoke, olgo öisewa tomminga ehk kuse oksa peal ja lasseb omma lauto joosta, et mets köllab. Mis pudub nisuggusel  pissukesel mehhel? Allati laud kaetud  ja wöidleib walmis märitud. Seisame meie, pead norgus ja murretseme, stis küssib temma: mis on murre? mis sest saab? kedda se aitab? ja tal on sulla öigus. Murre on must ja raske kübbar, mis meie äggades kanname,  agga temma ial pähhä ei panne. Jah, hõlbus ello on linnokesel. Pri lendaminne labbi soja tule ja löbbus puhkaminne õitsema pude peal ja allalissed römolaulud suus. Ta ello on kül lühhike, paljo lühhem kui meil Adama lastel, agga selle eest ka römus ja lahke. Tössi kül, tal on ka ommad päwad ja tunnid, kus hirm ta pissukest süddant täidab.  Kui kohkund ja ehmatand on ta mehhike,  kui mönni suurtsuggu künemees end kaugelt  näitab, ehk ka sel kallil aial, kus lummi maad kattab, oksast oksa hüppab, sõnust ei leia ning iggapäine palloke raske otsida on. Agga muido on tal ikka lust ja rõõm, nago pulmalistel ehk lastel Jöulus. Pea norru- kajad ja aggajad, kaebajad ja nurrisejad ei õlle linnakesed mitte: Sedda jatwad nad mnimeste  holeks, kes parremat ei möista tehha. Önnelikkud lomad on need linnokesed. Põlle neil adwokati egga tohtrit tarwis, ei kohtomöistjat  egga tunnistusmehhi, ei prügi nemmad  rätseppa egga kingiseppa rehnuti maksta. Mil on neil köhha ehk nohha? mil röuged ehk leetrid? mil on neil abbiello riud, mil pärrandamisse ehk warrajaggamisse tüllid? Kes on kuulnud, et nende seas lapsed wannemaid  maiast wälja aianud ja muid rummalaid tempusid teinud, nago se Adama laste seas ni saggedaste sünnib? Millal on seal laisad kerjanud ehk teistele ristiks ja rissuks olnud? Peale sedda põlle neil möisniko egga kodda- 114