sime meletulletada— on körtsirahwas m torredad ja tossus, st wöeras innimeune, kui wähhe on puhkanud, seddamaid minnema töttab. Jah, kui se üksi körwalisse körtside sees õlleks, siis lähhäks wesl korda, agga ka sure postmaantee äres ja kahhepõlega körtside sees (mul on hädda üttelda), kui seal Eestlased ellawad, on weel Harri matta ello küllalt leida. On körts laggund ja kohhendamatta, se on möisa sü; agga on törts korristamatta, must ja soppaue, et nurgad haisewad ja keik tolmo  ja lüti täis, se ott körtsirahwa sü, ja sedda  südi peawad ni mitmed körtsirahwaS weel öigussega kandma. Et Eestirahwas parraks weel üks öppetamatta ja harrimatta rahwas on (meie rägime suremast hulgast), se paistab ka ni mitmest kõrtsist wälja, kus Eestlased ellawad.  Sõbrad, se ep olle mitte laimaminne, waid terwe tösst, mis ma kahhetsedes ütlen. Kuhho üks harrimatta innimenne ellama lähhäb,  seal kaöwab warsi söön kappa ümber ja mudda unnik ukse al ning seal on warsi uksed,  aknad ja muud majariistad mustad ja räppused. Kas se mitmes kõrtsis nenda ei olle? Peaks kül mitte ollema, agga on ommeti.  Üks rahwas, mis ni mitto sadda aastat  Neegri pölwes harrimatta ja öppetamatta mudda ja suitso sees sünoinud ja surnud, on korristamatta -elloga aega möda nenda ärraharjunud,  et neil ka töeste suitso, soppa ja köntsa sees, nägo räuksudel mudda-tikis, üsna melepärrast ellada on. Se on kül perdik kuulda  ja nahhä, agga se on nenda. Kui neid sepärrast söbralikkult maenitsetakse, siis on wanna tuttaw wabbandus: „Egga meiesuggune  wöi nago saks ellada!" Tohho sögge! se on kui ütleksid nemmad: „Egga meiesuggune  wöi puhta ninnaga käia, peab ikka hukkas  ollema." Sealtep se nüüd tulleb, et saksakele  ramatudes peame luggema: „Eestlane ei wöida ilma suitsota egga puhtas toas mitte ellada, ta ei sallida laudpörmandat egga klaasaknat,  waid kus hästi pahna, mudda ja lüti on, seal olla temmal, nago kallal wees, melepärrast  :c." Ni mitme ausa Eestlase kohta, kes parremat on harjund, on se kül walle jut, agga ni mitme kohta ka üsna tööst. Keige ennam näwah sedda wõerad ja wöerast suggu innimessed siis, kui sähhärdune korristamatta ello ka postmaantee kõrtsides leida on, ja parrako  sedda on leida! Oh kui need waesed  innimessed isse teaksid, kuida nende harrimatta  ello sel kombel mailma suhho laiali lähhäb ja Eesti nimmi rummalate ja holetumste  pärrast teutud saab, nad wöttaksid  tänna weel wet ja luda ja hakkaksid manna  wigga parrandama, ja se õlleks wägga hea. Körtsirahwas peawad lahked wöeraste wastowötjad ollema, sedda on nellt targal ja rummalal õigus nöuda. Agga kas se iggal pool nenda on, kuS Eestlased ellawad? Ota senm! Kust peab üks harrimatta innimenne lahket näggo, löbbust kinnet ja söbralikko wisi wötma? Ta on nago seisaw wessi, kus halliks peal, allati morssus ja porssus, ja ei tulle sönna temma suust, mis tee-innimesse meelt kergitaks ja kossutaks. Kust se tulleb? Kust muialt kui rummalussest. Sedda wöib pimme keppiga katsuda: ni pea kui üks Eestlane  middagi parremat on kuulnud, näinud ja õppinud, on ka nisuggune kölwato wiis temmast kaddunud. Rummalus hoiab Eestlasi  pahna sees ja panneb neid ni mitme täitusse  alla. Nende waim peaks ennam küntud  sama, siis küriksid nemmad ennast ka wäljaspiddi.  Lõppetusseks nimmetän mönne asja, mis Eestirahwa kulges luggejatel kita ehk laita on. Hiljuti sõitis üks tuttaw mees möda postmaanteed  kuuni öhto pimme kätte tulli ja piddi öseks körtsi jäma. Tal ollid omma naene ja -lapse karri kasas ning ülleültse 9 waimo plaanwankres. Ehk kül isse Eestisuggu  mees, kohkus ta ommeti nattuke ärra, kui körtsirahwast pitka lakkaga ja musta watti sees näggi ollewad; agga aeg olli hilja, hobbused  pidhi senna ö-maiale jama. Nenda kui tuppa astus, paistis iggast nurgast  wälja, mis waimo lapsed seal ellasid. Saksa toad ollid kõrtsil ka, agga muido nimme  parrast; seinad ja laggi tilkusid amriko wörkudest, põrmand ei paistnud paösast labbi, täis murdo ja risso ja körtsirahwa omma tühja krami, et kes holega jalge ette ei waat- 322