tedda ei rojastaks, ja püab neile korrus mokkadega  ja torredal kombel allati meletulletada, et heringas surem ja ennam on, kui räim, ehk kül sured asjad kumbagi ep olle. Kas se mitte suur rummalus ei olle? On ühhel  nattuke ennam, kui teisel, wata siis on jälle kon heina sao otsas. Ta puhhub ennast ni täis ja aiab omma sulgi ni laiali, kui ial wöib, et iggamees ta silmist peab näggema: waatke, mis mees minna ollen, auustage mind! Kas se mitte suur rummalus ei olle? On mönnel parrem maia, ramrtWsam hobbune  ehk illusam rie, wata siis jälle temma laiali aetud kalkuni sabba. Kui torredast wahhib ta omma aknast wälja ehk wankre pealt mahha; kui köivwaste seiswad temma käed, nago potti körwad, pusas; keik teised innimessed, kel sedda ei olle, on temma silma ees sippelgad. Kas se mitte suur rummalus ei olle? On mönnel nattuke wolli kätte antud, mönned teised temma käe ja wallitsusse  alla pandud, ärra siis ennam rägi! Wata ette, et uhkus tedda löhki ei aia. Nüüd wötko teised mütsi, kürotago selga, kapigo hõlmast ja lakkugo temma kue käiksid  : temma on nende hirm ja arm. Temma kortsus kulm peab nende mürristamisse pilw ja ta lahke näggo nende päwapaiste ollema. Ta seisab nüüd teisse seas, nago suur Pel wöeras jummal Pabelonis. Tedda kummardakse,  agga ei ial tössisest auustussest egga armastussest. Ni mitto kummardajad, ni mitto wihkajad, ja sedda teeb ta uhkus ja surelinne meel. Kas se mitte suur rummalus  ei olle? On mönni nattuke targem ja temmal putub alles se tarkusse hakkatus,  kellest Salomon ja Sirak könnelewad, wata siis jälle, mis mokkad ta teeb. Keik tahhab ta siis üksi teäda ja üksi möista ja warst on tal ninna kärssus, kui temma metest  allam ja rummalam innimenne ka middagi  julgeb möista ehk teäda. Jggal pool tahhab ta siis pimmedate silm ja jallutumate jalg olla; agga mitte separrast, et se nenda peab ollema, ja temma omma suremat teadmist  liggimesse kassuks tahhab prukida, waid et ommas surelisses meles ülle teiste wälja- paistaks jg rahwas tedda ommalt poolt kõrgemale  töötaks, kui ta ommad tarkusse t-- wad kandwad. Temma ei tahha omma tari kussega mitte kui künal teistele walgusseks paista, et temma ümber kokko tulleksid ja kasso saaksid, waid kui keew raud säddemid pillada, et teised hirmoga emale kargaksid ja immekspannes öhkaksid: „oh, se on mees :c., sel on kirjo pea otsas, mis keik kinni wöttab  ja meles peab!" Kas nisuggune tarkus ka mitte suur rummalus ei peaks ollema? - Uhkus ja surelinne meel, seeb se on, mis sellesinnatse ello seisussed ka nenda Hindu kasti kombel ühhest teisest lahhutab, et üllemad  allamaid alwaks piddawad, ja üllamad üllemaid selle eest wihkawad. Et sedda keik tarwis ep õlleks ja igga selts ja seisus teine teise körwas rahhul wöiks ellada, kui kurrat innimessi uhkussega ep õlleks rikkunud: seeb se on, mis möistlikko innimesse süddant ni saggedaste kippitama aiab, et sa mönni kord russikaga sekka lööksid, ööldes: „muld ja pörm, mis sa jölle ennast surustad! Kanna hilpusid ümber, kuida tahhad, käi jalla ehk söida töldas, mõista üks ehk ühheksa keelt, sö saia ehk nälga saunas: kes tundis sind mönne aasta eest taggasi, ehk kes mälletab sind mönne aasta järrele eddasi? Mullast tullid, mulda lähhäd, ja õlled pörm, kas sa pu ehk kuld pusärkis parrast sedda hingad: mis sa ennast tühja surustad? Agga olle sa kes sa õlled, sa wöid Zummala auuks ja omma liggimesse kassuks ellada ja paljo wilja  kanda, kui sa allandlik õlled. Allandusses  on tarkus, agga mitte uhkusses. Allandust  öppetab meid Zummal, agga uhkust  kurrat. Mandus aitab taewa, uhkus lükkab pörgo. Mandus ei wata isseennese peale, sepärrast teniwad tedda teised; uhkus wahhib allati isseennast, sepärrast on ta inneto  teiste silmas. Uhkus on tühhi wiljapea, mis ülle teiste paistab; allandus, täis taewa semet, hoiab ennast maddalas. Uhkus tahhab, et keik tedda peawad tenima ja auustama, sepärrast ep olle temmal ühtainust tössist tenert  egga auustajat; allandus tenib keiki, sepärrast  tenitakse tedda armastusse ja römoga. 250