sedda immet watama, mis nende tallorahwas on õppinud ja mis öppetus neist woib tehha. Kello seges said laulikud, Tallinnas selle tarbeks;trMkltud punnased, sinnised, kollased ja rohhelissed märgid, kui au-rahhad sidi paeladega rinda ja selle järrele said keik praust Meieri toas rodo pandud, kus nad mõnda kenna laulo wiit eh? korali katseks laulsid» Rahwas seisis murdus kirriko ümber ja otas sure lotusega asjo, mis weel sawad tullema." Peale selle, kui keskhommikust ollid sönud, läksid lauljad ühtekokko 119 waimo kirriko kellade hellistamisse al ühhes rongis ja nende ees peaust Meier ja öppetaja Hunnius,  möllemad ammeti rides, kirrikusse. Kirrik  olli ka korraga ni innimessi täis, et töe moda wöib öölda, kirbul polnud ennam rumi.  Et kül kirrik ni rahwast täis, polnud ommetige kobbinat kuulda. Ühhe lühhikese orreli eestmängo järrele hakkas laulminne selle lautoga: ....Meil tulleb abbi Jummalast."" Eestjuhhataja olli koolmeister Laar." ..Selle järrele astus öppetaja Hunnius kantsle  peale ja piddas üht lühhikest, agga wägga  armast ja selle päwa kohta ommaliko könnet,  mis keikide süddamitest läbbi tungis. Nüüd hakkas laulminne, mis isseennesest wägga  kenna olli. Essimenne laul, kellega hakkasid,  olli: ....Taewa lautus kulutab so kätte tööd."" Se on isseennesest üks wägga raske, agga ka wägga kenna laul ja sai lauljatest wägga kennaste lauldud, mis köstrite ja koolmeistritele  nende ütlemata sure waewa peale, sedda ni selgeste kätte öppetada, sureks auuks on. Keik laulud ei sanud ka mitte keigest lauljatest ühhe korraga lauldud, waid kihhelkonnade  kaupa, mis jubba enne õppimist numre  wötmisse läbbi iggaühhe kätte langenud. Et ka mönne kihhelkonna lauljatel weel monned pissukesed wead sees ollid, sedda ei woi ma sallata, agga ommetige tunnistan siin kohhe, et se ka koggoniste woimata, ni lühhikesse aeaga neist walmis küpsend laulikuid tehha, kes enne sest suggugi põlle teadnud. Sest on ja jääb se ikka ühheks wägga sureks tännowäärt  asjaks, kes sedda waewa ennese peale wötnud neist laulikuid tehha, kes külla karja tügga ülles kasWanM Kui suurt römo kuuljad sest kallist pühhast on tundnud, sehda ei mõista minno nödder sulg ja su walja räkida; sedda teab igga laulo tundja jubba isse, et laul üks ütlemata kallis ja armas assi, mis wanna ja noort ühhe töelikko römoga  täidab. Oh kuida üppasid wannematte süddamed, kui omma poega ehk tüttart lauljate  reas näggid, kui löukest omma suud lahti teggewad ja kenna heälega laulwad! Löppetusseks  laulsid weel keik lauljad ühhe korraga, esmalt üht pühhade römo laulo ja siis: ....Wõtta  nüüd Issandat wäggewat kunningast kita."" Sellega olli laulminne lõppenud. Nüüd astus  praust Meier kantsli peale ja naitas wäggewa  sönnadega kuida laulminne jubba algmisest  uks üllewägga kenna ja armas assi/ mis koddo ja kirrikus rahwa süddamed taewa pole tõstab ning omma Jummalaga ühhendab. Ta on kui kuldne sidde, mis kirrikud, kolid ja koggoduse  liikmed ühhes tössises armastusses kokko  seub. Kello kolme aeal parrast lõunat olli keik löppetud ning rahwas läks Jummalat tännades pühhast koeast wälja; keikide süddamed  ollid üllewägga rõõmsad ja läülo heal hellises weel kaua nende kõrwus, mis ikka ueste neile sedda kallist pühha mele tulletas. Sesuggused pühhad sawad tõeste, kui nad saggedaste  ette tullewad, nore rahwa süddames laulo himmo ärratama, mis läbbi keik pahhad  mõtted süddametest kauwad ja rojased kõrtsi teed kõndimata jäwad. Laulo pühhad on, kui soe wihmoke, mis keik kaswama aeab. Nende läbbi sawad nored ja wannad otse kui üllesärratud: wannemad kolidest rohkem römustama  ja lapsed surema himmoga kolis käima.  Kolid peawad laste süddametesse sedda essimest laulo semet külwama ja selle eest hoolt kandma, et se seme ka ikka ennam ja ennam kossuks ja kaswaks ning ükskord puuks saaks, mis rohket wilja kannab. Agga keige ennamiste  lähhäb seal se tö keige parremast eddasi,  kus koggodusse öppetajad koolmeistritel ja köstritel abbiks ja nõuks on, kuida praust Meier ja öppetaja Hunnius omma koggudustes  on teinud. Seläbbi lähhäb tö Issanda 256