mele haigus olnud. 1533 kulutas üks öppetaja Stibcl Saksamaal jampsi wisil üsna piiblist uut weeupputiist. Rabwas waisi uskusid, sest nende mõtte järgi olti meie pattune ma kul nisugguse sure pessu waart. Mönned ehhitasid laewu, teised läksid  keige kõrgema mäggede otsa ja üks Wittenbergi linna pnrjemeister laskis, kuidas Lutter isse rägib, öllnt ja hea hulk worste onuna kõrge pöningu peale kanda. Odetud paaw tulli, Stibel korjas ominad lambad kantsli ümber, agga weenpputus jäi tullematta.  Ärranälgend rahwas õlleks nüüd prohrveti lõhki kiskunud, kui mitte Lutter wahhele ei õlleks tulnud. Agga kas rahwas seläbbi on targaks sanud?  Ota senni! Aastal 1613 ja 1784 sündisid nisammasüggused tembud, ning mullu weel pandi Peterburgis mees wangi, kes wiimse päwa lorriga rahwa meelt uest seggas. Meie naerame nüüd nende meeste ülle, kes kullateggemisse kunsti jarrele urisid ja kaua aega issiennast ja teisi narrisid, ja mõnni mõistlik mees meie keskis teab ka mis Maltswettist  ning telgist nisuggusist prohwetidest piddada on, agga kui paljo ebbansku on siiski weel iggal pool meie keskis leida! Meie wöime igga pääw weel rahwa suust sönno kuulda, kui: „Mõnda peame uskuma, mis meie ei mõista, ei aita La middagi,  siis ta ei te ka pahha, meie wannemad ei olnud ka mitte oinapead!" Immetähhed sünniwad  rahwa mõtte järgi tihti weel tänna päwal, nago sündimisse ja surremisse, ristmisse ja öhtosöma  aia jures. Kui ebbausk pobbeliko urtsikus kaarna, käo, wirmaliste :c. ees wärriseb, siis kardab  ta weel möisades löhkendawaid klasisid, koggematta  praksatawaid uksi ja aknaid. Helliseminne pahhemas körwas tähhendab mõnne lolli jures kelepeksmist,  ja pahhema silma süggeleminne silmapiSsaraid.  Rifttede peal tehhakse weel mõnni rummaluSie  temp, ja ärraknstaw künal haige jures tähhendab  surma, mis agga sest tnlleb, et haige tuppa warSket luhwti ei lasta, jo tnllelamp ilma luhwtita nisamma ärra kustub, kui ka tihti just sesamma puhta öhho pudusse parrast haige ellolamp. Kes pühhapäwal täia tappab, saab 12 tükki ühhe wasto, ja et hargipäwal se ammeti tarwis aega ei tahha olla, siis ehk tnlleb sest, et mõnne küllapoisi peast warressel näddal otsa nokkida saaks. Wanna ja nore ku peale wadetakse weel ni terrasest, kui näddala  päwade peale; ja otse kui õlleks linna kasw ehk äppardns üksi wanna naeste rnppes hoida, kastwad nad Waftlapäwal nenda holega liugu ja knlmetawäd seal omma wanno koiwi Unna kaSwo heaks , et neid parrast näddal otsa ahjo peal peawad  soendama. Kes wöib keik need rummalussed  ärraräkida, mis weel rahwa seas liguwad ja kelle ülle eestullewad sugguseltsid nendasamma sawad  naerma, kui meie nüüd wanna aegse ebbausso ülle naerame. Tark mees agga se, kes jo ommaaegse  narri tembnde ülle naerda wöib, ja kidowäärt se mõistlik mees, kes mitte üksi sega rahhul ei olle, et temma silmad lahti on, maid ka ommm liggjmesse  silma püab peaSta, missngguse haigusse wasso pilkamisse laitew rohhi wönnikord keige mõunusam  wöiks olla." C. R. J. Teine küllamecs, püab nisamma oinma siig. guwendi suitsuvingust waljakiskuda, kui meile larwama serwast ühhest issecirranis ebbausso tenibust  neuda kirjutab: ',Ollen mönnegi hälbi suust kuulnud, et lupainaja  piddada kassi ja koera naol ni hästi iiinimessi  kui ellajaid öseti tallamas ja waewamas käima, ja keik ütlesid sedda «onuna silmaga tõeste näinud" ollewad. Noh, kus ma peasin, piddin uskuma, kui tahtsin. -Agga kuulge, kas Käoma Jani temp, mis ta mönne näddala eest teggj, ebbausso  kinnitusteks peaks ollema. Teulma süllast käis lupaine (peab werre wjgga ollema) ka käggistamas,  ja sedda jubba mitto korda. Jaan arwanud  ennast targa mehhe ollewad ja öölnud - Oo:', oot', eks peame hoolt, küllab same tedda maech wälja? Kui jälle peaks tulleme, siis katsuge lemmale  hästi pihta panna?"» Pea selle järrele hakkab pois ühhel ööl jälle ümmmistama. Wabbad  naene, kes ruttu läbbi augo waatma tõusnud, kas peaks nähha ollema, öölnud kohkudes: ««No eks ta paggan olle ka seal! Agga näe raibet, se kord on tal lambatalle näggo— Sedda kuuldes  möttelnud KäomaJaan: ««eks waenlane kanna ikka, nago hunt lambanahka,"" jooksnud kambrist tuppa ja Jummala ristike olgo minnoga! hakkanud kurja waimo pähhä kinm ning lönud tedda  keigest jöuuft wasto ahjo nurka surnuks. So! nüüd olli põrgolinne malmis. Agga pea kinni, parrast hakkanud watama, kes lupainaja kelm isse piddand ollema ja säh nüüd?  olnud  ta omma lambatal, mis perrenaene külma ilma parrast öhto soja tuppa tonnd ja perremees nüüd ebbausso wäarjummalale ohwerdanud. Mis aitas nüüd, et perrenaene käddistas: «„Jaan, pimme hul, sa õlled talle ärratapnud!«" Jaan olli jo lupainajat tapnud, mis temmal aega wadata olli, mis näppo juhtus. Sedda ei tulnud ka teiste maea innimestel mele, kes nisamma ebbausso paelus kinni ollid, nago perremees isse. Talleke läinud, nago se tallede wiis on, jalluli maggaja peale, kes pörmandal asseme peal maas olli ja piddi nüüd selle weikese sü parrast ni äkkilisse surma  sama. Õlleks Käoma Jaan ommeti parrem omma ebbausko wasto ahjo nurka wöinnd surnuks  lüa, õlleks paljo ennam olnud, kui ilmsüta talle ohwerdaminne." Sähhärdune on ebbausso kasso. 100