ei mata nad selle peale, mis neile selle eest maksetakse, et kül igga auus innimenne üht sesuggust üllespiddamist maal rohkeste tassub. Kuida ööldud, ö-maea ollin leidnud, nendasammoti  ka üllespiddamist. Se essimenne mis mo ihho karmad wärrisema panni, olli laud-linna, mis keige wähhemalt kolmel aastal  polnud wee-tilka näinud; teised asjad läksid siis hädda parrast, kui ka mitte puhtad ei olnud,  siis ollid nad ommetige meel külmad; agga teisel hommikul prukostiks todi neid taldrekuid,  nugge ja kahwlid jälle nendasamma laua peale, kuida öhto sealt woeti, ilma pessemata  ja pühkimata; üks lussikas, kus se paks toit, mis öhto senna sisse jänud, ka meie perrenaesele liig paks näitas ollewad, sedda pöidlaga seest poolt puhtaks pühkis ning seddawisi puhhastud jälle taldreko peale panni. Mis nüüd heaks nõuks? süa ma tahtsin ja söma ma piddin! Õnneks juhtus üks tüdruk  sisse tullema, sedda ma pall usin ommale nattuke joma wet tua, selle lotussega, et mõnda,  kelle ülle ma ei jõuaks silmi kinni surruda,  siis meega awwitada; silma pilk osti tüdruk weekrusiga taggasi; nüüd näitas se mulle agga, et ta sedda nenda rutto mitte kaemust, maid sealt, kust se tal keige esmalt käe pärrast olli, wötnud; sellepärraft teggin ma jutto ja küssisin: kas se messi mitte liig soe ei olle, ma armastan ikka külma wet? kohhe ollid ta kaks essimest sõrme mee sees, kideldes, et se üsna külm ning nüttukesse aea eest alles kaemust todud olla. Sedda kuuldes kärritas perrenaene: ..mis sa seal teed, annad sakstele wet jua, kas meitel pima ei olle?" nenda tappeldes kargas ta issi kappi kallale, wöttis sealt ühhe kappa ja läks sellega toaette,  kus ta ennast marjul kül armas ollewad, ning ühhes mõttes selle manna tuttawa töesönnaga,  et ussinus ja puhtus allati teine teise käe-körwas käiwad, tõstis ta omma kördi üllesse, wöttis särgi hänna ja pühkis sellega sedda, mis kord korralt pakso pimaga, hallitand  kappa äärt nikaugelt, kui ta pimast piddi wälja paistma, puhtaks. Sedda nähhes tännasin  sure heälega, et ma ilmasgi pima ei jo; tõmbasin M möllema kattega weekrusi su are kui ta ka nattuke nore tüdruko sõrmede järrele maitses, siiski jõin ma sedda ilma surema  wiggata künni wiimse tilgani wälja; löppetasin  omma söma-aega ja teggin, neile head termist sowides, ni ruttu kui jõudsin, minnikut. Ma teeksin siin tullist üllekohhut, kui se laitus  ülle üldeni saaks sündima, mitte koggoni: meie tallorahwa seas on ka puhhast ja korristud  ello leida; ma ollen mitme jures nenda walgid laud linnasid, haljaid nugge ja kohwlid,  puhtid taldrekuid ja lussikaid leidnud, et neiv linna paikas ja pärris sakste jures mitte parreminne ei woi odata egga nõuda. Neid tõeste sündinud asjo, mis ma siin lühhidelt ollen kirja pannud, ei olle ma mitte muido aea witeks teinud, maid selle süddameliko  sowimissega, et nored perrenaesed, kelle körwo se assi putub, sest nattuke ossa mättaks,  ning tundma öppiksid, kui paljo puhtus  ka üht kehwa söma-aega armsaks ja maggusaks teeb; selle wasto agga puhhastamata  laua nõud ja riistad keiki rogi, olgo nad kui head ja nenda paljo, et laud al raksub  jubba enne söma hakkatust, ka sedda keige tühjemat kohto täidab. R . . . . Ommalt maalt. Pernust. Meie pissuke  lin ei tahha ühhegis asjas surema linnadest  mahha jada, waid katsub, kus ial woimalik,  kannul nende järvel jooksta. Enne kuulsime, kui kegi ühhest suremast linnast tulli: mis kenna assi, worimehhed igga nurga peal, woid kohhe soita, kuhhu sa tahhad ja sedda näggime omma silmaga, kui nelja aasta eest Peterburgis ja Moskwas käisime, et se nenda olli. Wähhema linnades polnud neid ka tarwis,  seal sõitis iggaüks omma kahhe jallaga, ja otse nenda olli se ka meie linnas, kellegi! ei tulnud melegi, worimeest otsida, waid iggaüks  tallitas ommad asjad jalla; agga ennäh  nüüd, ei tenijadgi tahha ennam jalla sõita!  Aastat 15 ehk ka jubba 20 taggafi, katsus  üks auus mees sedda, panni hobbused rakkesse  ja turru peale, et km kegi tahhab sõita, 28