„Kui paljo Torma kirriko uendamine maksma  tulnud, on mul teadmata. Lutteruse usso abbikassast olla neile 1000 rubl. abbiks antud." Ärgo pango kegi immeks egga pahhaks, meil on weel sõnna kaks sia jure lissada. Torma koggodus olli 1 rubl. hinge pealt kirriko ehhitamiseks  kokkopannud. Olgo lerwe, wägga hea, ja selle koorma al ep olle kegi ärrasurnud. Agga kuida olleksid loud, kui meie rahwas ka kolide eest selsammal wisil hakkaksid murretsema? Eks se sõnna mitte tõeks ei jci: üht peab teggema  ja teist mitte teggemata jätma? On jo maid ja rahwast mailma peal, nago Italia, Spaniamaal w., kus wägga Paljo ja suri kirrikuid  on, „agga tatlorahwas ei mõista A egga B. Se annab mõistlikule nattuke mõttelda. „Agga meie rahwas ep olle jo ilma kolita," kostab  mõnni, Aitummal, ei olle kül; agga meie arrust ei olle neid weel mitte liga ja, meie omma  wahhel õrnaste üttelda, ei seisa nemmad ka mitte wägga kõrge pulga peal, muido peaks meie rahwa mõistus ja harrimine ka nattuke kõrgemas seisma. Kui paljo kohtomehhi ja wallawannemid  on meil jubba sured kirjamehhed? Muud jägo nimmetamata. Sepärrast, kel kõrwad on, se kuulgo: üht peab teggema, teist mitte teggemata jätma. Millandi maKonnast. Mõnnesuggust peab meie silm näggeme ja kõrw kuulma. Esmalt  kirjutab üks sõbber metsa Põllemisesi, mis mõllemil Poltsamal ettetulnud, nago sedda parrako tännawusel suwwel ui saggedaste juhtub. Ka lähhäb tännawo sestgi kassinast heinast, mis same, Paljo tulleroaks. Kust tullewad agga metsapõllemised?  Mitte piksest, mitte päikesest, waid holetusest, ehk ossast ka kurja käe läbbi, mis inneto kuulda. Mõistmata ei mõista selle peale mõttelda, et metsa kautamisega niiskut kautakse ja põuda kaswatakse. Kui mõnni ülleanneto liggimese kahjust ei holi, siis peaks ta ommeti sest holima, et metsapõlletamisega ka isseeunesele ja kõige tullewa põlwe rahwale kahjo teeb, sest: midda wähhen metsa, sedda wähhem wihma.  Õlleks mets ka sinno werriwaenlase omma, siis pead tedda hoidma, temma kaswab kõikide kassuks. Teine sõbber rägib ühhest wallawannemast pikka jutto, mis ka wägga illus ei olle. Ta lasknud ennast kohwiga jota, weski-tam janud seläbbi kauem mahhalaskmata ja innimeste heinamaad  märjaks. Wimaks tammi mahhalaskmise  jures tulnud kallopüdes tülli ja wallawannem sanud tuttipiddi jõkke weetud, läinud pärrast ka omma kohwi andjaga ridu ja kõik se luggu on rummal ja iggaw kuulda. Wõiksime ka kohta  nimmetada, agga sedda meie sekord weel ei te, tahtsime agga wallawannematele lühhidelt mele tulletada, kui wägga neil tarwis on, ommas ammetis nõnda ellada, et kegi sähhärdust egga sellesarnast jutto neist ei wõi räkida; sest nende peale on muidogi paljo silmi wahtimas ja kõik ei olle sõbra silmad. Perno makonnast. Hirmsaid asjo peab ikka weel ettetullema! Minnewa kord ütlesime  , et kaks laste surnokehha Perno sillakohto peale todud. Et neid surnud leitud, on jubba hirmus  kül, agga teisest eksind emmast, An. L...., kirjutakse weel paljo hirmsamat. Temma meleto kurri rongaemma, kui 11. Julil omma last ilmale tonud, olla tedda ka warsi ärrahukkanud, agga sest weel mitte kül, tedda ka tükkiks lõikanud ja monned tükkid lapse kehhast peawad weel praego kaddund ollema!!! Hädda! hädda! hädda! Eest otsa tahtnud üllekätte läinud loom kõik ärrasalgada, pärrast tunnistanud.ommaks. Nüüd istub Pernus wängis. Kurri tüdruk olla isse perretüttar ja näo polest kenna, sepärrast ka koddomail kulus. se on, kennad lilled sawad ikka kõige enne noppitud. Mähhärdune- L . . . . walla sandilaps,  õlleks ta ka kes teab kui näoto, tahhaks nüüd temma illo ja perretütre nimme ennesele wahhetada? Ei kegi. Igga üks tännab lummalat,  et ta An L . . . . ei olle, kedda ehk enne mitto temma illo pärrast kaetsesid! - Hoidko lummal meie Eesti tüttarlapsi eddewuse  eest, kelle järrele kõik kurjad asjad wõiwad  tulla. Tüttarlapsel ei olle paljo kautada. Kukkub pärg peast kord passa sisse, siis on kõik kaddund. Sepärrast Palluge ja walwage, et kurjad  himmud wõimust ei wõtta. Seddasamma tehko nored mehhed ka. Mast. Kindral-kubberneri herra v. Albedinsky  on 31. Julil wõeralt maalt jälle Riga taggasi jõudnud. 252