wast õnnistada ja mitte nende patto möda katte maksa. Siis on Landolw üllestöusuud, rahwa ette astund ja üttelnud: „Tapke mind nüüd ärra, ma lähhen hea melega omma Jefusse  jure taewa," Seal on manna Hindrik ligutud süddamega Landolwi ette astunud ja üttelnud: „Sul on julge südda, sa ei pea mitte surrema — ja andjid teine teisele kat. Selle peäle tõusnud paksud mürristamisse  pilwed ja malk lõi rahwa sekka ja löi Tori altari kimmi lõhki. Parrast on Hindrik  ja ka wimaks temma pöiad ja tüttred risti usko wasto mötnud. Kus nüüd Tori ebbajummala  altar olli, senna sanud risti usso kabbel ehhitud ja wanna hal mees Hindrik on Landolwil, armoöppetusse kulutamisses abbiks olnud. Parrast jutlust sai altari ees ramatuid wälja jaggatud, muist, mis ollid alwema.hinna eest müdud, muist said waeste lastele kingitud. Tanno Zummalale, keige selle armo eest! II. Waese rikkus. (Mis Nr. 43 polele jäi.) Koddo ollid loud kül wägga kurwad. Haige naene sängis maas ja haiged lapsed rinna otsas,  keik kolm nago surmawarjud ärralöpnud. Sängi ees maas pihherdasid weel 4 last, nago  pissukesed pörsad pöhkus, pool allasti ja nalgas. Nende räppused silmad ja mustad särgi tükkid tunnistasid selgeste, et emma haige olli, kes neid muido nenda käia ei lasknud. Kui issa uksest sisse astus, wahtisid keik ta peale, ja kes terwed ollid, jooksid wasto. Ta panni leiwa laua peale ja wöttis rohhoklast taskust wälja. „Mo waene Kadri! ütles temma, wötko se sinno jn laste termist jälle kinnitada!" Naene nuttis, kui rohto olli wötnud. „Mo waesed lomakesed peawad kül pea surrema; minna ei wöi neid ommast rinnast  mitte ennam toita!" „Sö isse ommeti  nattuke, ütles mees, ja leikas tük leiba lahti. Näljane haige söi sedda marsi arra. Lapftd  said ka omma jao, ja sõrmed jäid jaggajale. „M-L. on wist so palwed kuulnud, ütles nae- ne/ se römustab mo süddant! Se olli hea, et sa muist rahha eest warsi nattuke rohto ja leiba töid. Neile, kennel többi suust sisse läinud,  on leib keigeparrem rohhi." „Mis ma leiwa ja rohho eest ollen wälja annud, kostis mees, on keik mo warrandus olnud, armas Kadri! M-L. kiwwisüddamest, kust esmalt  abbi lootsime, põlle ma middagi sanud, kui alwo sönno. Kui ta sullane mitte heldem põlleks olnud, ei olleksin ma leibage, weel wähhem rohto rvöinud tua. Ma ei tea mitte ennam, kuhho pole pean pöörma. Ei olle leiba, ei rahha, ei ka tööd, kuid selge willetsus  ja haigus maias! Ms peab meist waestest  wimaks sama! Uks ainus totusse sadde wälgub mul weel silma ees. Ma ollin Pürdiga  tänna kous, temma lubbas minno peale möttelda, andko Jummal, et se korda lähhäb. Pärt an tubli mees , sedda ma tean; agga kui ommeti tööd ei olle, mis siis jälle heaks nöuuks? Pärt on isfe waene mees ja tubba lapsi täis, mis on temmal meile anda, kui kül tahhaks?" „Kule armas Hindrek, ütles naene, sul on nüüd kül wägga raske, agga lodame siiski Zummala peale. Kui innimessed ei wöi egga tahha awwitada, siis wöib ja tahhab testima ommeti. Keik wöib jo Issand  tehha ning tal on rohke nöu." „Amen ! ütles mees ja andis naesele kät. Sinna õlled ikka mo armas naene, kes haigelt  ja terwelt parrem on, kui minna! Jah, se on tössi, lodame Jummala peale, pallume tedda, egga ta meid mahha ei jätta. Ta on meid jo ni mönnest häddast awwitanud. „Ta armo südda ikka keeb, kas tulleb, tullematta jääb." Waewalt olli Hindrek omma jutto löppetanud,  kui Pärdi perrenaene tuppa astus. Ta nimmetas omma nimme, läks siis haige sängi jure ja hakkas seal lahkeste könnelema. Kui armas olli többisel kuulda, kui teine liggimenne temma kannatamissest kahhetsemissega räkis! Ta silmad langesid wet täis, sest ta tundis ueste jälle, et Lummal alles ellab ja temma peale mötleb. Mees töi toli sängi ette se ainsa, mis neil toas olli. Pool häbbelikkult wöttis küllalinne kausi hölma alt wälja. „Seal 366