et wäljarändajad suurem osalt Järwamaalt Madise ja Jani kihelkonnast, teised jälle Harjomaalt  Kusalo kihelkonnast olid tulnud. Mino  küsimise peale, kas seal pool rahwa paksus  neile wäljarändamise tungi oli teinud, et enam mahti ei olnud elada, anti wastoseks: „Ei seda kül weel ole", aga siiski ei nimetanud  mehed põhja, mispärast nad kodunt olid lahkunud. Lahkudes soowisin minejatele Jumala  õnnistust teele, et kedagi hiljemine ettewötmist  kahetsema ei hakkaks. Mino kartus näis kiiremast tõeks minema, kui seda kedagi ette wõis arwata. Juba minewal sügisel  Mardi ja Kadrina pääwa wahel tulid minijatest mõned tagasi, aga tiiwad lonkus, ja otsekui oleksid häbenenud silmi ülestösta. Mõned olid ühe pagari maeas sees käinud ja seal kibedast kaebanud, et teiste pettus neid raske wiletsuse sisse oli saatnud. Hobosed nende wankrite ees olid kül lahjaks ja kõhedaks  läinud, aga nende silmist paistis rohkem  julgust ja elurammu, kui peremeestel, ehk nemad kül kasina toida ja raske koormaga seda pika teekonda edasi ja tagasi olid käinud. Kallid loomad, kellele Looja hädakaebamise healt ei ole annud, milal saab teie pölw ja pidu ükskord nii pikalt paranema, et rahwa tuimus ka teie peale enam armu heidab ja teie eest hoolt kannab! Aga jättame hobosed  ja astume aea teel ühe aasta edasi. 7. selle kuu pääwal õhtul pääwa weeremise aeal nägin linnast wäljaminnes poole wersta kaugusel maantee ääres järwe kalda ligidal kogemata 5 niisugust woorwankrid, kui minewal  aastal wäljarändajatel oli olnud. Uusi wäljarändajaid silma ees arwates, ruttasin teekäijate ligemale, ja waata lugu näitas teisite. Need rändajad olid kaugelt önne-maalt tagasi tulnud! Rahwas istus murul weike tulukeste ümber, kus iga tule üle keedupada kolme jala peal seisis. Ehk kül kõigist, mis mulle silma tõusis, kuninga Warao unenäu teine jagu, se on: lahja lehmade pilt awalikult  wäljapaistis, siiski oli inimestega imelik moendamine sündinud. Kibeda hädatuluke oli neid aasta pikusel puhastanud. Minewa aastane  uhke lootus ja sõnade kasinus oli aland- liku olemisele ja lahke juttule maad teinud. Kowem süda pidi haledaks minema, nende suust kõik seda häda ja waewa kuuldes, mis nemad seal olid kannatanud. Sest wöiks mõne Postimehe numri täita, kui kõik tahaks ülespanna,  sellepärast arwan mönosamaks, kohtasi nimetada, kuho need õnnetumad inimesed siit läksid: Albo walda Madise kihelkonda ja üks perekond Roosna-Halliko walda Peetri kihelkonda.  Kes pikemalt himustaks weel omalt maalt wäljarändada, need mingo esiteks tagasitulejate  käest teed ja nõu küsima. Kül need wiletsad teadwad paljo sest rääkida/ Üks mees ütles mulle, et temal 300 hõbe rubla wäljaminnes raha oli olnud, teisel jälle 600 hõbe rubla, „aga tagasi wia ei ole meil muud kui täid." Üks elatanud abielu paar, molemil hauaöilmed hallid hiuksed peas, tänas Jumalat,  et nende lapsed koeu olid jäänud, kes neile siit teeraha järel olid saatnud, misga nad wöinud tagasi tulla. Üks tütarlaps ütles: „Mul oli õnne kaupa hea teenistus Simpwerpooli  linnas, sain 3 rubla kuus palka, aga kui kuulin, et meie rahwast mõned tagasi lähwad,  seal ei jõudnud mind kedagi enam kinni pidada. Ehk ma kül mõnel pääwal suutäit leiba pikal teel ei ole saanud, siiski toetas mind rõõmus lootus omale maale tagasi saades,  ja Zumal on mind seie saadik aitannd. Kui Pihkwa piire peal jälle kallist maakeelt kuulime, seal langesime kõik pölwile maha ja andsime silmameega tänades maale suud, et Jumala arm meid oli peastnud." Mis, kuda kõik kaebasid, neile kõige raskem seal oli olnud, et ei kirikut ega palwemaea pühapääwal  ei wöinud leida. Iga nelja ja wie nädala  pärast oli kül üks kiriku õpetaja nende juures käinud, ka natoke wõöral murdel meie maakeele raamatust neile lugenud, aga ise ei mitte üht sõna meie keelt mõistnud, nenda et waewaga keeletolkija abbiga õpetajale wöinud seletada, mis neid hingesi koormanud.  Surma  wikkat oli juba minnes palju inimesi mahaniitnud,  keda igale poole tee ääre mulda pandi. Sinna jõudes oli kuri kõhutõbi liikuma  peasnud, mis lapsi ja wano tosinate kaupa hauda wiis. Rahwa arwates oli roh- 253