pari pannewad, mis läbbi nad koggoni õnnetumaks  sawad ning omma abbiello wodit omma silma weega ojutawad, künni wimaks kummagi ennam senna sisse ei tahha heita? Kuida sedda alles näddala kahhe eest taggasi olleme näinud. Rahha ja warra kossis neid; rahha ja warra laulatas neid; rahha ja warra  panni neid söddima, künni nüüd lahhutud said. Eks põlle sesuggused otse kui pörgo aukus istunud ja sedda pühha pölwe rojastanud?  Olgo räkimata! kui meie keik need pärid, mis kaubitsemisse kombel kokko läinud, kokko arwame, siis jäeks kül pissut neid järrele, kedda tössine armastus kokko siddunud; mollemil  pool on kergemeel se ainus armastus teine teise wasto. Mees ei wata mu peale, kui agga et ta naese saab ja tüttarlapsed jälle, et agga ühhe mehhe tükki kätte sawad ja et pea kaetud: mingo ello pärrast kuida lähhäb, selle peale ei mõtle kummagi. Armastus peab kui kannep, pärrast külwi kaswama! Warsi pärrast  laulatamist kaswawad meesterahwal hundi-kihwad  ja naesterahwal kulli-küned! Ma ütlen weel ükskord: süggise on kätte jõudnud ja sega tallorahwa abbiellusse heitmisse  aeg; heitke abbiellusse kassinusses ja puhtusses, agga mitte lihha himmus, sest sesuggune  abbiellu ei olle mitte Jummala melepärrast.  Kassinus ja puhtus olgo need kulla tükkid,  mis need nored innimessed kasa wiwad, kes teine teisele lähhäwad; kassinus ja puhtus  olgo need kallid perlid nende kaelas; kassinus  ja puhtus olgo se kroon nende pea peal, kui altari ette astuwad Jummalale wandes töutama, ausas abbiellus ellada; kassinus ja puhtus olgo need pruut kindad, kus nende laulatamisse sõrmus peal läigib! Oh nored wennad ja õed! kui teie abbiellusse heidate, ärge ruttage sellega, waid wadake ette ja õppige  enne ühte teist öiete tundma, et teie pärrast  keige ello aea woiksite sedda kroni, mis laulatamisses teie pähhä pandi, ausal kombel kanda, siis on teie ello löbbus ja kõnnite, kui Jummalast õnnistud, sest ellust läbbi; ja kui hallid juuksed teie peas, kui höbbe kroon hiilgab,  teie armastusses teine teisega sedda manna  ello koormat woite kanda! Ommalt maalt. Peenust. Meie linnas on kolm päwa järge möda, se on: 11. 12. ja 13. selle ku päwal rasked önnetussed juhtunud,  mis iggaühhe ihho wärrisema panneb, kes selle peale mõtleb; kui ussinaste moib innimenne omma termist ehk ello kautada! Se olli otse pühhapääw hommiko warra, na umbes kello kolme nelja aeal, kui üks Sauga mees, kellel naene ja mus last tagga, ja kes Schmidti aida peal klapperdamas olli, üllewelt  kolmandama korra pealt mahha, köwwa kimmi ulitsa peale kukkunud. Ta maene mees! reie-luud purrud, löua-luud purrud, hambad suust ärra; üsna nuttu määrt, kuida ta wälja näab! Sai maene mees kohhe piddalisse widud,  kus ta kül meel ellab, agga parrako: mis ello se kül on?! Teine õnnetus olli pühhapääw ösi wasto esmaspäwa saddama ehhitusse laewa peal. Mehhed ollid öhto ahjo kütnud, ning warra kinni pannud, et wingo kajütis olnud. Teised läinud wälja, agga üks 22 aastane Kihno mees kostnud: põlle wigga, heitnud maggama; agga põlle teisel hommikul  ennam üllestõusnud: olnud surnud! Se maene mees läks siit mailmast, et mitte korda omma Issanda pole sanud ohkada!  Kolmas  õnnetus olli teisipääw hommiko pimmedas  ja jälle Schmidti aida peal. Üks naene widdanud tutrid alt üllesse wiendama korra peale ja sedda ei mõista minna, mis assi tedda aeanud lugi peale, sest senna põlle tal suggugi asja olnud kukkunud lugist wälja kõwwa kimmi ulitsa peale purruks; pari tunni pärrast olli surnud! Oh teie willetsad,  kes sesugguse õnnetusse sisse ollete sattunud!  teie ommaksed jäwad nutma ja leinama ja millal lähhäb neil se önneto surm melest ärra? Millal samad nende silmad kuiwaks jäma?  Oh õnnetust! oh õnnetust! Naesel jääb üks manna jultund jodik mees ja kaks wäetimat  lapsokest järrele. Mees römustab kül, et naesest lahti sanud, sest nüüd põlle temmal ennam, kes tedda wahhel ta jomisse pärrast augutab; agga waestel lastel põlle ei issa egga emma! Oh, et meie Eestirahwas ennam 339