külla wannad ja nsred mshhed riddasse astuda,  omma soldatid püssid täis panna ja neid keik ilma armota mahha lasta. Siis risuwad  soldatid külla puhtaks ja pannewad iggast  küljest pöllema. Kas saite arro! ?" Rittmeister kummardas peaga ja poris ümber  ning kindral hüdis weel jarrele: „Agga rutto, rutto!" Rittmeistri südda pöörles rindus selle hirmsa kässo ülle ja temma hing ei teadnud, mikspärrast  sedda piddi teggema? Ees toas sai ta adjutanrilt kuulda, mis küllale süüks aeti. Rahhulisses ja maitses küllas ei möttelnud kegi mitte unnes selle peale, mis kurjal kombel  neile süüks tõsteti, et ni hirmsast piddid nuhheldud sama. Seal tulli rittmeister (Goweau, ütle: Gowoo  olli ta nimmi) omma kahhe kompaniga äkkiste küllasse, panni wahhid ümber külla ja laks siis hea troppi söameestega küllawannema jure. Jällestussega kulis se aus taÜomees sedda tvallesüdi ning wärristussega sedda hirmust nuhtlust, mis nende peale olli pandud. Ta hüdis taewast ja maad tunnistusseks, et keigest  süüst poolt sanna tööst ei olle; agga rittmeister  mkkutas öllasid ja ütles, et temma piddada omma üllema kasko täitma. Seal lendas hirmus sannum läbbi külla ja nüüd tõusis rakimatta nutminne ja kissendaminne  iggas maias. Mönned meesterahwas tahtsid pöggeneda, said agga warsi Prantsusse  wahtidest kinni wöetud ja taggast todud. Ei aitnud middagi, keik mehhed andsid omma hinge Jummala holeks ja seisid kahwatand ja warrisedes rittmeistri ees ja söamehhed ladisid püssa. Surma-shwride ümber koggosid naesed,  lapsed, tüdrukud, ja keik kissendasid, et üks kiwwi õlleks piddand pehmeks minnema. Jgga hinge tömbamissega tulli se silmapilk lähhemale, mil sedda hirmust sanna: „Andke tuld!" piddi kuuldama. Ja ommeti ollid keik üsna ilma süta. Just sel silmapilgul, mil jubba püssid õnnetuma  meeste pole piddid pöörma, tõttas üks kandidat, nimmega Grossmann, öppetaja  maiast wälja, rittmeistri ette. Õnneks mõistis ta selgeste Prantsusse keelt. Ta rätis  kuida üks usklik mees nisuggusel silma pilgul wöib räkida, ja selletas ärra, kui ilmast  ta need waesed innimessed peaksid surrema, ja et selle wagga werre wallamisse läbbi Prantsustel  au egga önne ei wöiks tulla. Jummal ligutas rittmeistri süddant. „Agga ütles temma minna ei wöi kindrali käsko ümber pöörda, püssid on laetud,  lastud peab sama." Agga ta naeratas seal jureö, ja se polnud mitte werrejännulise tiigre naer, maid lahke, halleda naoga. Selle peale astus ta omma söameeste ette ja selletas neile keik ärra ja Jummal poris ka söameeste meled õigusse pole, et kegi ei nurrisenud.  Nüüd astus rittmeister jälle omma endise platsi peale ja kommanderis: „Püssi otsad kaktuste pole! Andke tuld!" Ni kui püssi paugud käisid, karjatusid naesed  ja lapsed, nago õlleks neile kewa wet kaela wiskatud; agga kulid praggisesid kattuste peale ja nende issad, abbikasad, wennad ja peigmehhed  ollid terwed ja mitte juukse karma körwend. Seal läks nüüd korraga kurbdus römuks ja tänno töusis taewa pole. Prantsussed pööwad ümber ja tewad minnikut.  Rittmeister ütleb middagi Grossmanni körwa sisse ja se hüab: „Küllamehhed, töttage,  kandke wet malmis, tullekahjo tulleb!" Nüüd lähwad Prantsussed ja pistwad siin ühte ja seal teist risso-unnikut pöllema ja lähwad omma teed. Sahhavdused tullekahjud said peage kustutud  ja küllarahwa önnistamissed kaisid rittmeistri  järvele. Ka tännasid nemmad süddame ja suga Grossmanni, kes agga keik tänno ennese  pealt arva pöris ja ütles: Mitte mulle, mitte mulle! Au kitus olgo Jummalale!" ja nüüd tõttasid keik kirriko lummalat tännama. *) Uks assi olli küllarahwale weel kurbdusseks:  et kegi wahwa rittmeistri nimmi ei teadnud.  Omma! aial tulli se ka wälja. Aaasta! *) Sesinnane Grossmann on parrast kaua Leipsigi linnas öpp. ammetis olnud za on „Gustaw-Adolwi-seltsi"  allustaja, mis Saksamaal seddasamma  tähhendab, mis meie maal „Lritterusse koggodusse abbi-laegas. 150