Ilma tundmatta abbiello on, kui märimatta rattas ja ilma tahtmatta pari heitminne üks wäljaspiddine kässo täitminne ning maea ja warrandusse parrast naese wötminne on, otse kui ehhitaks nad jeä peale omma maea, sest seal põlle ennam pörmandad tehha, se on jubba  enne malmis ning hea te jure soita, agga mis saab wimaks, kui wihma tulleb ja päike paistma hakkab, siis kaub keik, ja maea waub mee alla, et keddagit ennam nähha põlle; siis astub kurwastus römo assemele ja kahhetseminne  se willi, sest kütmist! Waat armas  Postimees, sedda on üks issa ja emma omma tütrega ja üks noor mees omma prudiga  sanud, kelle sündinud luggu ma sulle, manna söbber, tahhan juttustada. Sinna egga minna ei lähhä kül ennam naest wotma, ommetige woib se noremattele oppetusseks olla. Siin meie A. maldas A. tallus said möda läinud suwwel pulmad petud; pulmad on ikka pulmad, neist põlle mul middagi räkida, maid sest, mis pärrast pulmi tulnud, tahhan sulle üht salla jutto na enneste wahhel könneleda.  Kuida ütlesin: said pulmad petud, agga kule kuida läks marsi peale pulmi? Ni pea kui noor paar laulatud sai ja koeo sõitis,  hakkasid teiste sutzd kobrutama ja keik suggo jutto, kellel ei otsa egga arro polnud, aeti suust wälja ja se pea assi olli: et se kurri mees meie wallast ärra sanud. Se jut wennis  ka manna äia tädi körwo ja se mõtles: oh oh! mis nüüd saab ja nenda olli ka. Kui näddalat nelli ollid möda läinud, olli pahhandus  lahti, noormees ei armaötand omma laulatud naest, maid läks temma jurest ärra muiale maggama; wihha ja kaddedus ollid iggapäine  roog nende abbiello laua peal. Nenda läks assi ikka eddasi ja mis pääw eddasi, olli kurjus surem; manna äia tädil ei jänud muud kui piddi koggokonna kohhut appi palluma. Agga mis läbbi olli pahhandus tulnud? et manna äi lubbanud maea temmale ja et ta sedda kohhe põlle sanud, sepärrast tõusnud wäimehhe harjaksed püsti sest ta olla jo sedda maea, agga mitte maea tüttart kossinud; tedda olla ta muido peale kauba sanud; ja äi lootnud jälle, et wäimees hea, mõistlik ja rikkas piddand ollema, agga et need headussed tal keik pududa, ja waene kui kirriko rot olla ning kurn kui mönni ahhetas  koer; sepärrast wötta ta ka omma sönna taggasi. Küssib nüüd mönni: mis aeas neid siis sedda teggema, et teine teisele laksid? sellele  kostan: rahha ja warra! mitte muud middagi;  armastussest nende wahhel, ei polnud juttugi, egga ei ollewad ka praegogi. Eks tulle meil siin mele, mis pühha kirri ütleb: .Mis kasso on sest, kui keik mailma ennestele kassuks saaksime, agga omma hingele kahjo teeksime?" Mis kasso on sest, kui ilmlikko warra parrast omma süddame rahho kautame?! Eks olle süddame rahho parrem, kui otsata warra! Eks olle jälle üks paar õnnetumaid hingesi rohkem ma peal? Nore mehhel on kops ni ülle maksa tõusnud, sest ta katsub omma naese wannemid maeast wälja kangutada.  Oh sa kallis aeg! mis põlli on ka norel  naesel? peab hommikust õhtuni silmi kuiwatama  ja õhtust hommikuni kui karru ohhakate  peal und otama. Siin tulleb mul wäggise  se kallis laul mele: ..Kes Jummalat ni lasseb tehha, kui temma tunneb üllewelt" ja teiseks: „Kes tahhab tõest armastada, teist körwast  se ei salligi;" armastad sa pruti, siis ärra armasta rahha ja warra. Noh, armad wannemad, kellel naese wötja arrulissed poead ehk mehhele minnejad tütred on: tehke ommad silmad lahti ja wadake omma  Astega ette; ärge ruttake nende naese wötmisse  ja mehhele pannemissega; andke aega, wadake ette, õppige, isseärranis teie nored, ühteteist oiete tundma, kui tahhate, et teie tullewane ello tõeste üks abbiello peab ollema;  ärge müge kummagi omma priust ehk weel pealegi omma.... olgo peale!!.. Mõnned on selle polest kül holimatad ja sawad  pärrast silma-weega kahhetsema, mis nad teinud, agga siis on hilja! - astutud sam ei woi ennam taggasi woetud sada. Paljo tüttarlapsi ei wata mu peale, waid agga selle peale, et tanno alla sawad, mis pärrast järvele  tulleb, selle peale ei mõtle nemmad, agga ennamiste on se, mis järrele tulleb, kibbe ja wallus. 404