no alla saaks, olgo ello parrast kuida ta on! Oh sa armas aeg! Kas se peaks ka kellegi abbiellusse heitmisse pruuk ollema? Sedda wisi parimad ell aja lomad ka! Löppetusses sowin ma igga nore wenna ja öele kes abbiellusse tahtmad heita, üht tossist ja kindlat armastust, sest armastus on üks sidde, mis ial ei räppasta. Armastus, ütleb  pühha kirri, kestab iggaweste! Ommalt maalt. Pernust. Olleme omma sesüggisise  lada arm piddanud, kus iggaüks ostis, mis talweks tarwis arwas ollewad. Müad kaebasid: ellajad liig oddawad, ei maksa koggoni  kaswatamist! ostjad kissendasid: ellajad liig kallid, kes jõuab nende jure jada? Noh, minne wotta kinni, kellel õigus! Müal on hind ikka oddckw ja ostjal kallis, on jubba wanna tuttaw assi; sellepärrast kingitakse ostmisse  jures ni paljo. Et kül pühhapäine lummi ja külm teed sandiks teggi, segi parrast olli rahwast arrutumast kokko langenud, ja iggaühhe! omma ellaja mullikas aisa körwas, ehk sea põrsas, lamba tal woi anne poeg wankre peal; iggaüks teggi omma wisi healt. Ühhel Äudro mehhel olli õnnetus, tulli pissukese  silla otsast hobbusega ülles, silla ots olli külmaga libbe ja hobbusel nürridad rauad al, kukkus aiste wahhele mahha ja kohhe kui kärbes  walmis. - Küllad seal olli weel middagi  nähha, mis kõnnelemisse wäärt, agga kes tohhib sest suud lahti tehha?! Sulle, armas  söbber ütlen kõrwa sisse, agga ärra rägi sest teistele, muido on Postimehhel jälle waesed  päwad: joobnud innimessi olli seal, otse kui porris pöörlenud siggo nähha. Kõrtsimeestel  olli teggemist, et ei sanud aega kord ninna harrida; üks kissendas siit, teine sealt: anna wina, anna õllut. Noh, ta piddi keikide  sullane ja pealegi ussin ollema. sPahha Päwa kaks pärrast meie linna lata kaebas üks Kihno mees jõe silla peal, kelle käest mäddaröigast ostsime, omma hädda. Ta olla Kihnust tulles kaua merre peal olnud sest tuul olnud rinno wasto. Kui Perno silla are jõudnud, olla tal kibbe külm käes olnud, jooksnud senna lahhema  körtso, wötnud ihho soendusseks su-täit kaks mina ning heitnud pengi peale pikkali, kuhhu ta maggama uinunud. Teine hea mees leikanud temmal ue willasest ridest püksi reiele, otse tasko kohta augo sisse, wötnud rahha ja tasko noa tassust ärra ja läinud omma teed. Mees kahhetseb ennam pükste kui rahha ja noa parrast; rahha põlle paljo olnud. Ussu sa weel kõrtsi penki! Pernomaalt. Kui meie ei walwa, on önnetussed meil kanno tagga, mingo meie kuhho tahhes. Olgo meie koddo ehk wäljas, peawad meil silmad lahti ollema, kui mitte lausa õnnetusse suhhu ei tahha jooksta. Mönne päwa eest könneles Üks sõbber meile omma suga kolmest önnetussest,  mis Torri kihhelkondas ja Torri waldas lühhikese aea sees sündinud. Ta ei woinud meile kül keik selgeste könneleda, kuida igga õnnetus olnud, sest et ta nattuke emal ellab; sepärrast kõnneleme neist agga ni paljo kui teame. Esmalt on üks aasta kahhe woi kolmene  laps ühte wee-lompi ärrauppunud, mis wannemad sure kurwastusse al mulda kannud. Kuida ta senna läinud, ei tea kegi. Teine õnnetus on paljo raskem ja halledam. Walla perremees, kes ka ühtlasse kohtomees, naesemees ja laste issa: olla omma poeaga läinud põllalt wilja sisse toma. Koormat tehhes olla issa koorma otsas olnud ja poeg andnud alt kätte; kui koorm malmis sanud, tahtnud ta sedda selg-puga kinni panna. Agga õnnetumaks libbisend köis eest selg-pu otsast ärra ja mees kukkunud koorma otsast kaela peale mahha, kaela lu poleks ja pari päwa pärrast olla ta hirmsa wallo al hinge heitnud.  Naene ja lapsed jänud nntma; kes kuiwatab nüüd nende pissaraid? Kolmas õnnetus on keigist keige halledam: üks 14. aastane pois lasknud ühhe 8 aastase tüttarlapse  püssiga mahha! Siin pean ütlema: wannemattel surem sü, et püssi, meel pealegi mis laetud, ühhe sesugguse kohha peale pan- 321