matame, kuida wallaskalla püüdjad seal ello kartusses tööd tewad. Sedda loma püda, põlle nenda, nago meie kallamehhed siin randas rajmi püüdwad. Wörgud ja nodad põlle temma ees middagi; neid ei prügi wallaskalla püüdjad. Sestnnane ellajas on keigest mailma  lomadest keige surem. Wannal aeal olli temma parras pikkus kolmkümmend künni kolmkümmendwiis sülda. Meie päiwil tedda ennam ni sure ei leita, sest et tedda wägga kangeste pütakse, ei anta temmale aega, omma täit kasso katte sada. Et temma kül kalla, siiski ta ommetige mitmel wisil omma lodusse polest, kallast lahhutud. Temma on soea werrega  immetaw merre loom; toob ellamaid poegi ilmale ja ikka kaks korraga: sellepärrast temmal ka Jummalast kaks nissa lodud, miska poegi immetab. Kesk pea-lae peal on temmal auk, kust wet, kui keige kõrgemat weesammast, kange kohhisemissega üllespurskab: sest sedda wisi hingab temma. Silmad ei olle tal suremad, kui kanna munnad; su ni märato suur, et kahheksa meest kauni padiga sisse mahhuwad,  ommetige kõrri ni kitsas, et agga parras  mehhe russikas läbbi lähhäb. Temma külje-luud on ni jammedad, pikkad ja paksud, kui keige surema la ema küljekondid, ehk kared. Se mis meie wallaskalla luuks nimmetame ja mis saksa naesterahwas podidest ostawad, põlle mitte temma lu, maid temma iggemete narma raud; temma keel on ni suur, et kaks woi kolm pati täidab, mis sedda keige parremat  raswa annab. Temma ellab keige külmema  merredes, agga keigest keige rohkem Kröonlandi randas. Olleme nüüd kord Kröonlandi rannas wallaskalla  püüdmas, agga enne kui tedda püüdma  hakkame, astume kord senna mäele, sedda maad ja rahwast wataxna, et ka nendega woiksime  tutwaks sada, parrast püame wallaskalla.  Kröönlandi ma on põhja pool Amerika jaus, wasto päwa töuso. Üht sesuggust külma,  kui seal on, põlle muial kussagi. Ma ei kanna muud, kui pödrasammalt ja kressi. Metsa seal ei kaswa; sest need maksa pikkused  kasse, manna ja kuse wössukessed, mis paiguti siin ja seal kaswawad, ei maksa nimmetamistki.  Ommetige on ka seal rahwast ellamas! Kust wottawad nemmad toito ja kust soendust? Keik Jummala käest. Temma arm ja tarkus on sedda nenda seadnud, et puud, mis kewwadine suur wessi sojema made sees juurdega maast ülles kissub ja ärrawiib, et merri neid senna tühja randa aeab. On siis seal maal keiksuggu pölletusse ja ehhitusse puid möda ranna äärt küllalt leida, nenda et sealase rahwal selle polest ialgi pudust põlle. Kui sedda öiste järrel arwame, eks peaks siis iggaüks pühha Paulussega ütlema: ..Oh sedda Zummala tarkusse, tundmisse  ja rikkusse süggawust!" Ztgga mis söwad innimessed seal? Mis muud, kui kalla, ülge ja walMkalla lihha; se neil iggapäwaseks maiusse roaks, et otse nisamma omma sõrmi ülge raswast, nago meie Eestirahwas  sea raswast, puhtaks lakkuwad: muud toito nemmad ei tunne; sellega on nemmad jubba lapsest sadik harjunud ning ärraõppinud,  mikspärrast omma maad ka keige parremaks  maaks mailma peal kidawad. On neil kallid päwad ehk wöeras-piddud, siis ka ennestele ja omma wöerastele kallist jomaaega ette pannewad. Agga mis se peaks ollema? Ei muud middagi, kui sullatud ülge-, kalla- ehk wallaskalla rasw. Selle peale on nemmad ütlemata maiad ja piddawad sedda kallimaks, kui meie paikus wina ja öllut petakse.  Sesinnane rahwas on üks tassane, tark ja terrane rahwas, sest et pea loidusse murre neid sunnib mõtlema ja arwama, kuida sedda, mis üllespiddaminne tarwitab, merrest wöiksid  kätte sada. Zummala tundmist ja Jesusse armo öppetust said nemmad esmalt ühhe Danima  kirriko öppetaja, nimmega Hans Egede. käest, kes Dani kunninga loaga aastal 1721 omma abbikasaga senna läks ja ütlemata sure waewaga, kui ustaw Issanda sullane, önsaks teggewat sönna pimmeda rahwale hakkas kulutama.  Jummal olli temmaga, ning andis selle hea seemnele, mis ta külmas, siggidust. Pärrast, se olli aastal 1733, Mkitasid wendade  seltsid mõnned mehhed senna, kes Hans 346