Tahhad mõistlik olla, siis ärra nõua tühja tagga. (E ll o õppetussekS.) MÜeie mwates wõiksid mitto innimest, kui tahhalsid  tahhele panna, allamal seislva kõnnest head elloõppetust sada; sest meie olleme kõik ennam ehk wähhem nisuggused lapsekanm püüdjad, se on asjade nõudjad, kellest meil kasso assemel kasjo tulleb, ja kui se parrast nõnda tulnud, siis panneme immeks, et se nõnda tulnud, mis jo ommeti meie onuua teo järrele teisiti ei wõinud tulla. Kes tühja otsib, se tühja leiab; kes tarwitamatta  asja ostab, peab Parrast tarwilist asja müma; kes tuult külmab, peab tormi lõikama  senna ei mõi kegi Parrata. Agga kuulge, kuida küllasõbber sest kirjutab. „Ükskord lapsepolmes kinkis onno mulle rahha. Nõmus nisugguse rikkusse ütle, jooksin ma podi, kus laste mängoasjo mudi ja ostsin sealt endale ühhe eest ma kõik omma  rahha ärraandsin. Õnnelik omma ostmisse ülle, tullin koddo ja hakkasin omma uut millel puhhuma nõnda, et kellegi! ma eas ennam rahho ei saand. Kui teised lapsed teada said, kui Paljo ma omma mille eest ollin inaksnud, ütlesid nad, et mo mille mitte polegi selle hinna wäriline  ei olle, mis ma annnd. Ma jäin mõttesse ja hakkasin isseenneses järrele arwama, kui paljo head ja tarmilikkuid asjo ma selle rahha eest õlleks wõinud sada; kui teised mo rummalusse ülle mind meel naersid ja pilkasid, hakkasin ma nutma, ja se mille teggi mulle rõmo assemele murret ja kmbdust. „Agga ennäh! Sest knrbduösest tulli head walja. Iggakord, kui ma middagi ilmtarmitamad  asja tahtsin osta, tulli mulle se õnneto mille kaup mele, ja ma ütlesin isseennesele: „Rrra osta kallist willet!" ja jätsin tühja himmo mahha. „Ma kasmasin mehheks, hakkasin ilma ja iunimessi tundma ja piddin saggedaste uäggema, kuida nad kallid willesid ostsid. „Ma tundsin wannemid, kel merand tossina ossa peio lustilisi neiusid koddo ollid. Eit õlleks neid hea melega tanno alla sobbitanud; agga kahjo, ei oluud sedda õnne. Arm asid et peiud neid ei näind. Sellepärrast siis, kedda kätte said, sedda pulma palluti. Sealt siis ka tulli, et piddud ei lõppend piddust ja nored issandad pigadega pillakari piddasid, nenda et: „OH sedda lusti ja rõmo Oh sedda piddo ja Põlwe!" saggedaste kuulda olli. Agga mis sest keigest sai? Muud middagit, kuid tühhi wille, ja se olli weel õnneks, kui naljast tõdde , ja Loest Tonni ei saand (mis ka saggedaste juhtub), mis siis? „Kui ma näen, kuidas üks luggupiddamatta sellest, kas teistele kasso ehk kahjo tulleb, kas isse seal jures auustud ehk põllastud saab —- onuna topsi märga maggust kidab ja hullupeade hooplemist auustab - kuid agga koppikad kukrus  kõllisewad ja rublad kastis roostetawad, -- mõtlen ma: „OH sa ommast melest tark mees! kuis kallist hinda maksad sa tühja wille eest!" ~Kui ma üht jomameest tähhele pannen, kes kõrtsi kõrwas passa sees pöörleb, ehk poolrõlwiküle  ühhe jalla pealt teise peale tuikleb ja röggase suga weel ammub: „Tänna täis kui sittikas, Homme joon ma jälle!" ilma mõtlematta selle peale, et: „Naene lapsed nälgawad, Rahwas mind kõik Polgawad, Jummal ka weel wihhane." siis mõtlen ma: Ca waene mees, ei sa selle kalli hinna eest mitte üht willetki! „Paljo rändasid walja õnne otsima! Kui sedda näggin wänasin ma pead ja ütlesin: „Teie mehhekesed  ei na sedda otsa mitte; agga siis saab hilja ollema, kui teie teada säte, mis teie wille maksab!" Küida nende luggu Parrast läks, teab igga mees! wille maksab hirmus hinda! Kui paljo uhkusse-, kaddedusse-, nõia- ja solapuhhajate-wille maksab, kust ma sedda kõik wõin teada? Nõnda paljo agga kttl tean, et nad oddawad ei õlle. „Lõppetusseks ütlen agga : Paljo hädda on mailmas jubba sellepärrast, et innimessed ei tunne , mis asjad wäcirt on ja ostawad ilmasjata  kallid willesid. Süddamest sowin ma, et wähhem, ehk mitte suggugi „willesid" ei saaks ostetud, olgo nad kallid, ehk oddawad!"  170