wama, ja hea mmMesse hinge lahkumist otama.  Haige rinnad kaisid kõrgest ja wöitleminne  suHmaga olli wägga raske. Kesk õ aeal läW wanna emmake wodi peatse otsa ja AtW Mssaillukeste: oh! sa armas taewa Issake  ! kui wägga raske on Me kalli innimesfe lahkuminne siit ilmast; ja kui ta need sönnad  sai üttelnud, näggin tedda kassi sirrutawad,  et pea - patja pea alt ärratömmata ja pea allust maddalamaks tehha. Sedda nähhes  kargasin maast ülles ja kelasin tedda sedda teggemast. Na kella kahhe ja kolme wahhel, ei tömband  haige mitte ennam ni raskeste hinge, waid jäi aeg aealt waiksemaks, künni roimaks hopis wait jäi: meie mõtlesime, et Jummal temma hinge olli ärrapärrinud. Agga ei kuigi kaua pärrast sedda, hakkas ta noorskama ja maggusaste maggama. Hommiko na kello 6 aeal ärkas haige ülles, hakkas kangeste köhhima  ja aeas wägga paljo rögga wälja. Kui rinnad lahti sanud, terretas ta ommaksid, kes temma wodi ümber seisid, issa armastussega, nago se, kes surmast jälle ellusse tõusnud ja keiges maeas olli suur rõõm. Mulle andis ta söbralikkult kät ja ütles: Ma tännan Jummalat, et teie tänna ösi siin ollite; temma on teid, kui omma ingelt läkkitanud  mind kaitsma; kui teie siin põlleks olnud,  siis õlleks mind selsammal tunnil, mil mo ommaksid tänna hommiko terretasin, surno laua peale tõstetud. Kui eile öhto keletumaks jäin, olli mul ommetige meel ja mõistus selge: ma kuulsin keik, mis mo ümber tehti ja rägiti,  agga ma ei sanud sönna suust wälja hüda, sest rögga olli kurko kinnimatnud, et häddaga, otse kui penikese öllekörre läbbi weel pissut hinge sain tõmmata. Olli siis allati se mo mõtte ja süddamelik palwe: oh! et jättaksid  mo pea-patja ligutamata, sest, kui pea asset ehk wähhegi õlleks ligutud, mo hingamisse  ots peal olnud, ja rögga, mis kurkus kinni olli, õlleks mind ärralämmatanud. Kuulsin keik, kuulsin ka sedda, kui se wannake mo pea otsas rakis, nenda kui ka sedda, et teie kelasite mo pea-asset ligutamast; kui sedda kuulsin, jäi mo südda rahhule, sest et teie tarkust miMy walwaja teadsin ollewad, ning et südda murreta olli, umufln kohhe maggama,  et Jummala armo abbigs sedda kannast päwa piddin näggema. Sedda sinnast juhtumist, mis omma silmaga ollen näinud, woin sedda julgeminne omma armsa wendade ja öddedele öppetusseks kirjutada  , et sellega näidata, mis sest piddada, kui innimessed sedda, kes surmaga wöitlemas  on, pikka õlge peale pannewad, ehk peapatja  alt ärratömbawad. Jummala nõud ei olle mitte innimesse nõud: selle sönnaga ütleme sedda: et iggakord kül haige seläbbi ellama ei jäe, kui tedda ligutamata  ta assemele jättame, waid kelle tund on tulnud, lähhäb eddasi; olleme agga tahtnud näidata, et selkombel pea teist woime tappa. Ehk kui haige kül saggedaste surmaga on woitlemas,  nödder innimenne sedda mitte ei woi teada, kuida Jummal tehha wöttab, ehk kellele  Jummal wöimuft annab, kas ellule woi surmale, ja otse sepärrast ei pea teadmatul innimessel sedda julgust ollema, Jummal ette jõuda. Et se nenda tõeste tossi on, et innimessed wanna-pärritud ebbausko armsaks piddawad ja rummalas ikka parrema nõu wasto seisab/ selle parrast tahhan üht wanna kubbermango käsko mis 11. Julil 1799 sellep olest wäljaanwd,  sia jure lissada ja seal kinnitakse nenda: 1) „Ei pea haiget innimest, ehk sesuggust, kedda arwatakse surremisse peal ollewad, nenda  kuida teadmata rahwal tännini se wiis olnud, mitte sängist wälja tõstma, et tedda särgi wäel pikka õlge peale panna, mis mitto kord külmad, ehk weel pealegi märjad on: waid innimest peab ligutamata sängi jätma, sennist, künni temma kehha külmaks tömband, ning ei ennam sedda wähhematki ello märki temmast põlle nähha." A) „Ei pea ka mitte warreminne temma pea asset ligutama, ehk ridid ehk patju temma pea alt ärrawöetama: ei temma suud ja silmi wäggise kinni waotama, egga temma pead pessema, kui teada, et ta tõeste surnud on." Sellega löppetame omma könnet ja lobame,  et meie wennad ja õed ses asjas 306