kustutas tulle ja uinus maggama. Agga ni pea kui silmad ollid kinni läinud, on ta unnes  mitmesuggused kujud ennese ees näinud; korraga kuulnud ta wäljas köbbinat ja üks heäl olla tedda nimme parrast kutsunud, ta tõusnud istukülle ja kuulnud ees toas käimist: korraga läinud uks lahti ja üks kahwatand noor naesterahwas walges rides astunud sisse;  walgus paistnud ta ümber ja pruut-krants olnud tal ehteks peas ning astunud liggimale. Sedda nähhes olla ta wägga ärrakohkunud ja wärrisema hakkanud. Se walge kuju ta ees näidanud ühhe sõrmega rosi peale ja teisega  temmale, et ta peab ta järrele tullema ning öölnud seal jures: ..Sa õlled sedda mo keige kallimat, mis mo peigmees mulle kinkinud,  ärratonud, nüüd pead sa warsi minnuga liggi tullema ja omma käega sedda jälle senna pannema, kust sa sedda õlled wötnud. Et se temmal kül wasto tahtmist, olla ta ommetige  piddand minnema ja sedda rosi senna wima,  kust ta sedda olli wötnud. Kui kirriko aea peale sanud, lodud wärrawad takka kinni, otse kui õlleks kange tuul neid kinni lönud. Seal winud ta tedda haua jure ja näidanud: siin selle kohha peal on ta seisnud, senna pead sa tedda pannema, ning issi läinud ta hauda. Seal pöörnud weel ükskord omma kahwatand näo ta pole ja ni pea kui lil omma kohha peal olnud, olla ta temmast kinni hakkanud ja tedda hauda tömbanud. Nüüd olla ta hirmus  kohkunud, keik ta kehha wärrisenud, hing tikkunud kinni jäma ja seal omma sure hinge ahhastusse sees olla ta karjatanud ning selle peale üllesärkanud, higgine ja märg agga olnud römus, et se üks unnenäggo olnud. Keik ta ihho wärrisenud weel ja süddame peal olnud raske ahhastusse kiwwi. Ta essimenne wataminne olnud, kas rosi-lil weel alles, agga  sedda põlle ennam olnud, kaddund kui tinna  tuhka. Agga kuida se tulnud, et se rosilil  ennam seal polnud? Zah, kes jõuab sedda immet selletada?!" Zgga innimesse süddames on ka üks surno  aed, kus leinaküünlad armsa maggawa ommakste  ümber pöllewad ning meie kõnnime omma põhjatuma hädda sees ülle nende hau- dade. Kesk ö-aeal, kui unni pealt läinud ja mõtted ärkawad, käime omma süddame surno  aea peal, mis on täis murret ja kurwastust.  Meie teme möda läinud tundidest krantsisid  ja noppime rosi-lillesi sest aeast, mis selja tagga ja kastame neid omma pissaratega. Sepärrast  peab igga innimenne armastusega nende peale mõtlema, kes maggama läinud, olgo nad söbrad ehk waenlased, egga ial kohhut mõistma, nende mallestus peab meil armas ollema; sepärrast  ütlen: ..auusta nende ommandust, kes muldas maggawad, sest nende mällestus  on pühha!" Ärra olle selle mehhe sarnane, kellest tänna olleme könnelenud, waid jätta rahhule mis põlle so omma! Ommalt maalt. Pernomaalt. sOnneto Kui pea woib innimenne omma ello kautada. Lähhäb  terwe ja priske kotto wälja, agga surnult  kannetakse koeo taggasi. Saarde kihhelkonnas,  Woltweti waldas läinud mees metsa, neist wimasest tormist mahha murtud pudest puid raiuma. Kui jubba üht olli ärraraiunud  ja teise kallal töös olli, kelle laddu otse essimese jurikate peal olli; kui sedda latwa raiunud, langenud essimesse pu känd keige jurikatega taggasi omma asseme peale ja mees jänud senna alla nenda et jallad agga pissut wälja paistnud; kegi põlle teadnud kuhhu ta jänud. Jubba näddala päwad olla ta kaddunud  olnud, siis leitud sealt jurika alt. Jätnud  naese ja lapsed järrele, kedda nüüd Jummal  römustago ja nende silma wet kuiwatago! Armas Postimees! Mul õlleks selle sõbra kirja peale, mis 25. ja 26. numris, parrandud Eesti kirjutusse wisist rägib,  paljo wastamist ja mõnda näidata, et se weel ammugi tössi põlle, mis ta seal tõeks peab; agga, et se tühhi sulle-södda sinno söbrade mele parrast ei sa ollema, sepärrast arwan omma waewa ilma asjata ollewad, agga  mis ni wägga mo süddant waewab, tahhan  lühhidelt tehha ning lodan et se nattuke so taskut lõhki ei kärrista, egga söbrade abbemest  karwa ei sa wälja tõmbama. 233