Onnisteggia kelab isse üht kergemelelist ehk enneaegist wannet, kui temma ütleb: „teie könne  olgo jah, jah ning ei mitte, ei mitte, mis üllesedda se on sest tiggedast," se woib teie hingedele kahjo tehha. Se on üks wägga  suur ja tähhelepannemisse wäärt assi, kelle süggawust kellegi sulg ei jõua ärra selletada; meie ei anna mitte ükspäinis omma au, head nimme, warra ja rikkust, waid ka ühtlasse omma iggawest Äo, selle tunnistusse pandiks. Ugga hädda sellele, kes üht walletunnistust teinud! kui ta ka tõeste jõuaks omma allalisse süddame tunnistusse ja hirmo al tedda siin mailmas tössiseks piddada. Meie peame omma wandega, kui sedda meie käest nõutakse essiteks: mödaläinud asjade ülle tunnistust andma, kus jures üks õige ristiinnimenne ülle keige selgeste ja holega peab järvele mõtlema; ta peab isseärranis suurt wahhet, ühhe muido woimaliko, ehk tössise tõe wahhel teggema; temma ei tohhi mitte unnustada, et ka silmad ja körwad tedda kergeste  woiwad petta; ka ommas möistusses ja mällestusses nattuke eksida. Oigussega peab temma hing ta sees wärrisema, kui ta ühhe wallewande läbbi omma ilmasüta liggimessele  kahjo teinud ja kohtussi, mis Jummalast  seätud, ühhe köwwera tee peale winud! Oigussega peab hing ta sees wärrisema, sest just sel silmapilgul, kui ta wallet wannub, ei seisa ta mitte ükspäinis ilmalikko kohto, waid Jummala pühha palle ees! Kui nüüd se wanne, nende mödaläinud asjade  ülle, mis meie silmadega näinud, körwadega  kuulnud, ehk M isse teinud, jubba ni raske on, kuida tahhame siis teiseks: weel nende  tullewa asjadega, mis meie omma wande töotussega lubbame üllespiddada, läbbi sada? Kegiei peaks sedda wannet wälja ütlema, enne kui ta ennast läbbi ja läbbi katsunud, kas ta ka tõeste tahhab ja jõuab tedda piddada? Ärge eksige mitte, Zummal ei lasse ennast mitte pilkada. Peaks nüüd kellegil sedda julgust ollema, ühhe kaksipiddise mõttega, ehk weel pealegi walle wandega Jummala palle ette astuda, omma kat ja kolme sõrme, kelle tähhendus pühha seadusse järrele kolmainust Jummalat  meie silmade ette toob, taewa pole sirrutada,  ning neid raskid sonnu vmma rojastud kelega wälja üttelda? se ei olle mitte Jummalat,  mitte kohhut egga liggimest sellega petnud,  waid lausa isseennast; sest sellega on ta nüüd omma tullewa ello onne, siin ja seal mis ta selle pühha teoga pandiks panni, iggaweste  kautanud. üks sesuggune walle manduja,  kes omma iggawest ello ärrawannub, annab ennast ühtlasse keige ihho ja hingega kurrati ommaks ja pörgo orjaks. Temma on ennast, ehk kül waljaspiddi innimeste silma ees oigeks mehheks teinud, agga mitte selle keige asjade näggija, Jummala ja ta ennese süddame tunnistusse  ees. Tehko mis ta ial teeb, agga omma seestpiddist innimest ei jõua ta milgi kombel lämmatada; se teeb jubba siin temma pörgo wallo hakkatust. Ja kui se temmal ka tõeste peaks korda minnema, omma kurja tööd ja teggusid, ühhe pikka aea peale ommas süddames waigistada, siiski jääb tal ommetige se allaline hirm ja kartus, kes temmale ei ö egga päwa rahho anna, se on ta häbbi; sest se assi woiks igga silmapilk ilmsiks sada. Kui mitto korda olleme sedda jubba ommas iggapäwases ellus  ärranäinud ja näme meel, kus üks noor innimenne kergemelega üllekohhut külmanud, halli peaga piddi häbbi leikama. Kuida woib se ka teisite olla? eks põlle ta issi omma  mände sees sedda keigewäggewamat appi hüüdnud, tedda temma üllekohtusse tunnistusse  ja teggude eest nuhhelda? Kes nüüd üht nisuggust tunnistust omma süddame pea! kannab, peab iggakord kui kegi julgeste ta silmi matab, ommad silmad mahha löma, sest silmad on jo süddame pegel; sel wisil saab siis ta hirmus kartus ikka uendud, kui ka meel mitte awwalikkuks tehtud. Jubba mannal aeal on sured asjad walle mände pärrast sündinud, ka meie pölwel näme  saggedaste ilmuwad mis nisamma kardetumad  kui hirmsad on. Nenda lähhäb siis se pühha kirja sönna jälle tõeks: ..ärge eksige mitte,  Jummal ei lasse ennast mitte pilkada!" Innimenne! Kuida tahhad sa nüüd ühhe 194