ga nende wihha omma endise watge pinajate wasto põlles alles nisamma kui enne. Ni pea kui kuulsid, et endised perremehhed jälle taggasi tulnud, tungisid nemmad hulgani linna  sisse ja lõid neid ilma armota mahha, kes nende kätte juhtusid; ka kirrikutes altari ees ei annud nad neile armo, ja Hispania söamehhcd  ei tõstnud kät egga jalga, Prantsussi Neegride tullist wihha eest peasta. Selle hirmsa werrewallamisse aeal olli Eüstakius  omma perremeest silmist arrakautanud. Ta õlleks nüüd ni kergeste isseennast wöinud priiks tehha ja teiste Neegride seltsi heita, agga nisuggune mees Eüstakius ei olnud. Ta otsis sure hole ja hirmoga omma perremeest tagga, kui teised Neegrid römoöjskamist tõstsid,  et nüüd w iim n e walge nende wae nlas test maggamas olli. Dauwängi linnas olli Belinil üks wägga suur ja illus maea, mis pöggenemisse aeal maeahoidja  holeks jäi. Sedda maea risumisse ja hawwitamisse eest hoida, olli nüüd Eüstakiusse  murre. Se olli weel Belini ainus warra,  olgo ta isst ellus ehk surnud; omma made peale ei tohtinud ta muidogi ennam jalga pista. Meie same siin Eüstakiusse õiglast süddant weel ennam tunda, ja se must mees teeb mitme  walgele häbbi. Neegrid, kes Dauwängis Prantsussi tapsid, ollid enneSte seast ka üht peameest wallitsenud ja ennast temma kae alla heitnud. Selle nunni  i olli Johann Pranksoa (Jean Francois) ja selle naene olli Eüstakiusse suggulane, kes lemmast suurt luggu piddas. Selle naest eestpalwe  läbbi nimmetas Pranksoa Eüstakiust Belini maeaparriaks ja se suur illus maea jäi risumatta ja rikkumatta. Ükski kassi ei putunud  nüüd senna külge, sest se olli musta mehhe parrandus. Nüüd olli Eüstakius römus  agga kas selle sure sagi parrast? No muidogi; agga pea ma ragin. Waewalt olli ra need asjad ärratallitanud, siis hakkas jälle omma armast perremeest otsima. Ta jooksis saddamasse, kus Prantsuste surnokehhad unnikus  seisid. Ta watas silmameega keik surnud läbbi, agga omma perremeest ei leidnud ta mitte nende huikas. ..Ehk ta on weel alles ellus mõtles temma ja kohhegil marjul, se õlleks suur Jummala ön! Agga kust pean tedda leidma?" 'Sennikaua ollid Neegrid linnast wäljalainud  ja omma rohket saki kasawötnud, ja seläbbi  olli nattuke rahho linna sees, et innimessed  wöisid ligutada. Belin olli tõeste alles ellus ja esmalt saddamas  tühja suhkro ami ning parrast Hispania  soldatide wahhihones marjul olnud. Siin küssis ja otsis Eüstakius omma perremeest  tagga, kes wimaks temma healt kulis ja walja tulli. Kuida römustas tru orri ja römopissarad jooksid ta silmist, et perremees alles ellas. Õhto, kui pimmedaks olli läinud,  wiis ta tedda omma maeasse, mis üksi terme ja risumatta olli, rakis siin, kuida keik tulnud ja andis maea jälle maeaperremehhele  taggasi. Nenda teeb ristiinnimenne, kes paljast ristinimme ei kanna. Belin ei mõistnud nüüdke mitte, mis Eüstakius muud olli teinud, kui mis pärrisorja kohhus on. Tedda orjapolme  paelust lahti peasta, ei tulnud tal melegi!  Oh, armas Eüstakius, sa waene Ahwrikama Neegri orri, kui suur õlled sinna ommas armastusses ja allandusses, ja kui weike se uhke Prantsusse mõisnik sinno körwas!  Agga nüüd peame jälle jutto potitama, mu sönnumetel on ka rumi tarwis. Sönnumed ommalt maalt. Pernuft. Külmast põlleks meil tarwis middagi üttelda, on wist keigil tuttaw assi. Just sel hommikul, kui pääw ja ö ühhepikkuseks  said ja ladarahwas Kastna, Purtniko, Rõuge, Mönniste, Oldre mõisas ja Tarto ning Paide linnas kous ollid, näitas tännawune  külm keige terrawam omma ust hambid.  Kus weel monned kartohwlid, Türgioad,  mitmesuggused aealilled ehk willi wäljal siamale olli julgend haljaks jada, sedda on külm 11). Septembril ommal kombel küpseks teinud ja sest sadik igga hommiko omma halli pead naitnuv. Nenda peaks iggas paikus ollema.  Oh et ennam Jummala kartust õlleks, 292