Perno Postimees ehk Näddalileht 4864 Kahheksas kesknäddal 28. Oktobril.^ aasta. Ses lehhes seisab. Sõbra kirri. Ommalt maalt: Noor talwe. Pärris made müminne. Uus öppetaja. Sönnumed Keisre Herra ja Proua reisist. Sakslaste pöggeneminne. Täielikumad sönnumed Simbirski tullekahjudest.  Salpeetre wabrikud. Warrane talwe. Mariadest. Surma nuhtlus. Wöeralt maalt: Preisimaalt. Potsdamist. Keisri proua allandus. Keisrite koos olleminne. Dammaalt. Rahho kinnitus ja aujärje pärria. Mönnesuggused sönnumed: Wenna armastus wenna wasto. Sõbra kirri. Armas Postimees! Saksa rahwas ütlewad,  et keik head asjad peawad kolm ollema,  kui nüüd need kaks essimest kirja selle kolmandama läbbi woiksid heaks sada, siis tahhan ma sind sellega weel kord waewata. „Zubba jälle W. makonnast!" kulen ma sind wingus näoga ütlewad.*) Noh, põlle wigga, ühhe innimesse! ja pealegi Postimehhel, peab aeg aealt nattuke pahha meelt, nendasammo hea ollema, kui kibbo witsa pösaid marja pu aedas  korrati kohhendada ja kärpida; muido lähhäwad  mollemad upsakaks ja hakkawad torkima. Tänna tahtsin ma sulle üht asja könneleda, mis ühhe meie poolt rikka talloperremehhega R. linnas olli sündinud. Laus nenda tahhame tedda nimmetada kui ta ka issi mitte Postimehhe söbber ei olle, siiski saab ta temmaga naabri jures saggedaste kokko, *) Pange mitte pahhaks kui siin nattuke eksite, nisugguste asjade jures on meil allati selge päike palges. P. Postimees. sellepärrast on parrem, kui meie temma pärris  nimme nimmetamata jätkame. Temma on üks leskmees ja keigest lapsi, üks ainuke poeg, kedda ta W. linna koli pannud. Kuida ööldud, on Laus üks jöuakas tallopoeg,  kes igga aasta hea linna woriga R. linnas käib. Nüüd olli ta jubba mitto aastad  köwwaste ettewötnud, kui ta sekord, ja jälle sekord omma linnade eest head hinda saab, ommeti ükskord ühhes penemas trahteris  omma sure waewa kergitusseks üht head prukosti walmistada laska: agga iggakord, kui ta need ued pabberi rahhad, ehk haljad höbbe rublad kukrusse toppis, kahhetses ta wägga süddamest, sedda enne aegset tõotust, mis ta omma köhhule olli teinud; läks weel monnest nisuggusest trahterist möda, jäi ka ühhe ehk teise ukse ette nattuke seisma, seal omma suud rahha kottiga puhtaks pühkides, teine kord" töökates, jälle koeo pole ruttades, et tari kanno ja leiwa kannika kallale saaks. Se assi õlleks nüüd issiennesest wägga hea, kui tallorahwas, kes sure waewa ja raske toga ennestele üht taggawarra koppikat kor-