maid ei olle isse ial head lapsed olnud, ei enne omma wannemate egga nüüd lummala wasto; suur hulk wannemaid, muist holetusses, weel ennam rummalusses, kaswatawad melega omma lastest isseennestele nuhtlusse witso ja pusärginaelo;  suur hulk wannemaid külwawad iggapääw omma sõnnade, teggude ja eesmärgiga kibbowitfa  ja ohhaka semet laste süddamesse, ja Panne  ivad parrast nuttes ja ulludes imlneks, kui nende külwist nisso ei kaswa. Sest leigest olleksid nemmad aegsaste piddand arro sama. Sest mis innimenne ial külwab, olgo põllo peale ehk silma, kõrwa läbbi teiste süddamesse, sedda peab temma ka leikama, tehko sedda parrast  nutto eh? naeroga. Nenda peawad suur hulk wannemid ka ennamist omma su läbbi ourma  lastest nuttowilja leikama. Ja sellegipärrast ei wabbanda se milgi wisil pahha lapsi. lummala käsk: „auusta omma  issa ja emma," jääb keige wannemate wiggadnste parrast likumatta seisma. Wannemad  on meid, mitte meie neid sünnitanud ja kaöwatanud. Mo emma on mind süddame al kannud, surmawalloga ilmale tonud, mind omma ihho ja ellorammoga rinna otsas toitnud, mind kannud, aitnud, korristanud, tuhhat ööd minno parrast ilma unneta olnud ja igga kord ülleskarganud,  kui end ösel ligutasin; on nutnud, kui mu! middagi hädda olli, on õnnelik ja romus olnud, kui terwe ollin ja kossusin; on Parrast miunoga kannatanud, mind katnud ja kassinud, juhatanud ja õppetanud, ja mikspärrast? Ta olli mo emma ja minna temma ihho laps, mund middagi. Keik olli jubba komusse polest, mis olli. Noh, sepärrast on siis ka lodud selge assi: auusta issa ja emma, ehk sa õlled nlleanneto kelm. Senna ei peaks mingisuggust muud, kui armastusse sundmust tarwis ollema. ja mõtlen ma omma issa peale, warsi tullewad jälle tuhhat asja mele, mis eest ma tedda haua Põhja tännan. Kuida on ta tööd teinud Ja waewa näinud, kuida holitsenud ja murretsenud,  et mul kõht täis ja rie ümber ning soe pessa ellada õlleks. Kuida on ta rõmns olnud ja minnust kes teab mis keik lootnud sawad, ja hädda sellele, kes mulle õlleks tahtnud hädda ja kurja tehha, ja jälle mikspärrast? Ta olli mo issa, minna temma lap s, muud middagi. On se nüüd Paljo, kui lummal kässib: „auusta omma issa ja emma?" Ei tõeste mitte, - waid meie peame ilma kässota neid kätte peal kandma, neid armsaste ja kalliste piddama, sest nemmad on meie wannemad. Ja kui neil ka ommad nõdrussed ja wead olleksid ja keik mailm neid Zigussega põlgaks, laidaks ja nende peale kohhut mõistaks, siis meie mitte, sest nemmad jäwad keige omma wiggadega ikka - meie manne miks ja Jummala käsko: „auusta omma issa ja emma," ei tohhi kegi ümbermuta. Agga kuida on luggu sellega meie Eestirahwa  jures? Meie ei rägi siin mitte lastest, kes karjas ja lämbus käiwad, sedda jättame kolitoa tallitada, waid neist, kes täieealissed innimessed  ja isse jälle laste issad ja emmad on. Kas seal nüüd lapsepõlwes sadud armastust iggal pool holega taggasi tassutakse, nago köhhus on? Tänno Jummalale, ossast tehhakse sedda kül. Mitme wannemate hallid pead hingawad omma laste armastusse pehme Padja peal ja nende südda tännab lummalat ja õnnistab omma  lapsi ja laste-lapsi, kes nende ello õhtut püüdwad meel lõbbasuks ja kergeks tehha. Nisugguste  peal hingab ka neljandama kässo tõotus.  Agga parrako lummal, kui paljo peame ka Eestirahwa jures selle polest pahha kuulma ja näggema! Kui mitmed lapsed ei näita teadwad, ehk on arraunnustanud, et issa õnnistaminne laste koead ehhitab, ja emma needminne neid mahhalõhhub. Oh kui mitto poega ja mitto tüttart wõ iksime üsna nimmega nimmetada, kelle käest agga, kui sedda teeksime, siis ennam koer leiba ei wõtlaks. Wannem toidab 9 last, agga 9 last ei jõua Iwannemat toita. Se on kibbe sõnna, agga mitte walle, kui se ka tänno Jummalale, mitte keikide kohta ei sünni. Seal on 3 poega Tarto makonnas neid on iggal pool'— nad on kohha peal, agga ei jõudnud Manna emma toita egga temmaga läbbi sada, minniad kaddistasid ommalt poolt. Südi mõis rokkal, südi wassikal olla, agga emma olli emma,  se õlleks lastel piddand meles seisma. Emma piddi wimaks teise walda tütre ja wäimehhe  jure põddema minnema. Aastat läksid möda, ei tulnud poead egga minniad haiget emma  watama. Parrast korristas surm Ledda ärra. 390