Perno Postimees ehk Näddalileht M 57 SKCtt. Kümnes sPernus, kesknäddal 14. Septembril.! aasta. Ses lehhes seisab. Pik Peter. Ommalt maalt: Pernust: Wasto oksa kossiminne. L5-aastane ammeti pääw. Rahha wöido losi numred. — Eestimaalt: Hnndidest. Ladadest. Peterburgist: Karakosowi surma nuhtlus. Amerika  ma sadikud. Suurwürstid koddo. Laewad Kopenhageni läinud. Murawjewi mattus. Söa wäggede surus. Kronstadtist: Wee ollusest laewast. Wöeralt maalt: Preisimaalt: Politika asjade tallitussed wöera rikidega. Mässaminne  Lõuna Eüropas. Saksama ministrite kokko tulleminne. Kielist: Kunninglik käsk. Austriast: Pahhad sönnumed Siria rahwast. Neaplest: Röwel rööwli wasnlane. Marseilist: Rahwa kitsus. Õiendus. Pik Peter. Rauda peab tagguma, kui ta palla on ja sedda teadis Peter wägga selgeste, separrast olli ta ka wässimatta näddal otsa ta kallal; agga kuida pühhapawad möda läksid, sest tahhame  tänna paar sönna könnelda. Pühhapäine kärra ei tahtnud kõrtsi jurest kadduda ja se olli meie Peetrele sureks pahhandusseks;  õnnetumaks olli kõrts ka wägga seppi-paea lähhedal. Peale pole öni olli kärra kuulda, mis saggedaste karwopiddi kiskumissega  lõppes. Midda kauem ta seal olli ellanud,  sedda ennam olli ta selle ümberkaudse rahwaga tutwaks sanud ja nende waesus rohkem  temma silmi paistnud, mis nad keik kõrtsist  ennese tagga koeo olla weddanud ja selle hirmsa pühhapäwa teotamisse peale Jummala nuhtlus nende maeadesse puggenud. Kõrtsmik  issi olli se esstmenne pea-koer, kes ennast tallorahwa higgist numas, ja keik suggu kurja sallis. Wahhete wahhel katsus ta omma õnge ka Peetre järrele wälja heita, agga noos ei hakkanud otsa, sepärrast olli ta meel pahhane ja õlleks tedda senna sowinud, kus pippar kaswab, kui se woimalik õlleks olnud. —- Nenda laks pea aasta mödaz agga ühhel hommikul olli karra küllas: kõrtsmik surnud! kõrtsmik surnud! Ja se ei olnud ka paljas lörri, waid ta olli tõeste surnud; leitud hommiko surnud wodist. Nüüd otti rahwal paljo sedda ja teist könneleda ja mis rumm alus weel Lal mõistis wälja lautada, sellele ei sanud otsa peale. Paljo mõistsid tedda hukka ja ütlesid: ..Jummal olgo ta hingele armolinne! Nüüd seisis kõrts tühhi ja kellel middagi tarwis olli sealt tua, se ei tonud sedda mitte ennam öhto. Essimenne pühhapääw olli se Peetrel, mis rahhuga möda läks; ta istus omma seppipaea  ees ja piip tormas suus ning mõtles senna ja tenna. ..Nüüd on rahhu," ütles ta omma naesele; „agga kauaks sedda on: Pea tulleb teine temma assemele, siis on wanna pulm jälle lahti. Ta mõtles rohkem kui ta ütles.