teggin ma ikka tööd, et esmaspäwal jälle paar koppikat wötta õlleks, sobradega koos jua. Essimessel pühhapäwal mis tulli, ollin ma kibbedaste ammetis, kui korraga uks lahti läks ja sisse astus se wöeras mees. Ta essimenne küssiminne olli, mis tööd ma teen. Ma kartsin tedda jälle omma ristiussuga tullewad, sepärrast  räkisin temmaga tödest ja püüdsin tedda sel kombel nago seggada; agga korraga pöris ta omma juttu ja hakkas ni mahhedaste mulle mo teggudest ette juttustama ja seal kuulsin mõnda asja, kellest ma koggoniste ei teadnud, need tungisid nenda mo süddamesse, et tö näppo wahhelt mahha kukkus ja ma piddin tunnistama, ennast ühhe pattuse ollewad. Ta wöttis piible kätte ja lugges mulle ette, et Kristus on tulnud pattusid önsaks teggema; paljo olli kellest ma koggoniste arru ei sanud, mis ta mulle räkis, sepärrast püüdsin ma sedda  ka jälle unnustada ja mis muido ei tahtnud  melest kadduda, sedda aitasin winaga. Mul ei olnud punnast koppikat hinge tagga, sepärrast läksin ulitsat möda eddasi ja hüüdsin:  kuida se suremate linnades pruuk on toli parrandaja! toli parrandaja! Ma kissendasin, et kurk kuiwaks jäi, agga ei sanud tööd. Siis saatsin naest, et ta omma kingad jallast piddi ärra müma ja mulle wina toma; ta törreles essite wasto, agga se ei maksnud middagi, ta piddi sedda teggema. Sure walluga otasin naest taggasi tullewad; wimaks läks uks lahti; agga se polnud mo naene, waid se wöeras, kes sisse astus. Sedda  nähhes kohkusin ma wägga ja õlleks parrem  sadanat kui tedda näinud tullewad. Kes tedda just sel silma pilgul saatnud, sedda ei teadnud  minna, agga pärrast sain arru, et Jummal  tedda olli saatnud, mind surmast ello sisse kutsuma. Ta jäi tunniks aeaks senna ja teggi  möga palwet, ning se olli essimenne kord, kus ma omma ello sees pallusin. Jummal olgo tännatud! sest sadik on se koggoni teiseks  läinud! Jesus on mind surmast peastnud. Se kitsas te olli mul wägga raske: ma olleksin saggedaste jälle omma wanna te peale taggasi pöörnud, kui Jummal mind põlleks hoidnud ja se wöeras mees ning mo naene mind saggedaste manitsenud; mo luggu õlleks toest paljo pahhemaks läinud, kui enne. Mo wannad sobrad, paea-paikajad, karide-ihhujad  ja korsna pühkiad, kellega ma keik ello aeg sures söbruses ellasin, pilkasid ja naersid ning katsusid iggawisi mind jälle kõrtsi laua are ahwaldada, agga se ei läinud neile korda;  wimaks jätsid mind rahhule. Et ma ennam  kõrtsides ei käinud, olli koddo aeg iggaw, sest ma ei mõistnud luggeda sedda polnud ma ialgi õppinud isseärranis teggi se mulle suurt kurwastust, et ma ei woinud pibelt luggeda,  mis omma naest lasksin ette luggeda. Omma 37. aasta sees hakkasin luggemist õppima  ja ollen sedda ka tõeste õppinud. Üht päwa, se olli üks pühhapääw, sedda ei woi ma omma ello sees mitte unnustada; seal olli üks mo endine joma söbber minno jures, sellele luggesin ma Luka ehwangeliumi 15 peatükki ette ja seal sain ma alles issegi arru, mis se peakük tähhendab: se on otse kui mulle kirjutud. Sedda wöerast meest tännan  ma süddamest, et ta mind põrgust on wälja kiskunud, muido olleksin iggaweste hukka  läinud. Jgga kesknäddala öhto käis ta mo jures ja selletas pühha kirja, kuhhu ka paljo teisa kokko tullid tedda kuulma ja ka mitto mo endistest söbradest. Jummal önnistago  tedda!" Se on nüüd meie korsna pühkia omma könne, kus ta omma ello luggu ülles tunnistab;  siin küssin, sõbrad: kas meie keskes peaks temma sarnatsid ka ollema? Ma ussun wist käppuga lahhutada ja linna paikus ennam  kui maal! Ma ei woi neile muud sowida,  kui et ka nende jure tulleks üks mees, kes nende silmad lahti kissuks, et nad ärra näeksid, kui süggawasse nad jubba langenud ja mis hirmus ots neid otab. Parrandago sedda Issand Jummal! Ommalt maalt. Permist. sOnnetus ja Pahhad innimessed on kui metsa lomad, nad hulguwad  parrast päwa; kel omma armas, se hoid- 77