nast nenda iggast narrokaelast ninnapiddi lasse  b weddada, kui meie armas Eestirahwas? Kuida nimmetud, käisin ma Läne maal, omma sündinusse paika watamas ja et ma ennam Lihhulast kaugel polnud, kelle Wirtso pool kulges mul üks hea söbber ellab, tahtsin ma ka tedda hulga aea parrast nähha ja et mo te Lihhulast läbbi läks, kedda ma ka rohkem  kümme aastat ennam põlle näinud, käisin  ma sedda läbbi ja kui läbbi ollin käinud, mõtlesin isseenneses: keik asjad lähwad eddasi, agga sinna waene linnake mitte. Nenda isseennesega  könneldes jõudsin ma ühhe manna laggund  maea jure, kellel ennam kattu st peal polnud  ollemaski ja seinad kokko langemas, seal mõtlesin: oh sa waene maeake, sa kulutad kül omma perremehhe au ülles! ja küssisin ühhe möda minneja lapse käest: kelle maea se on? Se on kingisseppa T. maea, kostis laps. Mo küssimisse  peale: Miks nad sedda ei parranda? wastas laps: Neil ennestelgi põlle ennam hilpo ihho peal, kellega peawad siis maea kohhendama; on omma lia laiskusse ja jomisse läbbi ni sure waesusse sisse sanud; kui wahhest  pettusse läbbi pari koppika sawad, siis lähhäb se kohhe körtso, leiwa jauks ei jae middagi. Sealt paar sammo eddasi minnes, tulli mulle üks manna naesterahwas, laggund  kleidi narru selgas - särki egga alluskorti  polnud ollemasgi, sest kust kleit katki olli, paistis paljas ihho, must ja soppane, kui sea põrsas, kes porri august tulleb —mo wasto. Kui jälle kulasin, kes se naesterahwas on, sain mustuseks: kingisseppa T. emmand, tulleb wist kõrtsist.' Sedda innimest nähhes tõusid mul süggawad öhkamissed süddamest ja mul olli tõeste häbbi ühhest sesuggusest innimessest mõda minnes; erne hirmutsed on ka parreminne ehhitud, kui se suur pürjeri emmand ja üht sesuggust ussuwad, auustawad ja kummardawad Eestirahwas. Oh sa kallis aeg! Se olli otse laupääw, kui ma Lihhulast  läbbi läksin ja pühhapääw sõitsin omma sõbraga senna kirrikusse; agga et Eestitele jummalatenistus hilja petakse, sest Saksakele jummalatenistus saab enne petud, sepärrast olli meil aega jälle nattuke ümberwadata. Zubba mannast aeast on seal se pruuks, et rahwas pühhapäwal rohkeste linna tulleb ostma, mis kellegi! karmis , ja nenda olli se ka sel pämal. Agga kussagil polnud nipaljo wankrid näh ha, kui kinaisseppa T. maea ees ja kui omma sõbra käest kus sisin, mis nad siin tewad, andis ta mulle mustuseks: need on tulnud keik omma haigust arstima, sest kingisseppa emmand olla suur arst külma többe, joosja ja mönne mu többe wasto, ta lasta kuppo ja adert ning anda üht halli pulwert. Mis pulwert ta siis annab, et innimessed ni maiad selle järrele on? küssisin minna. Mo söbber wastas, mis ülle mo ihho karmad püsti tousid : ta pölletab surnud innimesse luid, tõukab peneks ja müüb tallo innimestele ja selle eest saab ennesele mina rahha. Mis arwad sest, armas söbber, et surno ludele, mis ommetige rahhus muldas peaksid maggama, mannad joobnud naesed rahho ei anna ja meie armas Eestirahwas lakkub sedda sisse? Tulle Jummal appi! Kas peaks hirmsamat  asja ma peal meel ollema? Öppetud tohtre ukse ees põlle ma üht wankert näinud! Mikspärrast ei lähhä nad senna? Jah, egga ta kellegile surnolude pulwert ei anna, mis meie armas rahwas ni wägga armastab! Kas nad sellepärrast senna ei lähhä? Ei mitte! maid sepärrast, et nad tedda ei usjo. Agga kust saab sesuggune manna narrukael ja jadana ümmardaja surno luud kätte? küssib monni. Sellele kostan: Seal on meel se manna pruuk, et surnoluud lude-kambri kokko pannakse, mis kaewdes mullast wälja tullewad; mõnned surnud  samad wägga warra wälja kaewetud, et pusärgid üsna terwed ja keik wiösatakse ludekambri  kokko, seal on siis luud ja puud wannamoril  käe pärrast wötta! Kui ma esmaspääw  koeo sõitsin, näggin omma silmaga tedda jälle surno aea pealt tullewad, pusärgi laua tükkid kaenlo al. Sedda nähhes tõusis mul kops ülle maksa, ma olleksin tedda jallust mahha lönud, kui se mul wöimalik õlleks olnud.  Ma punnastasin üsna ärra häbbi pärrast,  sedda innimest jälle nähhes, agga meie armas Eestirahwas ei tunne häbbi temma jurest abbi otsides! Kuida ma pärrast kuul- 306