ristaminne kuuldi ollewad, et need paksud seinad  ja põrmand ta jalge al wabbisesid. Selle mõttega, et se wiimne tund nüüd käppuga katsuda on, langes ta senna samma paika, walmis surnud möda seina mahha. Sedda ei tea kegi, kui kaua ta seal maas seisis; wimaks  hakkas ta ka siin jälle nattuke märkama, agga nüüd ei wötnud ta ennam waewaks ülleötousta;  wäljas turis se mürrin ikka eddasi;  monni kord tulli ka innimeste kärra ja nago appi hüüdminne senna sekka, mis temma arwates nenda olli, kui joseksid keik hirmuga pimmedas, agga ei tea kuhhu. Korraga kulis waljuste wasto ust pörrutawad  ja omma nimme .Meier, Meier"! sure heälega hüüdwad. Keik jöudo kokko wöttes, ronnis ta pölweli maas ukse tahha, kus ta kuma silma-wega pällus: ..Kulla pai sarwilinne,  lasse mind sekord meel lahti, ma tahhan sulle ennese assemele terwe tossina teisa juhhatada,  kes paljo õelamad kui minna! peaks se agga koggoniste mitte woimalik ollema, siis te mulle ommetige sedda wimast armo ja lasse mind enne hinge heita!" .Mis sa pärdik seal jamsid, ma põlle kellegi  sarwilinne, ma ollen maea perremees ja et kel jubba pärrast lõunat kue peal käib, sepärrast  tullin ma watama, mis luggu se on, et sind nähha ei olle." ..Kas mailm ei olle weel hukka läinud? kust tulleb siis se paks pimmedus?" küssis Meier. ..Jah sedda ma arwan, et ühhes kambris kus akkent sees põlle, kül pimme woib olla," kostis perremees. ..Agga siin on ommetige üks?" ..Te agga uks lahti, kül sa siis näed, et walge wäljas ja se kammer ilma aknata on." Nüüd kargas Meier omma pölwede pealt maast ülles ja teggi ukse lahti; oh sedda römo,  õues illus päwa paiste ja öhto warsi ukse ees. Kui ta nattuke ennast sai lahhutanud,  pöras ta perremehhega seltsis jälle taggasi  sedda akkent watama ja leidis, et se mitte akken, waid üks seina kappi olli, kus klaas uksed ees ja juustud sees seisid, kellest se kange hais sündis. Ommalt maalt. Peruust. sEestlaöse Sa kallis aeg! jubba pean jälle kahhe käpp oga Eestlasse tutti kinni kargama; agga mis woin parrata! Minnewa näddala -- ma ussun  se olli esmaspääw hommiko ostis üks meie linna mees turru pea! ühhe tuttawa T. walla mehhe käest koorma Heino ja et heinad head ja koorm kaunis suur olli, andis ta ka head hinda. Noh, egga se kellegi pettus polnud,  kui heinad head ja koorm suur olli, woi olli se wast pettus, et head hinda anti? Ei kummagi mitte, waid pettus tulli alles parrast  wälja! sest wata: se olli heina koorma sees. Mees wiis heina koorma ostja maeasse ja hakkas Heino kuri alla kandma; agga ennäh!  ostjal ollid ilma prillita terrawad silmad.  Ei olnud meel pool koormat maas, kui jubba mäddand tükkid silma putusid ja midda  süggawamasse läks, sedda hullemaks läksid heinad! Ostja öölnud müale: ta lehm oskada jubba ni paljo sõnnikut tehha, kui temma pissukesse ma peale tarwis olla, sedda ei prukida  ta mitte turrult kalli hinna eest osta, ning pällus müat omma Heino illuste jälle peale panna ja ärra wia, ta tehha sega ennesele  jo hirmust kahjo, kui omma pöllo wägge kotto ärra weab. Mees kostnud: kahjo, et sakste poisid neid Heino ei ostnud, siis olleksid keik täie ette läinud, sakste poisid ütlewad ikka: katta kamplad kinni, et sakste silma ei putu. Mees, silmad häbbi täis, et sõbra meest nenda petnud, pallunud Heino künni teise hommikuni senna, kuhhu ta neid tänna ennam wia, siis tulleb kahhe reega järrele ja wiib ärra. Teisel  hommikul olnud ta warra wäljas, pannud heinad peale ja läinud omma teed: muidogi teada, jälle turru peale. Peale tehhes segganud  heinad hästi läbbi, et jälle julgeste mõnda  woib petta. Ussu sinna Eestlast! ja saksad:  uskugo weel omma kutsarit! Minnewa aasta olleme Perno-Willandi raudteest  laiemalt könnelenud, ka sest, mis kasso raudteest issiärranis Willandi ja Tarto rahwale  saab tullema; assi jäi sest sadik waggusi, egga polnud temmast ennam jutto, agga nüüd 69