tugem römoga ette ja mingem lautoga nago pulma. Agga nüüd könnelegem wapraist söameestest  ja kui juhtub, siis tehkem nendasammoti.  Lahhengis lõukoer ja pahhus lamba tal se on söamehhe surem kitus ja sedda püüdko ka Eestimehhe poead ennestele ommandada.  Autähhed rinna sees, towad autähta  rinna peale; sest mis mehhe süddames on, paistab temma teggudest wälja. Mis kibbedad päwad 50 aasta eest Wennemaal Ollid,  teab meile igga wannem innimenne könnelda.  Se tulli ühhe ainsa auahne innimesse läbbi, kedda Jummal teiste witscrks olli lasknud  kõrgeks tõusta. Keik Eüropama äggas temma raud ikke al. Linnad ja küllad põllesid,  wilja wäljad said tallatud, innimessed paljaks risutud, ja kes püssi kanda jõudis, piddi sedda öllale wõtma ja seal surrema, kuhho  ta jallad muido ial ep õlleks läinud. Et selle õnnetusse toja nimmi Napoleon Bonaparte,  olli, põlle mul tarwis pikkalt selletada.  Aastal 1812 aeas sadan tedda ka Wennemale.  Temma söameeste willetsussest, kui parrast Moskwa linna pöllemist taggasi läksid, saaksid paksud ramatud täis, agga siin ep olle sedda rumi. Kuida agga ausad wenne söamehhed  sel aeal Eestimehhi olli ka nende seas ennast kord waenlase wasto üllesnäitnud,  sest ei wöi ma mitte wait olla. Ühhel tullikülmal päwal olli würst Wittgenstein ühhe sure Prantsussiv wäe hulga peale, kes külmetand ja nälgas taggasi olli minnemas, lahhengis wöimust sanud. Wäenlane pöggenes  ja tuhhanded said mangi wõetud. Söddimissest  mässind wenne söamehhed otsisid tule warjo, tulled tehti üllesse ja toidopaead aurasid.  Ilm olli külm, agga meeste süddamed tännust sojad Jummal olli neile wöimust annud. Söök olli malmis ja mehhed astusid  kokko lõunat wõtma, mis pallawa tõ pärrast  tänna müidogi nattuke hiljaks olli jänud. Selsammal silmapilgul, kui wenne söamehhed omma sõmapalwet ollid piddanud ja lussikad waagnasse tahtsid pista, widi suur trop Prantsusse  wangisi neist möda, kes mitmel päwal ennam leiwakorokest, weel wähhem soja suppi Md suhho sanud. Nago surmawarjud näiksid  mehhed wälja. Nälg pinas neid hirmus. Nad olleksid silmadega wenne toito nelanud. Mitto sirrutasid kässi wälja ja pallusid omma kele üht lussika täit süddame kinnitusseks. „Hallastage meie peale kiunusid nemmad halledaste sest mitto päwa ei olle meie ennam  toito maitsta sanud!" Esmalt oüid mönned wenne söamehhed pahha  melega üttelnud: ..Kes teid kutsus Wennemale!"  Agga kui omma waenlasi ni sures häddas näggid ollewad, ollid neil innimesse süddamed rindus ja hallastus tulli senna sisse. Seal astus üks wanna seersant teiste ette ja ütles: ..Wennad, lahhengis ollid nad meie waenlased; seal piddime teggema, mis meie kohhus olli ja sedda olleme tänna tõeste teinud,  sedda peawad needsinnatsed Prantsussed isse tunnistama; agga nüüd on nemmad meie wangid ja mitte ennam waenlased! Nüüd peaksime neile näitama, et meie tõeste mehhed olleme, kes lahhengis ei taggane, agga õnnetumaid  abbita ei jätta. Waatke nende waeste nälgand meeste peale! Waewalt jöudwad nemmad  jalga jalla ette tõsta. Enne kui omma wangi korteri sawad, on wist põled surnud. Nad on ka innimessed, nago meiegi, ja meie teame, kuida Napoleon neid sia on weddanud,  ja issast, emmast, suggulastest ja söbradest  lahti kiskunud. Tõeste, omma tahtmisse  järrele ei õlleks neist kegi kui waenlane Wennemale tulnud. Sedda kurja, mis üks teeb, ei tohhi mere nende kätte maksta, kes isseennesest ilmasüta on. Et nad lahhengis meie wastased olnud, ei tohhi meie immekspanna,  —se olli nende kohhus. Wennad, mis tahhaksime meie, kui praego nende assemel  seisaksime? Kättemaksminne on Jummala assi, agga meie kohhus on hallastust üllesnäidata,  et ka Jummal meid mahha ei jätta, kui meil hallastust tarwis on. Kuulge, wennad,  mis ma teile ütlen! Meil on kõht täis ja sojad rided ümber olnud. Meie hea Keiser  murretseb meie eest, nago issa laste eest. Kuida Napoleon sedda teeb, wöite praego silmaga  nähha. Mis hädda se meile teeb, kui üks kord ilma löuneta jäme ja, omma lusssi 376