„Kule siis kui ma rägin. Minna läksin sest treppist üllesse, mis maia ees on ja tahtsin  seal odata. Seal seisis üks hirmus suur must koer maoli maas, mis inneto wälja näitas,  agga wist wägga tark olli, sest ta watas  minno peale, jäi isse maoli seisma ja panni  omma pea jälle mahha, nago ei õlleks ta mind näinudke. Ma ussun, ta tundis ärra, mitte nago kartlik warras ei tulnud, maid kui ausa rahwa laps. Ma otasin kaua aega. Wimaks tulli üks noor innimenne, kedda  ma ühheks herraks piddasin, agga ta kandis  kahte mulla potti käes. Se küssis, mis ma tahhan ja naeratas lahkeste, kui ma ollin üttelnud, ja lubbas herra käest küssida. Warsi tulli ta jälle taggasi ja wiis mind manna herra  jure, kes just parrajast. sures klasist maias (triiphones) olli, kus ni paljo immelikkuid wöerama  kaswandussi näggin, mis ümberringi trepppi modi riolide peal seisid ja klasist laest sadik üllatasid. Se olli immelik ja ma jäin sest pea ni uimaseks, et ma ennam ei teadnud, mis ma näggin. Need mitmesuggused sured ja pissukesed lehhed, need immelikkud sured ja pissukesed lilled ni wägga mitmet karma, kui muido kuskil ei nähta mo pea hakkas ümberkäima,  et ma wist üsna milleks wälja naiksin.  No wimaks wöisin herrale omma palwet  nimmetada. Ta naeratas nattuke, ja küssis  siis, kuida keik mo melepärrast on. Minna ei tea ennam, mis ma selle peale kostsin ehk mis herra ütles, sest mo pea kais rattasringi ümber. Wanna herra näitas mulle mitto illust lille ja mönned ni sure lehtega, et ma neist kaelarätikut  õlleks wöinud tehha. Mo südda läks nüüd üsna julgeks ja küssisin üht ja teist, ning se näitas wanna herral melepärrast ollewad. Ta selletas mulle kord sedda, kord teist kaswo ja sillitas mo pallet, kui ma neid imme asjo nähhes  öiete süddamest lummala peale mõtlesin, kes keik on lonud. Oh, wannaemma! ma ussun, et ma mönni kord üsna rummalat waötust andsin, sest ma ei wöinud saggedaste silmi temma poolt ärrapöörda, isseärranis, kui ta ütles: wata, hea laps, sedda keik on lummala  issa-heldus nenda teinud, sest ta armastab  meid ja keik lomad, mis ta on lonud;" ja seal unnustasin ma keik endist jälle ärra,  neid kallid sanno kuuldes, kus jureS ta mannad sinnakad silmad isse wessiseks laksid ja siis nago taewa tähhekesed hiilgasid. Oh sinna helde aeg, wannaemma, keik mis ma seal näggin,  olli mulle ni wöeras, et middagi mele ei jänud. Uhhest immelikkust wöerama taimest ehk kaswust mälletan meel middagi. Se olli ni ümmargune nago kerra, ni suur, kui lapse pea ja ümberingi süggawad soned sees. Polnud temmal tüigast egga oksi nahhä, ei ka lehta, ja mönni kord arwa peab üks kämle pikkune karrune tüigas temmast wälja aiama ja senna öis otsa tullema, mis agga ütlematta illus peab ollema; agga nüüd polnud muud nähhä, kui rohhelinne kerra. Soonde serwad ollid okkaid  täis, mis nenda köwwad ja terrrawad on, et palja käega kegi selle kaswandusse külge ei wöi hakkata. Seestpiddi, ütles manna herra, peab tal pehme sisso ollema, täis sahwti, paljo ennam, kui keigeparrem klaar öun, pirn ehk mu puwilli, mis ommalt maalt leiame. Selle peale tulli üks noor herra senna triiphonesse,  terretas ja römustas, et manna herrat  just sealt leidis ja pällus nüüd sest immelikkust  taimest eddasi selletada, mis nende wahhel naddala eest olli hakkatussele janud. „Sesamma ta on" ütles manna herra ja näitas kaega nimmetud rohhelisse kerra peale, mis üsna hiilgas ja Amerikamaal peab kaswama. Oh, se Amerikama peab hirmus, hirmus kaugel ollema, meel kaugemal, kui Ria lin! Senna ei pea muido sama, kui laewaga ja siis kaua enne merre peal ollema. Kas mälletad meel, wannaemma, kui Hindrek onno, kes krono madrus on, meile Amerikamaast paljo rakis, mis nenda kaugel olla, et innimenne kaks kuud peab merre peal ollema, enne kui senna saab? Seal Amerikamaal, ütles manna herra, pearoad  ni sured laggedad sodid (wainud) ollema, nago merri ehk j arm mis wägga illust rohto ja lillised kaswatawad. Seal ei saja sui aial mitto kuud mitte wihma tilka, ja on nenda palla, et sealt ma harrimatta rahwas, mis nende laggedatte äres ellawad, aasta otsa pea üsna Masti käiwad. Sui kange pallawaga O 4- 99