arra ja lasseme sola tuimaks minna. Lummal  woib meid sepärrast karristada, et meie nenda ellame, nago põlleks Kristus meie eest surnud, ja otse kui ei peaks wimist päwa ja Jummala kohhut ollemagi. Üttelge issi, kes mõtleb meie päiwil selle peale? Neil on sest kül, et kõht täis on sömisse ja jomissega, ja kui nad ahnusse ja roppuse sees rübbeleda woiwad, siis on keik hästi. Meie peame agga walwama ja palluma, et omma hinge hukkatussest wöiksime peasta." Sel kombel loppetasid nad omma pühhapäwa  õhtut möistlikko könnega, sowisid lahkudes  wastastikko head ööd ja ollid rõõmsad üht sesuggust pühhapäwa õhtut näinud ollewad.  Ni kaua, kui se kõrts seal seisnud, põlle enne üht sesuggust pühhapäwa õhtut seal olnud. Sõbrad lubbasid teisel pühhapäwa!  jälle tulla ja Peter olli römus ning ütles omma naesele: ..Kannata agga! Jummal saab meid awwitama!" Teisel pühhapäwal ollid nad ka aegsaste jälle seal, agga mitte üksi, waid töid ka kuus teist meest kasa, kellele nad ollid jutlustanud, missuggusid kenna sündinud asjo Peter neile olla ette luggenud. Se könne, sest körtsi-öhtust,  olli ülle keige kihhelkonna laiale laggunenud  ja mitte pissut tallorahwast koggus igga pühhapäaw pärrast lõunat „Pühhapäwa  Peetre" jure kokko; käisid sures süddamelikkus  sõbrulikkus ühhe teisega läbbi, könnelesid  ilmadest ja ellomaea tödest, ja Peter lugges neile iggakord ka mõnda head kassolikko  ja usso kinnitawat asja kristlikkust ramatust  ette. Kellegil ei tulnud ennam kaarla,  wina egga tantso mele temma käest nõuda, sest neile sai paljo parremat ja tullusamat jaggatud. Wahhete wahhel tulli ka üks ja teine temma endistest wastastest ja wihhameestest  senna, kellel se endine kõrtsi ello wägga armas olli, ja kes süddamed ja nerud läbbi katsub, teab, mis mõtted nende süddametest läbbi lendasid, neid asjo nähhes, mis seal nüüd ette tullid. Need tallopoead. kes omma lapsi keige pahha kombede ja juttude eest hoida sowisid, töid neid ennestega kasa ja ühhel õhtul astus ka koggodusse öppetaja nende keske ja römustas üllewägga, et keik ni kennaste seal laks. Kui ta keiki söbralikkult sai terretanud, jäi ta ka poleks tunniks aeaks nende sekka, manitses neid ühhe sesugguse kassinusse sisse jäda ja Ju mm ala sönnast römo maitsta. Ta on saggedaste Jummala wasto tunnistanud, et se kõrtsmik temma armas ja tru abbilinne olla, ja sest sadik kui. ta ennesele sesugguse abbilisse sanud, temma koggodusses sadana wäggi wöidetud olla. Nüüd ei läinud ial ennam üht pühhapäwa möda, kus mitte kõrtsi tubba punnis rahwast täis polnud ja mitte ennam priisklemisse ja prassimisse pärrast, waid nende körwad iggatsesid  jälle muddagi Peetre suust kuulda, mis süddant kinnitaks, agga mitte sedda sada, mis meelt seggaseks ja hulluks teeb. Nüüd nimmetasid  nemmad ka pühhapäwa teiste päwade perliks ja näddala walgusseks ja se on ka üks tõelik sönna, sest ilma pühhapäwata on meie ello üks kõrb, kus ei teed egga muud läbbi sadamat kohta põlle. Agga pissut on neid, kes isseennesest sest arru sawad! Meie näddalane  ello on üks waewa ello, kus omma palle higgi sees rasket tööd peame teggema ja ka täis murret, agga meie leiaksime seal sees ka troosti ja römustust, meie hing maitseks  taewa wägge/meie maeades õlleks wähhem waesust ja õhkamist ja Jummala rahho ellaks meie jures, kui mannad ja nored pühhapäwa pühhitseks, ning wannemad omma lapsi rohkem  Issanda manitsemisses kaswataks. Seal olleme näinud, mis üks waene sep on tehha woinud ja kuida ta üht koggodust parrandanud  ja önnistusse tele juhhatanud. Otse nendasammoti  woib iggaüks ommas maeas Jummala  abbiga ka teyha. Kes omma ning leiwa  lapsi, kes ta maeas ellawad, armastab, ja selle wastamisse peale mõtleb, mis temmal nende pärrast Jummala ees on, se ärgo unnustago  ial kolmandamat käsko. Peter on jubba ammugi omma wannematte jure läinud, agga temma nimmi ellal? koggodusses  ja temma õnnistus hingab nende peal. Kui nad pühhapäwal pühha kotta lahmad, siis ei unnusta nad ial ärra Peetre haua peale minnemast ja seal temma rahhuks üht lühhi- 322