läinud, mis ta agga mitte ei teinud. Rütel piddi wasto tahtmist temmaga jutto peale sama, kus mitte üht ainust naljasönna seas ei olnud! Ühhel päwal tulleb Bei möda ulitsat, suur hulk üllemid ja teenrid tagga üing meie tuttaw  möegamees, prohwus ka nende seas. Bei watas siin ja seal kaupmeeste kaupa ja jõudis  ka wimaks Rüteli podi ette, kes tedda paklikkult terretas, agga teggi isse ni tössise näo, kui ial wõis. Nalja ei tulnud temmal ka süddamesse, sest Bei näitas nenda wälja, kui õlleks tahtnud rauda füa. —^ Ta silmad langesid Rütle podis ühhe tükki punnase kallewi peale, mis keige penemast seltsist  olli. Ta watas sedda iggast küljest ja küssis torredast: „Mis maksab?" Rütel ütles aupaklikkult agga kindla sönnaga:  „80 taalrit on mo perremees hinnaks pannud." ..Nellikümmend on küllalt!" .Minna põlle mitte Juut, kes pole ette küssib",  ütles Rütel. Minna ei tingi middagi, egga ei küssi ka ette. Mis ma küssin, on õige hind, kust ma middagi ei wöi alla jätta, sest kaup ei olle minno omma: ma ollen isse teise sullane ja pean õigust teggema ja koeo minnes arroandma." Se õlleks nüüd iggal pool oige olnud, agga  mitte Marokkus, kus õigust ei tuntud. Jgga mu innimenne õlleks nüüd Bei peale wadates wärrisema lönud, agga Rütel mitte. Beil olli üsna hul kuulda, et üks innimenne  ma peal temma wasto õigussest julges räkida. Esmalt watas ta mönni silmapilk pöllewa silmadega nore mehhe peale ja ütles siis hambid kirristades: „Eks sa ei tea, Ristlane  koer, (selle aunimmega nimmetawad meid Türklased praego!) et sa minno käes õlled?" ja nende sennadega watas ta omma prohwusse  peale, kes moeka öllal kandis. ..Ma tean kül, ütles Rütel, agga ma tean ka, et ma ülle arro ei olle küssinud, ja et mul õigust ei olle omma perremehhe warra ärrapillada, ja selle sees tahhan ma truiks jada künni surmani! Omma kaupa ei anna ma poolt koppikut oddawalt kui perremees on hinna peale pannud. Te, mis sa Maa *) ees wöid wastada." Keik teised Hollandi kaupmehhed, kes neid mehhised sönno körwast kuulsid, kohkusid pea surnuks. ..Zummalaga, Rütel! mõtlesid nemmad,  sinno päwad on tais. Kui sinna weel Home omma kohwi jood ja lubjapipo tõmbad, siis peab so kael rauast ollema; meie tunneme  sedda meest." Agga walle! Bei watas esmalt tük aega priske nore mehhe otsa ning ta silmad sättendasid tuld. Sähhärdune julgus oltt tal üsna tundmatta assi. Keik muud innimessed,  kes seal ümber seisid, ootsid käsko: „Pea mahha!" Sest nad teadsid, et Beil wolli käes olli ja mitte koer ei õlleks selle järrele aukunud.  Agga jälle walle, sedda käsko ei armud ta mitte, waid ütles: „Kule, Ristlane koer, ma annan sulle künni hoomseni aega möttelda. Kui selle silmapilguni, kus ma jälle taggasi tullen, sa mitte parremad mõtted ep wlle sanud, siis wöid omma ma prügi järrele testamenti tehha!" Nende sönnadega watas ta weel ni armolisse näoga ta peale, kui õlleks tedda praego tahtnud  keige rietega allanelada. Emale minnes ' nikkutas prohwus peaga Rüteli pole, ööldes: Home same meie kahheksi tutwaks!" Bei läks eddasi ja Rütel. panni üsna waggusi omma kallewi jälle kokko ja pistis rioli peale ja otas teisi ostjaid. Waewalt olli Bei silmist kaddund, siis tungisid  teised ristiusko kaupmehhed temma podi kokko ja karjusid ta körwad täis, et säh- härduse törkumissega tiggeda Bei wihha olli ärritanud. „Zummala pärrast kingi temmale se kallew, ütlesid nemmad. Lööb ta so pea mahha,  ja sedda teeb ta ni tõeste, kui päike tänna  paistab, siis ei sa so perremees keigest ommast  kaubast mitte lõnga otsa ennam nähha ja rahha koppikut ka mitte. Bei wöttab kaupa  ja laewa, kui ka neid, kes seal peal on, kes wöib tedda keelda? Sinna õlled siis peast ilma, so perremees kaubast ja laewast ilma ja keik laewamehhed ommast priussest ilma ja *) Selle nimmega nimmetawad Türklased Jum - malat. 322