kassuks tulleb; kas assi issennesest hea ehk pahha on, liggjmenne kaöso ehk kahjo saab: selle peale ei mõelda mitte paljo. Kiewi kubbermangust ragiwad seitungid ühhest  paigast weidrat asja. Rahwas olli wägga  jodik ja teggi ennesele seläbbi ihho ja hinge polest suurt kahjo, nago iggal pool, kus rahwas  mele ei talleta, et se pahha jook meie maiad waesusse, meie ihhud Haigusse ja meie hinged hukkatusse sisse sadab. Agga midda ennam rahwas lakkus, sedda ennam neile lakkuda  anti, sest se olli winarentnikude kaöso. Sedda agga ei wöinud koggokonna wannemad,  kes mõistlikumad mehhed ollid, külma süddamega pealt wadata; hakkasid holega rahwast  maenitsema, hea ello eesmärgiga ees käies ka neile naitma, kui õnnetumaks nemmad  ennast omma lakkumisse läbbi tewad ja se aitas. Mitto jätsid wina üsna mahha, teised hakkasid hopis wähhem wötma ja assi läks silma nähtawalt parremaks. Kus enne kuus wati ku sees ärrajodi, seal said kõrtsmikud  pärrast kolmega läbbi, mõnnes kõrtsis ei Läinud seddagi. Körtsimehhed ja winarentnikud  süllitasid adikat. „Kust se pahha luggu tulleb?" küssisid nemmad. „Kui wiin ka ennam rahwale ei mekki, siis peab seal middagi  ees ollema." No muidogi langes nüüd sü nende silmas koggokonna wannemate peale, kes rahwale „pahha. nõu" andsid. Mis sündis?  Kaebdusse - kirri pandi üllesse ja sadeti üllemate kätte, ning selle kaebdussega, et koggokonna  wannemad, kes isse harjund teed peaksid  ees käima, agga mitte rahwale „pahha nõu andma ja keelma wina j omast", kohto alla ning kangeste nuhheldud saaksid, et endine  (winalakkumisse) kord jälle saaks kinnitub  ja neile mitte kahjo tehtud. - Küllawadder, mis sa nisuggusest kaebdussest  arwad? Kuida on nimmetud koggokonna wannemad so melepärrast? Kas sa tahhad, et ma sulle ommad mõtted pean ütlema? No kule siis: Kui nemmad meie liggimal Maksid,  joseksin ma senna, annaks neile tanno ja palluksin neid lummala kele: „tulge meie Eestirahwa sekka ja öppetage meie kohtomehhi  ja wallawannemaid, et nemmad ka nenda mõistaksid ellada, kuida Jummala ja innimeste  ees ausa wannemate kshhus on. Meil on weel ni mitmed asjad wilts". Wata, küllawadder,  nenda ma teeksin. Agga mo keel kihheleb suus, ma rägiksin sulle weel ühhe jutto, mis Mihkel mulle hiljuti kirjutas ja sia jure sünnib, nago sool leme peale. Wanna sussi warritses metsa äres ja lambad  söid asa peal. Sealt olli ta jubba mõnda  kaelapiddi kinni tömbanud ja tpetsa weddanud.  Sedda piddas ta ommaks põlluks ja heinamaaks. Karjatsed karjusid ja urjutasid kül tagga järrele, mis temma sest hokis, kui jäggo kaas olli. Mis eest nad siis karjatsed oy, kui nad ei karju? Se assi läks agga aega möda liaks ning susst tulli ikka tihhedam omma kümnest sama. Tuks ja Murri, möllemad head hambamehhed, anti lamdristele  seltsiks. Mis nüüd? Jah, nüüd hakkas „üllekohhus" sussi wasto. Kui lambad asal söid ja mönned liig metsa ljggi laksid, jooksis  Tuks ehk Murri jälle korra ümber ja pelletas  rummalaid lome metsast emale. Sedda nähhes kirristas sussi metsas hambaid ja kaebas,  et „üllekohhus wötta ma peal wöimust." Ühhel päwal läks tal ommeti önneks. Lambad ommas waggas rummalusses ollid liig metsa liggi läinud, sussi olli ühhe kaela kinni sanud ja omma teed läinud. Just kui temma omma löunat tahhab piddada, sawad Tuks ja Murri tedda tagga ning wötwad lamba käest ärra. Täie suga kirrudes kargab sussi metsa. Temma  olla warritsenud ja waewa näinud, kinnipüüdnud  ja sia male kannud, ja piddada nüüd lihhast ja nahhast ilma jäma kas seal weel öigust olla? Ahwardas jatta pealt kunninga Löwwi ennese jure kaebama minna, et Tuks ja Murri kangeste nuhheldud saaksid ja keik assi jälle wanna wisi jääks: „et iggaüks isseennese  peale mötleb, ja et kust hunt saab, sealt hunt wöttab. Wadder, kui sia selletust peaks tarwis ollema,  siis jätkan so omma holeks, sest ma tean, et sa terrane ja kirju peaga mees õlled. Arruldane teereis. Pri- söit on kül hea assi, kui innimenne ilma hinnata eddasi  saab, pri-korter ka, kui ellada wöib ja 138