Perno Postimees ehk Näddalileht M. 5! t»6B UhheksaS sPern«S, kesknäddal 4. Augustil.^ aasta. Ses lehhes seisab. Kirjutamisse wisi asjust. Ommalt maalt: Peruust: Jäärmark. Peterburgist: Aujärje pärna täie - ealinne. Riaft: Landtagi peale kutsminne. Kindral kubberner koddo. Uks kässi pesseb teist. Uus raudte. Dünaburgist: Tulle kahjud. Tartust: Kirriko öppetaja seatakse ammeti peale. Peterburgist: Wöidetud  liu. Aujärje pärrija kingitus. Kelmus tõuseb awwalikkuks. Harkowist: Kiwwi söe murd. Kiewist: Tulle kahjude arro. - Witebskist: Nurrin koolmeistri pärrast. Plokki linnas rahhesaddo. Wilnast: Mamöetja kelmus. Warsawist: Rahho kaswab. Wöeralt maalt: Sleswig-Holfteini asjad. Stokholmist: Noor suggo. —Londonist:  Kallis pea. Njujorkist: Meksiko asjust. Uemad sönnumed: Riast: Tallomade mümissest.  Kuramaalt:  Kurw luggo. Romast: Rahwa nurrin. Parisist: Surma kaew. Kirjutamisse wisi asjust. Ühhe sõbra käest olleme kui essimest uudse leiba ühhe kirja sanud, mis ue kirjutamisse wisi wasto mönne sönna rägib. Et meie ommalt poolt nisugguste asjade parrast selletajaks  ei tea heita, separrast anname neid söbrade  õiendada ehk köwwerdada, sest et muidogi  teame, et „tössi tõuseb ja walle waub." Sõbra kirri on: Armas Postimees! „Ma tännan sind keige so waewa ja kirja kandmisse eest! ma ollen waggusi tähhele pannes  sinno kirjad jubba mönni aasta luggenud, ja ollen möttelnud, et se jo ammogi mo kohhus  õlleks piddand ollema sinno pauna ommast  piskusest ka ühte weringit panna, agga aead päwad on sui ihho üllespiddamisse tö ja talwe pari saea laste waimo rawwitsemisse jures tännini ni käest ärrakaddund, et ma issegi  ei tea, kuhhu nad jäänd, mis läbbi keigist  mo ettewötmistest sinno pauna jauks siamale  keddagi asja ei olle saand. Nüüd agga aeas üks assi wägga mo süddame peale, et mo süddame wallo mind ennam rahhul ei piddand.  Et kule, mis mo süddant pöritama aeas: Tünnini näitas se waidleminne ue Eesti kele kirjutamisse wisi parrast mo melest kui tühhi punniminne, agga nüüd näikse awwalikkuks  tõusma kippuwad, et mitto sedda solki maggusaks ja selgeks kiitwad, mis ommeti kussagile  ei kõlba. Uus kirjutamisse wiis omma tumega näitab ennast minno melest nenda: üks wannem södab omma last pissukessest pölwest puhta leiwaga, ja laps sööb sedda iggakord maggusa suga, tännab weel pealegi; agga kui saab innimesseks, lähhäb wannemattest emale, leiab seal ühhe teise, kes nisamma puhta, leiwa  otsas on kaswatud, agga parrast sedda alwaks põlgama hakkanud, ütleb: „mis leib se ka on, mis mo issa emma mulle tännini süa andnud, se ei kõlba kussagi!" kidab ka teisele, kes ta jure tulnud, ja teine ni halp, kidab  ja wöttab sedda heaks ja tõeks ja ei tea seal jures ehk wahhest issegi, mis ta kidab, ja hakkawad ommale enneste modi järrele leiba