seest toi meie mees ka sured krusa pangad, mis kokko külmetand, ree peale. Wägga hea krusa saak. Weel üks käik kopa, ning koorm kci. Agga oh lummal parraks! Ta tulli, krusa Pank siilles,  just kopast walja samas, km suur tük kopa laest mehhe peale langes, ja wassako käe ln, alt poolt olla parrema reie luga tükkiks katki murdis. Sure waewaga kiskusid teised tedda wälja ja saatsid weikse tüttarlapsega koeo, kus kiil murtud kohhad ruttust lahhesse said pandud, agga mees äggab ja oigab sures wallus -- ei tea millas parraneb. Se on, suurt waewa põlgada, agga holpsaste elluks aeaks sandiks jada. Ärra nssu mitte krusa kopa laggi, egga tal wggesid  al ei olle." I. Põltsamaalt. Mällsstusss Sealt kirjutab meile üks hea sõbber nenda: „6. Märtsil sõitsime meie omma armsa öppetaja, temma abbikasa, köstre ja keige kihhelkonna koolmeistridega  ühheSseltsis, Polest ööst, ühte küllasse, S e, mis kahheksa wersta Põltsamaalt  Tarto pool seisab. Seal astusime tassakeste  kolimaeasse, ja kui tuld ollime ülleswõtnud, siis hellises röömsa meeste suust ja süddamest: „Sull', sull', lehowa, tahhan laulda!" uelja healega.  Koolmeister, kes selle laulo läbbi unnest ütles ärkauud, tulli warsi wälja, silmad wet täis, söbro täuuama; agga ei teadnud issegi, mis se piddi tähhendama. Mehhike kohkus üsna ärra, kui lauljate hulkas ka omma kallid kirriko-wannemid  näggi. „Laul jäi seisma ja üks wannem koolmeister  meie seast, tais Piibli ramat, mis kennaste hõbbe hakide, nöpide, ja kullatud äärdega olli köidetud, Lemma kääs, astus perremehhe ette ja terretas tedda nende sõnnadega: „Armas ammeti wend! Issand on sind aitnud peale 30 aastat sellesimnatse  koolmeistri ammeti koormat kanda, ärra panne siis immeks, et meie armas õppetaja  ja keik meie sinno ammeti wennad sind armastades olleme ühte uõuusse heitnud ja Issandale au andes, nüüd sind terretame ja sulle õnne sõnume, et se läbbi essiteks sinno, kui meie keikide ammet saaks auustud, mis Issanda ees suur ja kallis ammet on, ja temma käest sedda õiget palka wimaks kätte same, kui meie ustawad tõteggiad Lemma wina mäel olleme ja otsani truiks jäme. Selle nähtawa ja jädawa armastusse  märgiks, olleme siis sulle sedda kallist ramatut  walmistanud. Sest kallimat warra ei wõi meie ka sulle sowida, kui sedda, kellest siuna keige omma ello aea õlled tunnistanud ja tead ka isse, et ta se keige tillem on. Pallume, wõtta  sedda siis meie käest wasto, ja et meie sulle kiil õigusse parrast au anname ja sedda kallist ramatut mällestusseks kingime, et sinna 30 aastat  ilma laitmatta ja tru omma ammeti sees õlled ellanud; agga siiski sago Issandale surem au antud, kes omma armo ja abbiga sind siamale  on aitnud, ja Pead ka issegi allandlikko melega tunnistama, Pühha kunmnga Taweti sõnnadega:  Kes ollen minna Issand, lehowa, et sa mind siitsadik õlled saatnud. Sedda Mlist ramatut pakkun, ja annan minna meie armsast õppetajast, kõstre issandast ja keigist onuna ammeti  wendadest sowitud, sinnule ja sinno lastele tihheks jädawaks mällestusseks. „Selle peale astus meie annas õppetaja ette, näitas sõrmega ühhe ue tunnikella peale, mis ta isse otti kasa tonnd ja meie armsa wennale kinkis; Lerretas tedda armsa könnnega ja ütles: „Se tunnike! olgo sulle tihheks meletulletusseks, et ni kui sa nüüd tennna peal tunnid mõdaminnewad,  nenda lähwad ka sinno ellopawad möda. Sinna õlled noor olnud ning norelt omma ammeti  peale sannd ja nüüd jubba peale kolmkümmend  aastat sedda Inmmala abbiga üllespiddanud:  eks sa ei pea tunnistama, et need Päwad on ruttu möda läinud. Jah, nenda sawad ka need tullewad päwad, mis sinno armo-aeale siitsadik  jurelissatakse ükskord ärralöpma. Oh et sa saaksid siis ka omma ello-õhtul tru ja nstaw leitud ja wõiksid õige nsso ja kindla lottnssega omma Issanda rahho siose minna. Issand on sind siamale kui kotka tiwade peal kannud ning ei tahha sind ial mahhajätta j. n. t. s." Kahjo, et ruum ei kanna meie armsa õppetaja kõnnet taieste üllespanna. Wimaks langesime põlwile mahha ja õppetaja piddas üht tcinno Palwet, mis meie keikide süddamed ligutas ja silmad tilkuma  aeas. Lõppuks sai weel üks laul lauldud ja siis hakkasime maggusat jntto aeama. Et se hästi kokko sünniks, olli õppetaja penikest Lubbakast ja kasti siggarid kasatonud, 109