Hiljuti on üks issa, kel' kaks poega, meile omma hadda kaebanud, et üsna halle meel olli pealt kuulda. „Mis ma teen nendega?" ütles temma. „Ma ollen neid lönud, se ei aita; ma ollen neid paitanud, se aita; ma ollen neid lönud ja paitanud, se ei aita ka mitte. Ma ollen hirmo ja armo, maenitsuse ja karristuse  läbbi katsunud, agga üks on kangekaelne,  teine kergemeelne mõllemad isse omma õnnetuse seppad, kes sellega ühhes ka minuo Pusargi naelo walmis tagguwad. Karristan  minna, siis ollen üllekohtune ja walli, maenitsen  minna, siis tahtwad isse targemad olla; seal jures mõistwad isse ka wõido teine teist hukka: wannem nimmetab noremat „kergemeelseks,"uorem  wannemat „ kangekaelseks" --mõllemil on õigus, agga kumbgi ei tahha olla, mis ta peaks ollema. Mõllemad tahhaksid middagi olla, kui nad ommeti middagi ei olle, ja willast lõnga ei tahha kumbgi üksi egga mõllemad kokko katki weddada. Issa, katta lauda, murretse rlded, anna rahha tasko, ehk maksa meie wõllad ja lasse meid nõnda ellada, kuida meie tahhame, waat' siis õlled hea issa, kedda poead kiitwad. Jah, sedda tahhaksid poead, kui se wõimalik õlleks ja korda lähhäks; et agga ui wõereti assi korda ei lähhä, siis peawad lummal, wannemad ja kõik innimesed maailmas süüdlased ollema, kui nende kössi hästi ei käi ja wanker laukasse langeb.  Nad juhmid lomad ei tahha mitte arro sada, km suurt süddame wallo nad mulle ja kahjo isseennestele tewad." Mees õhkas süggawaste ja kattis silmad kinni. „Ia kui se mo ainus ahhastus õlleks;" ütles ta Parrast eddasi, ~agga mo maea ello ei kõlba ka muido kühhogi! Rahho, sündlik ello, mõistlik, waggune wallitsus, emmalik kaunis eeskujo, terrane silm ja tassane juhhatus zc., on minuo maeas parrako! tundmata asjad. Postimees,  ma pallun, ärra hakka kaugemalt järrele  pärrima, mul on jubba seddagi raske kül üttelda. Ma ollen ka üks neist õnnetumatest  meestest, kelle pahhem kässi allati parrema  wastopanneb. Kui rummalus peab õppetama  ja maeas wallitsema, kui nõdrus teiste Loeks ollema ja pimme nüggiaid õige teele saatma Postimees, kui loud nõnda, siis wõib kül paljo käksumist ja kärratsemist, tööd, waewa, murret ja hädda maas olla, agga korralist asja, mõistliko laste juhhatamist, waggust wallitsust ei olle mitte leida! Postimees, ma sulle siin ütlen, jääb Jummal ja meie omma wahhele,  agga minna tean ja tunnen igga paäw kibbeda walloga, kui suurt kahjo se teeb, et meie tüttarlapsed muud ei mõista, kui tubba suremast muddast ärrapühkida ja tuld paja alla tehha, agga mitte Meel üht wõidleiba märida,  niis harritud innimesele süa sünniks. Need peawad parrast perrena eseks, peawad emmaks  sama, perret piddama, lapsi kaswatama, mehhe õn ja rõõm ollema oh mo Jummal, kui willets on sellega luggu! Ja nüüd mõtle, kui nisuggune emma weel lomuse polest nürri, lopperkuse melega ja süddame polest karre torkia kaddak on, mis siis? Kus on seal wisakas maeaello ja parirahwa õn ning rõõm? Jummal hallastago isse ja ui mitme abbiellopari ja wannemate wallo, kelle seast minna ka ollen! Agga kuida ööldud, Postimees, sinna ja Jummal peate üksi mo nimme  teadma. Ma ollen agga sepärrast üht süddame  woltikest sulle awwaldanud, et sa nääksid: õnnetumaid abbiello rahwast ja laste wannemaid on küllalt weel maailmas, kes wallutaja suddamega  ümber käiwad." Nõnda rakis küllamees ja silmad seisid wees. Kui paljo ta nüüd ärgo pango pahhaks isse seal jures süta ehk süüdlane on, ei wõi meie teada, ei olle ka tarwis järrele pärrida; agga meie olleme wannemate ja abbiellorahwa wallust sepärrast need paar sõnna siin kõnnelnud, et ehk mõnni õnnetuse sep ja pusärgi nael sedda kuleks ja meelt parrandaks. Andko Jummal! Ommalt maalt. Tartust. Tinna-hõbde. Kuleme saggedaste,  et üllekohtused, pahhad innimesed krono pabberirahha püüdwad järrele tehha ja  jures  nuhtluse alla langewad, mis uemmad ka wäärt on. Agga on ka innimesi, kes nisugguses ütlekohto töös tinna püüdwad hõbbedaks muta ja 20 koppikusi järrele wallada. Mõnne päwa eest tõi üks tuttaw herra nisugguse tinnalippaka meie jure nähha ja sowis rahwast märgutada, et iggamees ettewataks, kas hõbbetnkkid, mls 394