Eesti Postimees ehk Näddalaleht M 43. 18i»8, Tartus, 23. Oktobril MK ja linnarahwale. Wies aasta. Eestimehhe teekond ümber mailma „Askoldi" laewa peal. Sandid ennamiste lapsed ei annud ulitsate peal suggngi rahho: sörkisid agga peale karja kaupa järrele, wälja sirrutud kassa rapputades ja pool wennekele ühte «tempo" peale aeades, nago: «Annata!  odin temp.korosho, dawai!" Kes siis middagi  peusse sai, tännas knl: ..Arrigato, Annata!" ehk: «Kotshegera, annata!" kat otsaessise külge Pannes, mis allandliko tänno- ehk auustamise tunnistust  tahhendab; agga nattukese aea parrast sörkis jälle järrel. Unnustasin ütlemata, et ..Aunata" «Teie" tähheneab, ja saab selle jutto sees ühtepuhko nimme assemel prugitud, kellega rägitakse. Tihti sai ka lapani laulo kuulda, agga tühhi neid teab, mis maggo nad selle kolleda jorro aeamise jures leidwad: pikkad kerulised nodid said nago pudro suust wäljaaetud, ja tulletasid pea hobbuse hirmumist  mele ja lamma magimist, ehk kassi pulmalaulo. Wahhel hüdis ka kannel triukadi -- trinka hulka, agga se ei aitnud ühtegi. Podis isseärranis  tähhelepannemise wäärt ollid lakeritud pu-asjad  (lakerimise tö peale on Japaanlased essimesed meistrid) ja kulus lapani portselan: mönueö tassid ollid öhhukesed, nago munna koor, kahjo agga, et wähhe portselani hulkas asjo olli, mis õlleks Eurooplasele  prukimise tarwis kölbanud. lapani podides  olli ka mitmetsuggu Eüropa kaupa leida, ja mönni pood olli üksnes Eurooplastest tühjaks lodud puddelitega täis, mis peale Japaanlased wägga maijad on, nago üllepea klaas asjade peale, mis nad isse põlle weel hakkanud teggema. Agga küllab tulleb aeg, millal nad ka sedda tööd ette wöttawad,  nago nad jubba alganud mönningast Eüropa kunstliko tööd järrele teggema. Ha nimmetan siin agga sotograhwi ehk päwa-piltide wötmise kunsti, sest mönnest muust tulleb ehk weel eddespiddi jutto. Se on Japaanlastel jubba tuttaw assi ja nad on wägga maijad ende. kujosi ärrawötta laskma. Uks päwapildi meister rakis wägga heaste saksakeelt, ei tea, kus ta sedda õppinud. Jggal pool, kus me' sisse läksime, ollid Japaanlased meie wasto wägga lahked. Pea aego iggauks tundis kohhe ärra, mis ellokad me' ollime , ehk kül pri rietes käisime, ja kössides: «Annata Rus?" terretasid wennekele, jälle jure lissades: „Hke!" (ja) wastasime meie, neid terretades japanikele wasto: «Ohkaio, annata !" Nõnda olli sõbrus korraga lahti. Seddamaid  katsusid meie kue kallewit, sillitasid sapaid, meil olli lubba nendega toas olla, ja üllepea katsusid  kõik läbbi, mis meie ümber olli, ühte puhko kites: „Zokka, jokka!" (hea), ehk koggoni: „Eppi jokka!" (wägga hea). Peale selle pakkusid meile omma tubbaka kotti piboga, ja meie andsime neile katseks omma tubbakut wasto. Ehk se neid kül läkkatama aeas, siiski ikka kiitsid j okkaks. Nende tubbakas on pehme ja penike, kui sidi narmad, ja kerge suitsoga. Kennad tubbaka kottid on pene ja