koolmeistrid iSse peawad üllespiddama: sealt se tulleb, et meie usso rahwas seal mitmes paitus sure waimolikko willetsusse ja närtsimisfe  sees on. Saggedaste on nemmad ka liig waesed ommale öppetajat piddada, ehk neid on liig kassinast ühheskous ellamas ja seläbbi peawad seal paljo innimessi, 11), 20, 30 ja weel kauem aastaid ellama, ilma et olleksid jutlust kuulnud ehk laual käinud, nende lapsed  kaswawad ilma ristmatta ja öppetusseta üllesse ja sawad aega möda jälle pagganaiks. Ms wagga innimeste südda sees ütleb, kui nenda kuiwal ja pöua käes istuwad, wöime öige selgeste järreltullewast kirjast luggeda, mis üks usklik mees Kaasasse rigist Jowa sinodi wannemattele kirjutas. Temma olli ühhe öppetaja ja weikse rahwa hulgaga ue Kaasasse riki ellama läinud, kus weel oddawalt  lootsid maad osta sawad; agga et Zummal  öppetajat ärrakutsus ja weike koggodus laiali laks, sattusid nemmad sure hädda ja kurbdusse sisse. Temma kirjutab nenda: „„Oppetaja ja prohwessor Grossmannile Wartburgis. Arm olgv teiega ning rahho Jummalast  Zssast ning meie Issandast Zesussest Kristussest. Nüüd on jubba terwe aasta mödas sest sadik kui teid, armad wennad, Zummalaga jätsime. Oh kui sure sowimiste ja lotustega Md meie süddamed sel aial täidetud! Meie lootsime missist, et Issand meitega olli, sest et keik temmaga hakkata, eddasi aiada ning löppetada tahtsime. Agga kuida on nüüd loud? Kui keige se peale taggasi watan, siis pean ärratundma, et Zummala mötted teised Md, kui meil, ja et temma teed mitte meie teed ei olle. Ta on meid körbe winud; agga  temma ei lasse meid wist mitte otsa sada, sest ta on hallastaja ja armolinne Issand. Meie öppetajat keige ta pühha ammetiga on ta meie pattude pärrast jälle ärrawötnud ja meie istume nüüd siin üksi, nago linnoke kõrbes.  Mul ning mo abbikasal tikkub saggedaste  südda wärrisema, ja pean õhkama: „MLs sa ennast allawautad, mo hing, ja mis sa kohhised mo sees? Ota Jummalat, sest ma tahhan tedda meel tännada, ta on mo palle suur önmstus ja (Taw. l. 42, 12.) Oh kui kurw ja millets on keik sedda pimmedust nähhä, mis siin saksa rahwa peal seisab! Seal ei olle, kes Head teeks, ei ühte ainust. Nemmad waesed innimessed aiawad agga üksi rahha, warra ja paljo maid tagga, agga omma hinge willetsust ei tunne nad mitte. Agga seeb se on, ei olle keddagit,  kes neist holib; nemmad on lambad, kennel  ep olle karjast. „OH! kes sadab Sionist Jsraelile ärrapeästmist?" (Taw. l. 14, 7.) Issanda nuhtlussed langemad ka raskeste meie peale. Tallinissud rikkus külm ärra ja suinissud  ei töuse pöua parrast üllesse. Keik lodus  leinab ja rohhoaiad näitwad kurwad ja närtsind wälja. Kui helde Zummal meie öhkamist  pea ei kule, siis on innimeste arwates mägga wahhe lotust. Peaks nüüd selle labbi ka öiete paljo süddamid Issanda pole tömbatud  sama. Oh wöttaks temma üht armolist Nellipühhawihma meie ülle saddada lasta, et surnud luud selabbi ellama hakkaksid! Teie, armsad söbrad ning wennad Issanda sees, ollete meile vmmas kirjas nöu annud, jälle taggasi ristikoggodusse hulka tulla. Agga  praego on meie tulleminne wöimatta. Rahha on otsas; kuhho peame minnema? Meie peame kannatama, künni Issand meie öhkamissi kuleb ja meile üht hingekarjast sadab.  Meie suur kurbdus on ka se, et meie omma Willemit middagi ei wöi õppida lasta,  mispärrast ikka mo surem murre olli üht öppetajat sia sada. Oh kui paljo lapst on siin, kes ilma ristmatta ja öppetamatta ülleskaswawad!  Kehwus ei lubba öppetajat piddada,  künni meel mönned aastad on möda läinud. On siis keik otsas ja mitte ennam abbimeest, kes need laiali pillatud lambad nende üllema karjatse Kristasse jure juhhataks.  Tru ja helde Zummal, anna sinna omma önnistust, et pea üks reisia öppetaja meie jure tulleks, kuhho kül mu usso seltside öppetajad saggedaste teed leidwad, et need wähhe tallekesed, mis weel sinno lautas on, ärraawwatelleks. Sinna tead, kui nälgas meie olleme, so pühha öhtosömaaega maitseda. Jah, kui sinno sönna meie troost ep õlleks 74