Perno Postimees ehk Näddalileht S. t 866 Kahhekfas kesknäddal 8. Januaril.^ aasta. Ses lehhes seisab. Eestirahwa kaebtustest. Ommalt maalt: Kirrikute sönnumed. Au-rahha. Seitungi surm. Kirrikute sönnumed. Jodawa wina aedadest. Kallameeste assutaminne. Arm otsas.  Mässajate  üllemate pöggeneminne. Mörtsuk käes. Mässajad lökso langenud. Mässajate ütlema surm.  Wöeralt  maalt: Saksa ja Dani tüllist. Onnesowimisse kirjad. - Taanlaste pahhad teud. Kongressist. Talline sui. Kaebtus ja kotus. Uemad sönnumed. Mönnesuggused sönnumed: Waene tüttarlaps.»— Rohhi pöllend hawade wasto. Eestirahwa kaebtustest. Ommad kallid jöulo pühhad, uus-aasta ja kolmekunninga pühha olleme sedda puhku ärrasaatnud,  nad on nago üks unnenäggo olnud,  mis ennam kätte ei wöi sada, agga nüüd tulleb kusstda: kas on meile neist ka middagi mele janud? kas teame weel, mikspärrast neid olleme pühhitsenud? Kui ehk mönni jubba sedda ärraunnustanud, mikspärrast neid kallid päiwi pühhitseti, sellele annan ma sedda nöu, warma teiste käest, kes ka kirrikus ollid, ueste jarrele küssida, ehk nad mälletawad weel, ja kui nad ka peaksid ärraunnustanud siis pallun sedda waewaks wötta, minno jure tulla, ma tahhan kohhe wägga röömsa süddamega  temma iggatsemist täita, sest kadde ei põlle ma suggugi. Kelle pead wahhest pühhade  aeges jabburad ollid ja kes neid päiwi põlle mõistnud öiete pühhaks piddada, need kahhetsego sedda, ja ärgo tehko eddespiddi mitte ennam. Agga egga se polnud se assi, mis ma tänna tahtsin räkida, waid mul olli üks koggoni isse asA. mis ammugi nago ork mo süddames torkis ja sest tahtsin ma tänna Jutlustada. Teie näte jo iggaüks omma silmaga, et meie tannawune talli wägga waene on ja koggoniste  sedda ei olle, mis ta peaks ollsma ja et sedda kegi mu ei wöi tehha, kui Zummal, sepärrast on ka praego saksa ja tallorahwa suus allati se kaebtus: mis peab sest ommeti sama, et talwet ei olle? ei wöi keddagi tehha, ei kuhhugi minna, ei olle ree egga ratta te ja senna pannakse saggedaste wägga mitme kessisid pilkamisse sönno körwa, mis ma koggoniste  suust ei tohhi wälja üttelda; agga nüüd küssin ma: kas wanna taewa tädike peaks keige nende kaebtustega ka rahhul ollema?  Ei ma ussu mitte, ma kardan, se assi lähhab wimaks tõeste nurja, Zummal ei lasse ennast jo pilkada; ta ütleb jo wägga selgeste ommas sönnas: et iggaüks peab arru teggema  iggast ühhest ommast sönnast", kuida wöime siis ommetige temmaga nurriseda? Kui se arruandminne ni kange on, siis õlleks kül parrem, et aegsaste selle peale mõtleme, mmdo  olleme lõksus.