Hallastus on armastusse tütrekenne, temma armas ja kallis lapsokenne, üks helde, tru ja pehme süddamega neitsikenne, kes keik ilmalikko surust ja uhkust wihkab ja kes allati malmis on omma awwitawat kat sellele wälja sirrutamas,  kellel abbi tarwis ja sedda trööstimas ning römustamas , kes kurwad ja leinawad. Ta on üks hallastaja ödde, kes keik haiged ülles otsib, neile kosfutawat toito ja jsMa aega annab ja omma pehme ning süddamelikko  sönnadega trööstib. Ta on julge ja ei karda middagit, kui ta agga woib aidata, kus abbi tarwis on ja neid kes önnetusses, peästa. Igga seisus, igga rahwas, igga usk woib temma peale lota ja julge olla, et ta saab awwitama. Ta ellab ennam waeste urtsikutes,  kui sure losside ja mu uhke maeade sees. Kus römo templed, sealt kaub ta kui warri ja otsib häddaliste ja keige ello koorma alla mahha röhhutute onnid ülles; mitte kuuldama astumissega ruttab ta ühhe kolleda ja waikse kohha pole, kus üks kurwaks janud südda kannatab ja õhkab. Leinajate nutto laul ning leskede ja waeste laste häddakissendaminne, kutsub tedda enneste jure. Omma pissaratega  kastab ta hauad ja toetab mannad jõuetumad  hal-pead, ning walmistab neile ni hilja weel üht römust ello õhtud. Meie tunneme ilma kellegi ossawötmatta omma hädda, omma kurwastust ja ahhastust kahhe wörra raskema ollewad, kui siis, kui teiste ossawötmist maitseme. Kui wägga röhhub  se meid meie hädda ja ahhastusse alla mahha, kui külma süddamega ja holimatta innimessi siis enneste ümber näeme, kui meie keige rohkem troosti tarwitame. Üks ainumas  sönna, kust liggimesse armastus ja ossawötminne  temma ristist ja willetsussest kuulda, on paljo ennam wäärt, kui anded, mis külma süddame ja wäljaspiddi waggadussega antakse. Kelle süddant teise hädda ennam ei liguta, selle süddames on liggimesse armastus ja ossawötminne  surnud se ei mõtle ennam selle peale, et pühha kirri ütleb: ..önsam on anda, kui wötta. Kui rahholikko tunneb se omma süddant ollewad, kes omma aega ja warra teiste heaks ohwerdab ja ilma ennest kaöss püüdmatta teab häddaliste silmawet kuiwatanud  ollewad. Selle lahke silm - näggo, kellele meie omma hallastawat ja awwitawat  kat temma häddas olleme pakkunud; temma süddame rahho, mis jälle tulnud ja mis ta silmist wälja paistab; temma ligutud süddaMe tunnistus, mis römopissaraid silmi sunnib ja nendasammoti temma sönnadeta tänno' ja armastusse käeandminne on neile paljo surem palk, kui keik ma pealne kadduw kuld ja mu ilmalik warra. Sepärrast mötlyme  meie ka hea melega nende päwade peale taggasi, kus teiste hädda meid hea teggemissele  ärritas, sest se on meile üht taewariki meie põue walmistanud. Kui need teiste häddad, mis meie ello-losiga ühte palmitud, muud ei tähhendaks, kui et se agga woimalik, et teisa awwitada wöime, siis on se ommetige sure Jummala arm, mis eest tedda süddamest peame tännama; sest ta ühhendab süddamed iggaweste ja walmistab meile keige puhtamaid  ello - römo tunnikessi. Hoidkem sedda taewalikko kallist annet ja laske omma liggimesse armastust pääw päwalt  wäggewamaks ja kangemaks sada; nutke ka eddespiddi keige nutjatega ja ärge pöggenege  mitte sealt, kus õnnetus ja hadda, leinaminne  ja kurwastus ommale asset wötnud; sago ka eddespiddi teie silmapissarate külwist, mis teie wöera leina pöllo peale ollete külmanud,  kallist leikust teie hinge önnistusseks taewase kärneri aita kokko korjatud. Meie olleme jo keik selle lapsed, kes issi se armastus  on; sepärrast laskem ka omma armastust temma armastussest sureks ja pattamaks tehha;  mikspärrast tahhame meie sedda heält, mis meie sees teise hädda pärrast kissendab, waigistada?! Laskem tedda tööd tehha, sest se on Jmmala mele pärrast! F. M. Mis söbber siin liggimesse armastussest kirjutad, on wägga tössi ja tullus, et sedda tähhelpannes loeme ja siis pärrast küssime: kas minus süddames on ka üks sesuggune liggimesse  armastus, mis nutjatega nuttab ja rõõmsatega römus on. Ni paljo kui meie rahwast tunneme, peame kül ütlema, on ni hästi saksa- kui tallorahwa jures sest tössisest 108