Perno Postimees ehk Näddalileht M 5 tSK3 Uhhekfas kesknäddal 20. Januaril.^ aasta. Ses lehhes seisab. Lua-sep tudent. Ommalt maalt: Eestlasse pahha tö. Uus kindral kubberneer.  Tüdrukud  ja hunt. Mässajate seitungid. Telegrahw. .Wöeralt maalt: Preisimaalt. Suur wöeras. Mässaminne. Prantsussemaalt. Uemad sönnumed: Peterburgist. Berlinist. Kirriko -sönnumed. Lua-sep tudent. (Mis Nr. 3 polele jäi.) Hakkame tänna sealt jälle peale, kuhhu minnewa  kord seisma jäime ja könneleme eddasi. Se olli teisel Zöulo pühhal 1785, siis õlleks  ta pea surma sanud. Ta olli omma norema wenna Kaarliga merre peale läinud, uisodega jooksma mis Juhhan wägga hästi mõistis. - Kui lind läks ta libbeda jeä peal eddasi, egga möttelnud kellegi õnnetusse peale. Kui jubba kaugele ülles merre peale olli jooksnud,  watas ta kord ülle õlla taggasi, kas wend kaugele jänud, egga pannud tähhele, et suur praggo ees sedda on igga merre peal talwel leida maid läks sure jonega ülle pea ja kaela merresse. Külm wessi tõmbas tedda kohhe kangeks, mis ka ta lotust kautas, sealt weel wälja sada; ta andis omma hinge Jummala holeks. Kuida ta issi pärrast könneles, on temma esstmenne mõtte olnud, kus ennast jubba  kange tunnud ollewad: ..missuggust õnnetumat  surma pean minna surrema!" „OH, mo waesed wannemad! mo armas emma ja mo süddamest armaötud issa, mis kurwastust sate nüüd minnust!" Siis on tedda se kartus  waewanud: „kui pea woib mo wend ka ärrauppuda!" Selle peale on ta süddame põhjast  öhkanud: „DH Jesus Kristus! sulle ellan ma, sulle surren ma, sinno ollen ma nüüd ja iggaweste!" Agga kui just amen tahtsin öölda, tundsin ma üht tuggewat kat, mind süggawussest wälja tömbawad, ja se olli mo armas ja kallis wend Kare!, kes ommast ellust  holimata, wennalikust armastussest mulle appi ruttas; kui pea õlleks ta issi ka libbeda jeä pealt woinud sisse kukkuda! Agga Jummala  abbiga läks se temmal ommetige korda, mind wee surmast peästa. Et kül terraw jeä ta käed nago noaga olli katki leikanud ja werri kangeste jooksis, ei holinud ta sest. Kui nad jälle wannemate jures omma surest ehmatussest  toibunud rõõmsad ollid, tullid sõbrad  ja naabrid kokko ning ollid wanna luaseppaga  rõõmsad, et poead ellusalt olli jälle sanud, ning tännasid ja kiitsid Jummalat, et Zuhhan sest õnnetumast surmast peäsenud ning mitte merre põhja kallade roaks põlle janud.