ühheksat aastat ei hakka wilja kandma, ja et wieteistkümne aastane pu alles wakka ehk kaks, sedda möda kuida aastad on, õuni annab. Kaswatamisse ja harrimisse waew, mis temma  kallal nähtud, on ni wähhikenne, et sedda hinda, mis ta toob, wägga sureks tulleb arwata.  Sest, kui perremehhel sadda puud õlleks,  siis aastas sadda künni kaks sadda rubla omma õunade eest korjaks, ja sedda wisi hulga rahha wähhise waewaga kätte saaks. Se ma, mis õuna pude al, ei tahha künda egga äästata;  ja kes pu semet mahha pannud, leikab sest waewast, mis ta üks ainoke kord näinud, liggi sadda aastat wilja. Seddagi tulleb sureks kassuks ja hinnaks arwata, et wannad ja nored, hallid pead ja lapsed maggusa suga õuni söwad, ja et neist ka head leent woib keta ja 'wuid su parrast rögasid walmistada. Sepärrast kuiwatawad perrenaesed Saksa- ja Wennemaal neid igga süggise hulga kaupa, et neil talwe otsa middagi  õlleks wötta, süa ja haigetele anda. Linna  rahwas prugiwad weel ennam kuiwatud õuni; müwad neid ning sawad head hinda; sest praego maksab leisikas wiis rubla höbbedad.  Kus sedda wilja suggu õige rohkeste on, seal tehhakse temmast ka ädikast ja wägga maggusat jodawat wina. Selle könne löppul ei tahha meie sedda isseärralikko  kasso nimmetamatta jätta, mis wilja  harriminne neile pealegi sadab, kes sedda tööd armastawad ja tewad. Jggal maal, iggas  kihhelkondas ja küllas on need, kel wiljapu  aead, paljo Lassasemad, möistlikkumad ja targemad innimessed, kui nende külla rahwas, kes wiljapu aea Harri mi ssest luggu ei pea, ja sepärrast sedda waewa ei tahha nähha, mis temma parrast tulleks nähha. Imme kül, agga luggu on nenda ja mitmest tähhele pandud, et tallo innimessed, kes wiljapuid istutawad ja neid harriwad, issi ka parremad ja hopis ennam harritud on, kui muud külla-rahwas, kes marri pu aeast ühtegi ei holi. Olgo mis ial on, se tulleb ikka ühhest ja teisest asjast, ning nenda ka wilja pude armastajale parremad  ja harritud ello wisid. Kes muud tööd ei katsu tehha, muud kui põldo künda ja kül- lida, selle arro ja arwaminne on ikka kitsam kui selle!, kes üht aego ka öuna-puid kaswatab  ja selle körwalisse tö jures omma wahhe aega prugib. Kui üks ennast pikkali mahha wiskab, lähhäb teine omma aeda watama. Kui üks omma aega kõrtsis widab, siis on teine omma aedas, leikab ärrakuinud oksi mahha  ja ühhest puust teise minnes, matab temma,  kas siddemed keik kinni ja nukkitseb ja teeb, mis ial näeb tarwis ollewad. Kui üks ennast kõrtsis ehk muia! kullutab, siis tenib teine omma aedas rahha, kui nori puid potides,  ehk neid teiste seast wallitsedes, kedda tahhab müa, ehk neid teise kohta istutes, ehk walmist wilja pude otsast ärrawöttes, et sedda linna kaubale wia. Kui üks omma seltslastega  tühja ehk weel pealegi rummalat jutto aeab ja seläbbi ikka süggawamaste ebbausso ja mu kurja sisse sattub, siis on teine omma abbikasa ja lastega aedas, märkawad seal Zummala teggusid tähhele panna.ja wiljapude õitsemist lahke melega nähhes, kiitwad Loja armo ja heldust, on rõõmsad lotusses ja jamad,  nendaks kuida kirri manitseb, kindlaste palwesse. On süggise kätte jõudnud, siis on uus rõõm ja uus tö, mis keik perrekond ühhemelelisselt  ja tännoga Zummala wasto ärra teeb. Sedda wisi piddawad mannad ja nored aega kalliks, öppiwad iggapääm jure, andwad Jummalale au ja kitust ning lahmad nenda päaw pämalt ja aasta aastalt möistlikkumaks ja parremaks. Agga öunapu aed jäeb hea rahwa au-mällestusseks pölwest pölmeni ja laste lapsed  kiitwad önsate meelt, mõistust ja tarkust. Sellega löppetame tänna omma könnet, agga  tullewa kord, kui Jummal ello ja termist kingib, tahhame sest juttustada, kuida wiljapuid  harrida ja mis muud meel tähhele panna. Ommalt maalt. Pernomaalt. st apse Üks armas söbber kirjutab meile ühhest koli lapse kurjussest nenda: Armas Postimees! Essimest kirja lakkitan sulle, misga sind terretan, agga mo essimessed 42