läbbi peab ollema; üks sesuggune pilkab sedda kombet. Nisuggune jätko parrem omma kat andmata, kui et sedda armast ja kallist kombet seddawisi teotab, mis Judase tembuga ommane on. Et wiskagem sedda innetumat kombet mahha ja wötkem selle kombe kaunist tähhendamist meles piddada; siis ei iä ka kassi mitte labbidaks, waid sõrmed kissuwad ennast konkso tähhendades: ma ei olle mitte pilkja, waid tössine innimene. Terretamisse ja käeandmisse  kombe on ka siis, mis ta peab ollema:  Armastusse märk. Armastus peaks ka innimeste seas rohkem likuma; sest et nemmad Jummalast, sest iggawessest  armastusse hallikast on; agga ei ligu, waid selle assemel tiggedus, kelle kombe on: tühja jutto westa, kallist aega raisata, liggimest  teotada ja temma au warrastada. Mis tehhakse ennamist winaklasi, öllepuddeli ja kohwitassi  jures? Seal kistakse liggimest läbbi hammaste, et kondid raggisewad. Armota luggo! Üks on söimo sönna räkinud, ehk teokamat  jutto teinud, teine panneb ommalt poolt pari pallokessi jure ja kolmas teeb sadanale sarwed pähhä. Rahwas hüab peale: ..Seal ikka mi ddagi on, egga muido nisuggune karra ei tõuse"! Wangutab pead ja ütleb: .Oi, oi, selle käest ei wötta hea koergi kannikast  wasto"! Ta waese au on warrastud ja sedda teinud se kombe: tühhi jut. Häbbemata  pollastamisse waärt warras! Sest, .au kaddunud, keik kaddunud"! Kas ei olle jälle tarwis mahha missata? Oh tehkem sedda keik, kes tiggedast ei tahha olla, ja kes peaks sedda tahtma? Mitte kennegi! Sellepärrast: Mis sinna ei tahha, ärra te teisele! Keik need ja muud sellesarnatsed kombed, on kui pahhad haisewad paised meie armsa rahwa kulges, mis kegi tohter ei woi parrandada,  ehk kül, issiärranis meie aeal, sellesarnatsid  többesid rohhitsetakse; agga nikaua, kui üks többine issi omma haigust ei tunne, ehk sedda ei usso, et tal wigga külges, ei woi kegi tohter tedda terweks tehha; sepärrast on esmalt wägga häddast tarwis, et omma hädda,  omma wigga tunneme ja sest sowime lahti sada, siis on neil, kes sesuggust wigga psrrandada  möistawad, ka kerge parrandada ja üht többist terweks tehha. Parrako! Mil- lal hakkawad need walgust armastama, kes pimmedas kambres, läppund haiso sees harjunud  istuma ja sellega leppiwad, mis omma wannematest pärrinud? Millal samad keik tühjad  juttud ja teiste höweldamissed ning laimamissed  ükskord sedda aega näggema, et neile öhto kätte jõudnud ja nende päike loja läinud? Aeg on kül ammugi käes, agga lõppemist  põlle nähha. Otse kui oh hatad pöllo peal, nenda ka mannad harjutud kombed innimeste  jures, on rasked kaotada, pealegi, kui nad issi sedda ei tahha! . Kui lubbate, tahhame löppetusseks weel üht pahha kombet nimmetada, mis meie iggaühhe  kulges, kui takjas kinni ja kellest meie koggoniste ei jõua lahti sada ja se on: ..issi  e n n e s e armastus". Siin peame ütlema: ~Ms sa tahhad, et teised sulle peawad teggema,  sedda te sinna ka teistele". Meie sowime sedda kül, et teised meid peawad armastama,  meile head teggema; agga kas malmis  ka olleme teisi armastamas ja teistele head teggemas; seal põlle sellega suurt rutto; seal mõtleme marsi: esmalt minna issi, siis mo suggulased ja kui siis woimalik, siis teised  innimessed. Suga olleme kül malmis ütlemas  : ..Ma armastan sind"; agga kaugemale  ei tahha meie sada, siis on pak jalgas ja käed kammitsas. Teme agga ommad silmad  iggapääw lahti, siis näeme sedda nikohhe, et se nenda tössi: «armastus on külmaks jänud".  Ehk kül apostel Paulus armastussest ni paljo kidab, siiski ei tahha meie omma suggo rahwa seast kesk-päwa aeal neid leida, kus armastus ni teggew õlleks, kuida ta peaks ollema. Millal saab assi selle polest parremaks  minnema? Jännini kuleme agga pahhaist asjust ja kurjaist kombedest, kül Margustest, rõwimistest ja risumistest; agga pissut armastuse  tööst, mis ialgi ärra ei mässi.  Issiärranis  sel raskel aeal, mis meil praego käes on, kus armastus iggaspaikas peaks teggew ollema, on sedda kül wägga pissut nähha, et ta õitseb ja wilja kannab. Selle polest peaksid asjad paljo parremaks minnema! Ommalt maalt. Pernust. Üks talwe on 394