nud laulule nisuggust likumatta allust raiada, kelle peale uhke hone ülles ehhitada sünnib. Rõõm, mis Heina -Maarja päwal Ansekülla laulust sadud, sago keigile, agga isseärranis neile, kelle ammet on Tallorahwale siin Saremaal  laulmist öppetada, ärratamisseks, et iggaüks ommas paikas wöttaks laulo semet tüddimatta holega wälja külwada, kellest Ris(ikoggodusse  illu wälja iddaneb. Oh kuida sowiks mo südda, et meie pissike  Sarema rahwas ja koggodussed otsego üks laulo koor olleksid, kel ennam mõistusse pudust ep õlleks ühhes kous Jummala auuks ja enneste kossutamisseks ja römuks laulda. Selle sowimissega ollen ma siin terretand, keik Postimehhe ja laulo sõbrad siin Saremaal  ja iggas paikas. Paljo termist ka Postimehhele, sowib Teie keige truim söbber M. K. K —l, sel 19. November 1862. Paidest. Teutawad kombed. Üttelge  isse, armad Eestiwennad, mis ühhe Eestimehhe  südda sees peab ütlema, ta sönno kuleb, nago ma hiljuti ühhe mehhe suust piddin  kuulma, kennel habbe ninna al ja siggar suus olli? ..Eestlane on Eestlane, ütles temma,  tark keige kurja peale, issearranis petma ja pikka näppo piddama, agga rummal ja kohmetand head mõistma ja teggema!" Oh, kuida se mul labbi süddame käis! Muidogi ei piddanud ma suud üsna kinni, waid wabbandasin  ni paljo, kui ial wöisin; agga ta mõistis mulle ni paljo eesti pahha asjo etke luggeda, et mul wäggise sönnade pudus tulli. Ta lugges nende rummalussest ja tuimussest, holetussest ja laiskussest, teine teise wihkamissest, H kaetsemissest, tüllist, petmissest ja näppo ammetist  ni pikkad loud, nago ramatust ette, ja küssis ikka: ..Postimees, ütle, kas walle on?" Parraks,^pean tunnistama, ta sihtis mitme asja polest üsna märki! Meie rahwa küljest on weel mõnda ärrapesta, kui ommaö iggapäises  ellus puhhas ja aüwäärt rahwas peab ollema. Hakkame omma rahwast, se on sedda parris külla rahwast, nende tö jures ehk piddude peal, körtsudes ehk möisapaikus isse- enneses tahhelepannema, —mis kuleme ja näeme siis? Rummalust ja mis rummalus ' ilmale sünnitab, on sönnades ja teggudes, agga mitte paljo head. Wabbandus mu rahwa  ees, kui sa kül süddamest püad, on raske tö. Ei sanud ka minnage habbemiko suud muido waiksemaks, kui et tale meletulletasin, mis üks möistosönna ütleb: ..Kui igga koddanik pühhib  omma ukse eest, siis on keik ulits puhhas."  Se aitas. Ta tunnistas parrast isse, et se ka keik mitte kuld ei õlle, mis Eestlased muust rahwast kuulwad ja näwad, ei ka keik mitte sulle kergune, mis nad kandwad. Siiski, kui ka petja pettusse ülle peaks kaebama, jääb pettus ikka pattuks ja on Eestirahwale teu-' tusseks, kui sedda tewad. Ma sain neil päiwil jälle kord Järwa. Mihklega kokko, kes Paide poolt tulli. Mis te arwate, mis ta essimenne sönna olli, kui mind silmas näggema? Hea su täis kaebdust nende ütte, kes Eestirahwa seast pahha tempo ollid teinud. Oh, et kelmus ja koerus üks kord ma peal wähhemaks jääks! „Wata nüüd, Postimees, ütles temma, sa nurrised ikka, kui ma Eestiwendade tuimusse ja köwwera tede ülle kaeban ja pahhandan! Kas mul õigus ei olle? Minna ei woi om- meti musta walgeks egga köwmerat oigeks nimmetada? Pea, ma ragin sulle nattuke Paide linna-ladast. ..Noor, priske tallopois tõi kimbo linno podi ja pakkus müa. Kaal.ei olnud kassin egga hind liig rohke, kaup sündis, ja pois piddi rahha sama. Ugga juhtus kaupmehhe õnneks, et linnakimpo wirna ei pannud, waid mahha wiskas, kus ta liig waljuste kompsatas.  Seal lödi ostjal süddamesse, wöttis noa ja hakkas kimpo torkima. Ni pea kui pois sedda naggi, lippas ta uksest wälja,. nago tuul minnema; linnad jäid senna paika. Temma kelm olli 4 naelast pikkergust kiwwi linnakimbo  sisse siddunud, mis nüüd ta omma kaela piddi sama. Linnadest olli ta nüüd ilma, piddi nago warras omma kauba jurest pöggenema, ja kurri süddametunnistus jäi temma  nuhtlejaks. On se nüüd Eesti nimme  auuks? Teisi nisuggusi on weel ol- 386