ta Magdeburgi ja Eisenah linnas uste tagga lauldes omma leiba otsima. Neist päiwist könneleb  ta isse nenda: „Sel aial, kui Zesusse Kristasse sündimist pühhitsetakse (Jöulo aial) käisime meie poisi?  kesed küllasid kaudo ühhest maiast teise ja laulsime pühhast lapsest Jesussest, kes Petlemmas  sündinud. Seal juhtus, et meie ühhe tallopoia öue tullime, kelle maia teine pool külla otsas olli, ja kui ta meid öues kulis laulwad, tulli ta walja ning küssis jämmeda ja torreda tallo sannadega, kes meie olleme ja ütles: kust teie ollete, poisid? ja töi meile ühhel hobil ka mönned Jöulo worstid kasa, mis ta meile tahtis anda. Meie agga kohkusime  temma sannadest wägga ärra ja jooksime laiali, ehk kül issegi ei teadnud, mis asja päevast  nenda kohkusime, kui tallopoeg meile lahke melega worsti pakkus, olgo siis, et meie süddamed  allati hirmo täis ollid, iggapäise ähwardamisse  ja pinamisse pärrast, mis sel aial lapsed koolmeistride läbbi piddid kannatama, ja sedda ruttem äkkiste kohkusid. Kui nenda ollime pakko läinud, hüdis tallopoeg meid taggasi  ja meie jätsime hirmo mahha, jooksime temma jure ja saime ommad worstid kätte." Kui ta jubba Doktor ja prohwessor otti, ei olnud tal saggedaste mitte koppikut taskus. Aastal 1518, kui ta kardinal Kajetani ette ja rigipäwa peale piddi minnema, ei olnud temmal, ta omma tunnistusse järrele, mitte koppikut maias ja piddi sepärrast Wittenbergist jalla Augsburgi linna minnema. Ei olnud temmal ka öiget kube selgas, waid laenas tee peal Nürnbergi linnas omma söbra käest parrema  kue, misga kardinali ette wöis astuda. Sedda teadsid temma wastased ja waenlased ka, ja katsusid keik nöud ärra, tedda jälle paawsti pole pöörda. Paawst töötas tedda wägga rikkaks mehheks ehk koggoni kardinaliks  (ütlemaks kirriko würstiks) kehha, kui ta jälle taggasi pöraks. Agga se olli kelk tühhi tö, Lutterus ei annud mitte järrele ja üks Paawstlane on sel aial isse tunnistanud: „Rah - haga ei sa sedda saksa lojust mitte petta. (Jääb polele.) Jutto jätkud. Pekre sai. Tallopoeg ostis linnas pekre käest omma lastele saia, et kui koddo raggunid wasto tullewad,  tal middagi anda õlleks. Linnast wäljaminneö  naggi ta ommeti, et kassinaste olli ostnud ja wöttis teise pekre käest weel jure. Agga selle saiad ollid hopis suremad. Ta läks essimesse jure taggasi ja ütles: „Waatke, issand, teise pekre saiad on hopis suremad ja hind on üks, kust se tulleb?" „No eks ma ütle wastas pekker tallopoeg on ikka rummal! Kas sa sedda mitte isse ei mõista, kust se tulleb? Teine pekker  wöttab rohkem taignat, muud middagi. Ugga se on muido jahho raisk. Sedda sa nääd issegi, et pissukesed saiad on hopis illusamad!;  sest mis meister ma fiis ollen, kui ma tö illo peale ei wata ja nisamma sured pätsid weretan, nago sinno wannamoor koddo? Teine pekker ei möista omma ammetit selgeste, sest ta nt sured teeb. Kui tallorahwas targem õlleks,  ei wöttaks ükski ennam nisugguse käest." „Teil wöib öigus olla" - ütles tallopoeg, köngutas pead ja läks omma teed. Naeste kartus. Prits: Sinna ei ussu mitte, Töns, kui wägga minno wannamoor pitkse mürristamist kardab! Jgga kord, kui Laewa taat öues mürristab,  on meie maias mürristamisse wahhe ja eit istub kahwatand näoga, käed ristis, löuka  otsa peal ehk teeb tulle lökket koldesse. Ta on siis ni lahke, tassane ja hea innimenne, et ma sõrmega wöiks ninna alla näidata, ta ei lööks mitte wälko. Sa möistad nüüd kül, mis ma allati sowiksin? Töns: Miks ma ei möista? Sinnul õlleks  parrem, kui igga pääw öues mürristaks, siis õlleks ella eideke toas wait. Prits: Minna kardan isse ka mürristamist,  agga mitte sedda, mis öues on. Minno  maias mürristab muido 365 päwa aastas, agga sui aial tulleb ta ema taat mönni kord senna wahhele ja siis on wannamoor hirmo tais, ja waggusi. 55