mahha jätma; mis peab siis so wimane murre ollema? Kas sa woid nüüd teisiti omma wöera laste wasto olla, kuida sa sowid, et teised sinno laste wasto peaksid ollema? Wõeras  issa ja emma! kes sa nüüd sia male omma  wöerast last waljusse ja külmusse läbbi ennesest  õlled emale töukanud, minne ja tõmba tedda warsi omma wasto rindo, et ta ommetige  üht ossa sest maitseks, mis issa ja emma ma peal tähhendawad! Keigest sest mis ta omma  lihhase issa ja emma läbbi kautanudei woi sa temmale ammogi mitte pooltki anda; ka ei tohhi ühhe nisugguse abbiellu rahwa wahhel, kus woerad lapsed on, mingisuggust pahhandust egga jaggelemist, mis wahhest laste  parrast nende wahhel tõusnud, kuulda egga nähha olla, kui se ka mönni kord tõeste peaks juhtuma, siis hüa ja manitse neid, kui tarwis ka karristada, siis ärra jätta sedda, agga hoia ennast wihha, ühhe allalisse kaebtusse ja ähwardamisse  eest, miska sa nende wimist totust,  mis nad so peale pannud, woid rõhhuda. Agga teie, kes teie üht wöera wannema ammetit, mis teie pühha altari ees omma wande  töutussega seistes lubbasite, ja puhta süddame  ja härda melega ollete üllespiddanud; teie rõõm saab siin ja seal üks kahhekordne ja otsata ollema: siin sawad teid teie wõeradlapsed,  kui nad. teie arrulisseks sawad, ning ärratundwad mis teie neile nende nõdrusses teinud, tännama; onnyas nõdrusses tundsid ja mõistsid nad sest pissut, mis sa neile andsid,  agga kuida sa andsid, sedda mälletawad nad selgeste. Ka keik ausad innimessed sawad teid auga wastowõtma, teie nimmed agga pölwest põlweni teistele eelmärgiks jäma; seal nende ärraselletud wannemad, kes allati waimus  omma laste ümber seiswad, teid keige selle hea eest mis teie nende lastele siin ma peal teinud ja öppetanud, selle keige kallima rahho onnistussega terretama, ning wimaks üks taewalik  aukroon teie iggawenne ehte ollema. Ommalt maalt. Pernust. Mitmesuggused sönnu- Need allalissed wihmased ja tormi- sed ilmad Lewad igga pöllomehhe mele üsna nukraks, sest keik ta lotus tahhab wäggise käest nurja minna. Rõõmsas Lotuöses otas ta omma kätte-tö waewa rohkeste tassutud sawad, kui ta ommad põllud ni kennaste näggi kaswawad; agga nüüd tahhab keik käest jälle kadduda. Põllud, kuhhu semet tulleb tehha, on liast wihmast jubba soppaseks läinud ja mitmes kohtas lausa messi peal, kuhhu nad ei julge külmi peale tehha! Kui suur nende kurwastus et semet mahha ei sa, woib igga mõistlik innimenne arwata! Mis tahtmad jälle teine aasta leikada? Issand pöra omma ilmo, muido tulleb raske aeg so lastele kätte! Need hirmsad tormid tewad ranna äärtse rahwale meel suremat kahjo, kui allaline wihma  saddo. Merre tõusud rikkuwad keik ärra, olgo heina kuhjatz, wilja nabrad ehk leikamata  willi, se on keik rikkutud! Põllud ja heinamaad allati merre mee al, mis sealt woib lota? Ei middagi! Eks pea lihhalik innimenne  seal ommas maimus nõdraks minnema  ja Zummala wasto nurrisema? Eks ta pea seal kaksipiddi möttete sisse langema? Agga  mis se keik aitab, armas kassowend ja liggimenne? Sega ei woi meie sedda asja parrandada;  meie peame kannatama, peame mait ollema ja temma karristust kui armastusse hirmo andmist wastowötma. Kül ta isse teab mil ta omma aega pörab, ja sedda jälle keik heaks teeb; kannatagem ja odakem, sest temma heldus kestab iggaweste. Meie ue-koli-maea ehhitus on selle allalisse wihma pärrast ka wangis: mehhed ei woi middagi tehha; hädda pärrast said nüüd ka teise korra wäljaspoolt mürid malmis, et haampalgid ja pärid woiwad peale panna; mis meel pudub sedda tewad pärrast. Olleksid Zummala ilmad head ja keik tarwidus käes olnud, siis õlleks se tö ka jubba ammugi unnustud.  Need sured tormid ei lasse meie paggermassinad  ka omma tööd tehha; ollen isft mõnda korda watamas käinud, agga ikka leidnud  seiswad, separrast tahtsin neile kes kaugelt  tahtwad tedda watama tulla, öölda: ärge  tulge, kannatage senni kui need sured tor- 275