Eesti Postimees ehk Näddalaleht 18K4. Tartus, 4. Nowembril. -«WK ma- ja linnarahvale. MM- Essimenne aasta. Ses lehhes seisabL Kel kindel meel, sel waikne keel. --- Ommalt maalt. Raudtee nöuust. Kokko hoidwisse  ehk toggawarra-kassad. Tullesurm. Parrismade mümissest. Tullekahjo. Linna eesti rolist. Linnakaup  ja pettus. Wennemaalt. Wennema wangihonedest. Wöeralt maalt. Saksa-Dani rahhust. Sleswig- Holsteinist. Jtaliamaast. Prantsussemaast. Inglismaast. Jndiamaast. >— Uemad sönnumed. Tartust. --- Peterburgist. Jarwa maksnnast. Tallinnast. Kirjawastussed. Teadaandmissed ja kulutomissed. Kel kindel meel, sel vaikne keel. Aindel meel ja waikne keel, on ülleiiltse arwa kütwatud; neid ei Ma Paljo; arwa meeste jurest,  weel arwem naeste jurest. Heitlik meel ja helle keel, need on selle eest jälle iggapäine malts, mis iggal pool kaswab. Kindel, mehhine  meel ei te mitte Paljo sonno; kus agga Paljo sonno tehhakse, seal ei õlle mitte kindel meel. Nõdrus teeb kissa, tuggewussel ei olle sebda mitte tarwis. Mis on agga kindel meel ja kust se tulleb? Kindel meel on süddame rahhojulgus, mis mitte, rahhast ei tulle egga mullast ei kaswa, waid lummala  armust antakse, ja sepärrast on se wägga kallis assi, kui südda kindlaks jääb ja mitte iggast  tulest ennast ei anna kõigutada. Tulleb kül saggedaste ette, et innimenne, kui temmal ka kindel meel on, äkkilisse risti ja hädda al, kui tulle ehk wee õnnetus, sõakissa ehk muud sellesarnast temma peale tulleb ja temmale sandikotti  kaela panneb, ehk kui petjad ehk wargad tedda ommast ilma jätwad, —' siis juhtub kül et ka kindla melega innimenne ennam waggusi ei sa oldud, waid oigab, äggab ja kaebab, otse kui helledasi kelest abbi tulleks. Kus sedda agga tulleb? Üksi seal, kus innimenne lihha omma käewarreks peab ja selle peale lodab, ehk rahha ja warra omma õnne allusmüriks panneb. No muidogi, seal on siis kaebaminne ja nurriseminne lahti; seal peab lummal ja inmmessed süallused ollema, ja selle nattukese warraga on ka keik temma lotus kokko langenud ja tuhka läinud. Enne olli ta imme kindel ja julge, säh, nüüd et lummal ta ommad kargud alt ärralönud, on ta langenud, närtsind ja nöuuta, ei mõista muud, kui kaebada ja ikka kaebada. Sealt ei leita nüüd mitte kindlat meelt egga waikist keelt,, waid kohmetand meelt ja kaebajat keelt. Sahhärdusse  kindlusse jured ei seisa mitte lummalas,  ja mis seal ei seisa, se kõigub ja loggisebnllati.  Tõsstne melekindlus ei ehmata mitte, kui „ihho, rahha, hüüd" peab kautama. MingT peale' Kes enne annud, annab Pärrast jälle; kui mitte, noh mis ma siis kissendan - allasti ollen tulnud, allasti lähhän jälle, mis suur assi