tes ka meie rahwa luggu. Sul on kül mitmes  asjas sulla õigus ning ma ei julge mitte wasto aeada, sest Eestirahwal on alles ommad  wead ja wistrikud ja mönnes paikus paise surussed; agga sedda lubba.mind ommeti meletulletada,  et mul armastussest egga kannatussest ei tohhi 'pudus tulla, sest nemmad on keige omma wiggadega ikka minno  wennad. Aeg on jo mõnda asja jubba teinud. Tehko nüüd suur hulk kül alles, kui ei tunneks egga salliks nemmad mind, —ma tean ommeti, mis ma tean ja lodan kindlaste, et aega möda ni hästi Eestirahwa kaebdussed  nende elloseisusse peale, kui ka meie kaebdussed  nende tuimusse wasto sawad kadduma, ehk senna kül weel aega lähhäb. Kaebdusses peab lotus ollema ja lotusses armastus, mis aega annab ja kannatab. Aitummal sedda tewad ka ~Postimehhe" sõbrad minnoga ning sedda teeb eks olle nenda? sedda teeb mo wadder Mihkel ka, kes armastussest pahhqndab. K.: Minne metsa! Loda, armasta, kaunata  ja surre, kui se parrem on. Eestlased  sind ommeti ei toida. P.: Mihkel, Mihkel! nemmad on mind siamale toitnud ja toitwad eddespiddi weel, peale sedda weel paljo teisi; agga mis neil ei olle, jedda ei pea ma nende käest ka küssima, waid nendega, ni kui nad on, rahhul ollema.  Agga ma näen, et sopil tänna häles ei olle, sest jättame sedda jutto seisma ja ma tahhan sulle omma suggulastest middag: könnelda. K.: Parrem õlleks ka, kui sedda teeksid mo melejahhutusseks. P.: Sa tead, ma leinan nüüd jubba mõnda  aega omma kaksikut wenda ja nimmekaimo  tagga. Mihkel, sa tundsid jo mo kaksikut  wenda? Meie ollime ühhe issa lapsed ja saime ühhe päwaga nimme alla ning lubba ellada.  Meil olli üks ammet ja kandsime, kui ühhe issa lapsed, ühte nimme. Mo onnis wend olli wist lapse pölwes tumakam ja tuggewam,  sepärrast andis issa tedda jubba norelt  wseraste ette. Juhtus ka ausa leiwawannemate  tenistusse sama ja temma kehha jämmedussest olli warsi tunda, et tühja köhhoga  teed ei käinud. Minna jäin issa ette ja piddin sellega rahhul ollema, mis tal ommast  waesussest mulle ja mo söbradele anda olli. Kui Eestimees) ei olnud tal saksa saia ennesel süa egga mulle 'pauna panna, waid pärris tallo kak taskus, astusin omma teed ja püüdsin jöudo möda sedda tehha, mis issa käskis. Ni paljo kui isse mõistis, öppetas ta mind ka iggaüht lahkest terretama, kuuldud  asjo kulutama ja üllemate, allamate ning ka omma wenna wasto allandlik ollema, kes jo ausama rahwa tener olli, kui minna. Kussa wennaga kokko juhtusin, olli issa köwwa käsk: mitte tülli tehha, waid Abraami kombed melespiddada, kes rahhonöudes raswaseks sai: sest ..rahho kaswatab, tülli kautab." ..Juhtuks  ka kinnitas issa et wend mönni kord peaks torre ollema ja omma. jõukamaist leiwawannemist surustellema, pead mangutama  ja ülle olla sinno toido ja ihho katte peale waatma, siis pea su, kannata ärra ja tulleta mele, et kibbe wastus wihha klhhutab."  Nenda ellasime meie, ni paljo kui minna tean, wennalikkult rahhulist ja löbbusat  ello, ilma tüllita ja kaddedusseta. < K.: No se peaks jo ikka wendade wahhel. ollema, ehk sest kül iggal pool pudus on. Zummal parrandägo! P.: Agga kauaks sedda olli! Essimenne aasta läks mönnusast eddasi. Wend olli priske ja wirk mees. Teisel aastal lõid jubba palled  kahwatama ja sammud hakkasid lühhemaks jäma, maggus jut ka wähhenema. Kes tedda kolmandamal aastal näggi, wöis rinnatöbbe ta näust nähha ja köhhimist kaugelt kuulda. Kohkusin üsna ärra, kui mönni kord kokko saime kuida temma köhhis ja läkkatas, et sönnast ennam arro ei sanud! Ta ausad leiwawannemad  otsisid kül abbi, saatsid tedda ühhe tohtre jurest teise jure, agga nago se ikka on , surmal ei olle rohto. Jubba Zuli kuus -kartsid leiwawannemad, et piddi kustuma;  agga ta ellas kuulsas paikas, kus surm ni hõlpsast niitma ei päse rohtude warral kirratses meel popl aastat eddasi, agga räkis omma suga jubba tihti surmast ja kartis, et 267