„Et Eestlased vttmmalad ei panne ma neile mitte pahhsks, msamma wähhe kui ühhe  pimmedaie, et temma ei näe. Kui agga kegi üht Pimmedat, kes praego krawi tahhab aßuda, söbralikkult kaest kinni hakkab ja keskset  teed taggasi tömbab, pimme agga törkudes ütleb: „Jätta mind rahhule, sinna ei tahha mulle MWemat teed sowida, ja ikka jälle krawi  pole Mppub, kas seal ei pea meel temma  peale pahhaftks sama?" „Ma tahhan parrem ühhest teisest Eestlaste  wjggast könneleds, mis töeste Mnde omma sü on, fe on nende laiskus. Ma ei wöi korda male söita, ilma et NO wihha ueste jälle peab töusma. Sa pead teadma, armas Postimees, et minna Saksamaalt ühhest  kshhast pärrit ollen, kus taklopveg sureks  önneks arwab, kui koggokonna käest tükkikest  maad saab, ja õlleks se ka mitte ennam,  kui pool wakkamaad. Za parrags missuggune ma,, mäe külje peal, mis ni järsud  on, et kes alt watab, kardab neid pähhä  langemad. Za mis teeb ta nüüd sellega?  Esmalt murrab ta pasi wälja ja teeb neist alla müri ette, et muld mahha ei jookse;  üllewel peab ta krawi teggema, et mürristamisse  wihmawessi igga peu täit mulda  ärra ei aia, siis lasseb ta sönnikut tormidega  üllesse kanda, teeb tööd ja higgistab, künni ta wimaks kartohwlid wöib mahhapanna  ehk nattuke wilja külwada. Za kui römus on ta siis, kui ni kaugele on sanud! senna peaks Eestlast koli sadetama, kes melega maddalat ja head maad mahhajättab ja körget  ning santi künnab, et kergem tehha on. Kuhho sa siin silmad pörad, tulleb ikka jälle südda täis, ja pea wigga on innimeste omma  laiskus. Ja kui ma kül keik wabbandussi  kuulda wöttan, misga Eestlasi wabbandakse,  ma tunnen ommeti igga pä ueste, et Eestlaste pea wigga nende laiskuS on. Mikspärrast  ei seisa igga maia weikese wiljapu metsa sees? Rumi on jo küllalt ja Issand ei kela rohket önnistust, sedda näeme Lätlastest,  kes meile puwilja towad ja Wennelastest, keS puwilja üllesse ostwad, agga parrago mitte Eestlaste käest (kellel sest paljo müa ei Me.) Ma KDsin siich, Postimees, kas sa wöid mulle üttelda, mkkSpärrast Eestlastel «viljapuid, ei ka marjapu wbSsoAi omma kastele  ei olle? Selleta mulle ammeti, kus .on se wannaaegne rikkus, mis läbbi Lihwlandima ni kulus olli, kus on messipude piddaminne? Ma wöin sulle üht tallopoega nimmetada, kes ükskord W ruNa, ütle kuuskümmend rubla  h. omma mee eest sai. Kas wöid mulle ka minda nimmetada? ja mikspärrast mitte  mitto sadda? No sellepärrast mitte, et nad laisad on, köhho peal tahtwad weddeleda,  törtsudes lobbiseda ja labade peÄ omma  hobbused ärraaiada. Argo lodbisego mulle kegi sest, et Eestlasel liig paljo tööd on, minna ei ussu sedda, sest ma näen igga aasta, kui paljo päiwi ta ladade peal surnuks lööb. *) Wiljapu- ja messipu-aed tahtwad agga iggapäaw ja iggas tundis tööd, holekandmist  ja järrelwaatmist, selle eest tewad nemmad  ka rikkaks. - Armas Postimees, ma pannen sulle süddame peale, arra jätta Eestlasi  mitte rahhule; tulleta neile ikka jälle nende  wiggadussi mele. Sinno troostiks ja kinnitusseks,  kui sul sest pahhandust ja kahjo peaks tullema, tahhan ma sulle üttelda, mis so palk saab ollema." tallopoeg olli sadda aasta eest seddasamma, mis Eestlane praego on. Pöld, mis ta kündis, ei olnud ka temma pärris, waid raske orjusse ja- makso eest temma M; rummaluö, ebbausk, korriötamatta, must ello ja waesus ollid ka temma koddakondsed. Ta olli nenda raiskus, et minno nores pölwes meel kuulda olli: „süa, maggada ja 10l olla,  se on tallopoia ussotunnistus", ja se möistssanna  olli keikil tuttaw: „Kümme tallopoega  ja kaks härga, on tosstn weisid." Za nüüd! (Sinna kallis aeg, kulda se keik teiseks  sanud!) Ma tahhan agga üht ainust asja nende nüüdsest ellust könnelda. Aastal 1857 ollin minna Gota linnas, kus se kord pöllomeeste  piddo ja lomads ja ma-sagi wätjaseädminne  otti (nago minnewa aasta Tartus.) *) Nüüd olge nenda head ja üttelge mulle isse, mis ma selle peale saksa sõbrale pean mustama? 146