päikest koido kätte andis, kus jures teine teisele  armsaste kat ja suud andsid. Ztgga üks silm, mis allati walwab, egga ial ei magga, olla sedda näinud, mis südda ösel, kus keik hingawad, olli sündinud; sepärrast  kutsus ta teisel päwal möllemad ennese ette ja ütles: .Ma ollen teie ammeti tallitustega  wägga rahhul ja sepärrast sowin, et möllemad ka oige önnelikkuks saaksid. Ma annan teile lubba teine teist kossida ja eddespiddi  kui mees ja naene omma ammetid tallitada."  Möllernad ütlesid nago ühhest suust: oh wannake: ärra segga meie römo; lasse meid iggaweste kui pruut ja peigmees jada, sest seal jäeb armastus ikka noreks ja selle sees olleme meie omma õnne leidnud. Wanna issa andis järrele ja lubbas, mis möllemad pattusid ning õnnistas nende ettewötmist.  Ükskord aastas tullewad möllemad kesk ö-aeal nelja näddala peale kokko, kus ämmarik  kustawat päikest armsa koido kätte annab,  ning seal jures armastusses teine teisele kät ja suud andwad. Ämmarikko palled munnawad  ja paistwad senni kui rosid wasto taewast,  künni koit päikest jälle saab pöllema pannud  ja selge kollakas walgus päwa töuso kulutab.  Selle kokko samisse römuks ehhitab wanna issa keik maad kenna lille ja rosidega, mis kui pruut tüdruk nende jures seisab; agga  iggakord kui ämmarik nenda koido kaenlus hingab, laulab üks linnukenne tedda pilkades:  laisk tüdruk, laisk tüdruk! ö pik! Mis lind se on, ehk kuida tedda nimmetakse, kes weel tänna pääw nenda laulab, sedda teab iggaüks ilma meie ütlematta; on ta nimmi agga mönnel tundmatta, sellele ütleme: ta nimmi on ..künnilind." Weel süggaminne meie wanna aegse Eestirahwa  juttude ja nende ello wiside peale wadates,  tunneme ärra, kuida nemmad pakso pimmedusse katte al magganud, sest et nende wäljaspiddine ja seestpiddine ello, kuida sedda monned targemad mehhed üllespannud, tunnistawad,  et ellawa Jummala tundmissest neil suur pudus olnud sest, et nende wahhel allalissed werrewallamissed, röwimissed, risu- missed ja muud sellesarnatsed asjad pärris ommad olnud, künni aega möda walgus pimmedust  hakkanud ärra aeama. Jsseärranis tallisel aeal olla nad, mannad ja nored, pikka!  õhtul rohkeste ühhes suitsuses onnis koos, ühhe kolde ümber istunud ja seal omma wannematest  öppitud laulusid laulnud, omma wöerajummalate  surest wäggewussest konnelenud ja nenda kaswasid pahhast kännust jälle pahhad  wössad, mis suggugi parremad polnud, kui teised enne. Ommal aeal olla ka Wannamuine,  se manna kulus laulik, metsad ja mäed omma lauluga täitnud, mis ülle innimessed  ja linnud otse kui ehmatand, agga Wannamuine olla neile ka ommast laulo maimust  üht ossa annet andnud, et nad ka woinud  laulda. Jssekeskes olla nad kül laulnud, agga kui kegi. wöeras tulnud, põlle ennam julgenud suud lahti tehha. Uskmatta meel ja kaddedus olla nende sees wägga wöimust wötnud,  aina üksi seal, kus ta teab ennast üksi ehk ommakstega koos ollewad, julgeb ta omma  manna möda läinud aea mällestust uendada  ja sest könneleda. Eestirahwa ennemuistne laulo koggo, mis ommast kohhast kaunis suur, olla rahwaga ühhes wähhenenud ja aega möda koggoniste tahtnud kadduda, olla agga seläbbi, et monni holas manna aea asjade tagga otsia mõnda tükkikest kätte sanud ja sedda kokko pannud, kellest mee! nipaljo arru woib sada, kuida selle rahwa luggo igga piddi sel aeal olnud, mällestusseks  meie kätte sanud. Se makond, kust nad keige rohkem kätte sadud, on mannal aeal Unganin kutsutud. Seal emmajöe kalda peal, kus meie praegune Tarto lin ommas neitsi illus seisab, olla ennemuistse  Eestirahwa paradiis olnud, seal olla Wannamuine Jummala körgussest, mailma illust  ja innimeste õnnest ja önnetussest laulnnd.  Seal olnud se suur kattel, kus keik kelemurded  walmistud. Seal tulla ka se manna jut, kuida manna issa ellajatele käsko andnud,  emma jögge kaewada. Rumi puduse parrast ei olle se meil woimalik,  tänna sest eddasi könneleda, sedda tah- 186