Perno Postimees ehk Näddalileht 3O t»6S UMes kesknäddal 30. Julil.^ aasta. Ses lebhes seisab. Eestlaste laulo-piddo Tartust Ommalt maalt: Pernust: Auro-laewast. Walla kõhtudest. Riast: Arrudlaue truus. Pettus. Uus raudtee. Liwimaalt: Kirriko lõhkumisest. Tallinnast: Wäljarändajatest.  Peterburgist: Keiserina reisist. -- Kasanist: Hirmsast tormist.—- Odessast: Sured wöerad. Jmmelik kohtomöistus.  Saratowist: Uus uniwersität. — Donimaalt: Õnnistud aasta. — Wö eralt maalt: Preisimaalt: Tö seismas. Austriamaalt: Piiskopi Rudigiri kohto otsus. Romast: Paawstil leina aeg. Inglismaalt: Mässamise  waigistus. Hispaniamaalt: Surno matmisest. Mönnesuggused sönnumed. Ued ramatud.  Teadaandmised  ja kulutused. Intressi pabberid. Kauba hinnad. Eestlaste laulo-piddo Tartus. Terre hommikust söbrctd! Olleme jubba jälle siin; pallume nattukest aega wötta ja pengi peale mahha istuda, et laulo piddust eddasi woime könneleda. Wadake! assi läks nenda eddasi: Selle peale astus Eesti Postimehhe redaktor  lauljate ja kuuljate ette ning piddas üht wägga lühhikest agga mönnust könnet, kuhhu ta nalja tükkikesi ni löbbusaste wahhele sõlmis,  mis ta keik ühhe issiärraliko tössiduse ja mehhise heälega könneles ja nenda keikide süddamed ennese pole tõmbas. Mis agga keikide  süddamid wee! issiärralikult ligutas, olli Willandi öppetaja Hörschelmanni lühhikene ja wägga kenna könne mis umbes nenda olli: „Eila könnelesin minna, kui pealt kuulja, laulude  teggiatest, agga tänna on mul weel, kui laulja ja piddo-wöeras üks sönna sest mehhest könneleda, kes praego, kui selle piddo issa, on könnelenud ja kes omma last ommaks lapseks on wastowötnud. Lapsokene on alles keigest kaks päwa wanna, agga ommetige selle wih- mast aeaga ruttust sureks kaswanud,' nenda et ta waljo ja wäggewat healt woib tehha. Meie et pea siin mitte ükspäinis lapse peale watama,  waid ka ommad silmad ta issa pole pöörma."  Temma peale poris siis könneleja ommad  silmad ja andis tunnistust, kui sure auwäärt  ta olla, sest et ta rahwa walgustust eest ni ütlemata suurt hoolt ja murret kannab  ning lodab, et keik piddo wöerad temmaga selle mehhe auuks keigest süddamest sawad öiskama:  ..Ellago ta kaua meie keskes!" Sedda wöime kül issiennesest mõista, et seal wist ühte suud kinni ei janud, kes mitte römo parrast põlleks öisanud ja meie woime ennast sest römustada, et igga tarkust armastaja waggusi woib lota ja troostlikult tullewase aea peale wadata, et meie rahwa seas sesuggused mehhed on, kes nenda tewad, kui Jannsen sedda ommas kontserti könnes tunnistanud ja näidanud, et ta omma rahwast armastab ja omma Zssama wasto tru ja ustaw on, siis ka keik asjad paljo parrem eddasi sawad minnema.  Nende möllemate könne piddajate järrele tul-