Jutto jätkud. Hea nõu kurja silma wasto. Kas tunnete Lane koolmeistrit, kes mahtra ja sare pude wahhel ellab ja kellele ö-kullid ja mets-ellajad saggedaste körwad tais karjuwad? Karjama lähhäb tal korda, agga kaero peab karro eest hoidma; sest Päts, on ta lähhem naber sure lane sees, ja kui függise käggo kukkuminne  ja künni-linno laul waggusi jäwad, on messikäp ta messipuid watamas, kui isse wemlaga jures ei seisa. Kas tunneta tedda? No minna tunnen. Kas sähhärdune koht öige kolikoht on, sedda põlle kegi minno kaest küssinud,  mul põlle ka selle eest mitte wastada. Selle koolmeistri jure tulli ühhel päwal manna Tuiso lürri, kes ebbausko nago koer kirpa tais on, ja ütles: „Kule koolmeister, wa' küttamees, sa öppetad ikka la pst, eks õppeta  wahhel sekka wanno ka. Sa tead, ma ollin enne esstminne messtlaste issa (emma on neil ennestel) ja need weiksed lomad laksid mo kae järrele wagga korda, kui sedda maia, et mönni pu õlleks kuus perret heitnud, (kolm sain saggedaste). Agga sest sadik, kui payha silm mo messipu aia ülle on käinud, on assi raiskus; ei nad heida ennam perret egga wiitsi tööd tehha. Et se öige assi ei olle, sedda wöib pimme käppoga katsuda. Ollen  ka teinud, mis ollen mõistnud, kolla oksi, ukseallusi, wiiskrajakid suitsetanud ja sedda teist muud meel teinud, mönni hea su täis sanno ka luggenud: ei tahha möuda! Ütle ommeti, hea küllamees, mis nöu sinna annad?" Teie teate jo, Lane koolmeister on tassane mehheke, kes kanna kombel kattuksel ei kaguta;  agga kui ta sanna ütleb, siis on sel hambad  ja sarwed, ja mönni kord teeb ta üsna ilma naerota mokkaga ni terrawat nalja, mis lihhast ja luust läbbi käib. No sellepärrast on ta jo koolmeister. „Kas tead, ma' Tuiso manna ütles temma sa põlle öiget abbi meel katsunud. Minna tahhan sulle üht nöu anda, kui sedda õlled ärrakatsunud ja ei aita, siis tulle jälle taggasi. Kule: kui so messilased käest raiskus on, siis aitab se keige parrem: wiska senat- tuke möistust, mis sul peas on, metsa, sest fe on muido tülliks ees, wötta ennast siis kolm Neljapawa õhtut sure ristmaantee peal pawa lode aial ihho allasti ja wihtle ennast raudnöggestega  pea laest jalla kannani, senni kui täikad peusse jäwad, midda ennam, sedda parrem, ja siis wata mis ta ees on, et se rummalust targemaks ei te?" „Tohho hullo!" urrises Tuiso Jürri, tundis arra, et koolmeister tale praego nöggesid andis, tõmbas körwad lungo, sabba reide wahhele ja läks omma teed, nago häbbistud  koer. Paljo termist koio pole! hüdis koolmeister  takka järrele. Za meie teame nüüd ka, kuida peame wastama, kui mönni narrilaste  narrilane meid juhtub küssima. Kuida pak, nenda talw. Paks nahk tahhab kibbedat hopi, muido ei käi labbi. Wahhatük ja telliskiwwi. Wahhatük: „ütle ommeti, naber, sa ollid  sündides ka ni pehme, nago mähk ja pottisep  wöis sinnoga tehha, mis tahtis: kust se tulleb, et nüüd ni köwwa õlled, kui lu ja kimmi?" Telliskiwwi: „Se tulleb pölletamissest; tulli on mulle tuggewust ja köwwadust annud." Wahhatük: „Önneks mulle, et ma sedda teada sain! Mis sulle hea, on mulle ka hea." Agga waüe! Wahha kargas tullesse ja süllas soutumaks arra. Õp petus: Arra püa mitte neid asjo, mis sulle põlle antud. Mis ühhele hea on, ei olle mitte keikile hea. Leinaja emmand. Lihhoniko emmanda wanna kass olli ärrasurnud  ja temma kergesabba rökis tedda tagga,  nago õlleks kes teab mis õnnetus sündinud.  Käddistada ja tappelda ehk nutta ja ulluda,  se on wanna naestel wägga käeparrast. „Kui sa jubba ühhe surnud kassi parrast ni 'paljo kissa teed ja ullud ütles naber mis sa siis weel teeksid, kui so mees ehk mönni so lastest surreks?" „Sa rägid ka nago rummal innimenne! 39