Perno Postimees ehk Näddalileht ze so »S6Z Seitsmes Wernus, kesknäddal 22. Mail.^ aastza. Gss lehhes seisab. Nago innimesse usk ja lotus, on ka Lemma mõistus Jummala anne. Ommalt maalt: Jälle penikest höbberahha. Wenne naesterahwa issama armastus. Soldatide aupihdo. Palakate mässamissest. Wö eralt maalt: Shilleri ausammas. Mässajate salla söariistad. Pola walle. Kongres ehk maenitsusse kirjad. Piiblipühha. Tagyakiusaminne usso Härrast. —Ma wärriseminne. Mönnesuggused sönnumed:  Sure losi wöitja wangttornis. Rikkas Mkusse wang. Truusse tunnistussed. Nago innimesse usk ju lotus, on temma mõistus Jummalu anne. (Peterburgist sadetud.)' Ma tunnen kül mõnda terrase möistussega ja keige kitusse wäärt Eestlast, agga tean ka küllalt neid, kellest kurwa melega pean tunnistama, et nad nago emma pimaga sisse immend üht leppimatta  waeno lodud asjade tundmisse ehk ilmalikko  tarkusse wasto. „Kus meiesuggune tarkussega  lähhäb" sedda ja sellesarnast ütlewad parraks ni hästi ma saunades, kui linna kamrides  meie mennad, tukkudes laulo-ramato kallal, misga nimaselt lootwad önsaks sada, ehk ka ebba kombede jures, kust nad arwawad keik ilmlikkud hüüd tullemad. Ma ollen läbbikäind münne pealt nähha kaunis-silleda eesti innimessega ja itta sesamma luggu. Panne La ninna alla üht Postimehhe  lehte, ta nago otaks meel makso selle waewa  eest, et selle peale watab. Willets luggu! Pimmedal põlle peeglit tarwis. Jah, tulleb öigussega  õölda, et „Postimees" on ainus Eestirähwa pegel, kus sees ta ennast keige omma muhkudega ja pudustega wöiks nähha. Põhjani ärratunda omma wigga, on jubba polest sadik weast lahti sada. Agga mis tehha! Rmnmalusse uddu on silmade ees. Oh, et taewa tuul puhhuks kord sedda laiale, et meie silma selletus üllataks ärratundma  nieie häddad ja wigaad, meie räppust harrimatta  Eesti näggo! Meie Eeski näggo... Ma arwan, et surem hulk Eestlast er teagi, et se häddaste harrimist tahhaks, et nenda räppune ta on, et Eestlane ei näitagi kui Eestlane ollewad, kelleks ommeti Jummal meid on lonud. Postimehhe sisse wadätes möikstme sedda selletada ja nenda walge ette tua, kuida ta lodud on, et meil põlleks tarwis (nago sedda meie seas küllalt juhtub) omma Eesti näggo häbbi pärrast  ülle katta wöera rahwa kuioga. Nisuggune katte on ikka üks walsk assi, mis päwa aeal marjata  ei sa, ja üks kergemeelne temp, mis igga õige innimesse ees narri auwäärt on. Tuhhat kord ausamad olleksid need wöera nimme ja kuis kandjad, kui nad, sedda ennesest ärraheites, astuksid  omma rahwa lippo alla, ja aitaksid meid tõsta omma lodud näggo põrmust üllesse. Kimmid jubba halkamad sest kissendama, mis ülle nende süddame  tunnistus mait on. Kes ei armasta omma issamaad ja suggu, egga se wöi ka keddagit muud armastada, kui isseennaft; ja nisuggusel innimesse!  piddago ta ennesest mis tahhes on enneminne  ellaja kui innimesse südda rindus tuksumas. Agga ms süddame peal õhkab ikka se kibbs: „kus meiesuggune tarkussega lähhäb?" Noh, eks ikka senna, kuhho keiksuggused Lemmaga  lähhäwad: waimolikkul kombel Jummala ja Lemma tõutud ma pole, ja ihholikkul kombel Lillepea ikka keige parrema, löbbusama ja öddu-