ärratömmatakse, kust ta, otse kui wanna Eli omma  toli pealt kukkuda ja kaela-luud murda woib. Enne on se ka karta kui mitte, sest liig julge ei woi ta sea! peal olla. Mingo aega mis lähhäb, agga üks õnnetus saab tal wissist tullema. Nowembri ku 27. olla Montmartre pulwärgi  peal suur kohkuminne olnud. Üks suur klasist nou, kus wallaskallad sees hoitud, olla hirmsa paukumissega lõhkenud, mis kui järsk mürristamisse pauk olnud. Üks neist surest merre lomadest olla otse paksu rahwa peale läinud, sest seal olnud ni rohkeste wet, et ta eddasi sanud. Sure kissendamissega olla keik eest jooksma pannud ja õnnetumaks olla üks nüesterahwas mahha kukkunud; kalla sanud ta krinolini hammaste wahhele ja nelanud ka jubba alla, agga et wessi sure ruttuga mahha jooksnud, põlle tal suremat jöudo olnud rohkem  kahjo tehha; - naesterahwa jalla särest olla ta ommetige tükki wälja tömbanud. Üks meeste rahwas sanud klasi tükkidest raskeste hawatud. Inglismaalt. Jälle on üks kaunis hulk mässajaid möda läinud näddalal kinni woetud ja lukku tahha pandud, agga sedda keige raswasemat su-täit põlle nad weel kätte sanud. Kus asjad kord sassis, seal on ka mõnda suggust jutto kuulda, mis sedda weel paljo pahhemaks teeb ja rahwast murrega pinab  ja waewab. Rigi wallitsus ja rahwas on kahhes mõttes, et issegi ennam ei tea, mis tehha, ehk mis teggematta jätta. Dublinis olla ei tea kust se jut rahwa kätte tulnud,  mässajatte pea mees Stehwens olla jubba Londonis kätte sadud ja kui ümber ja ümber tulli, polnud keigest mitte tähhekestki töt. Warsi selle järrele on jälle uus jut wäljas  olnud, ta olla Hulli linnast läbbi läinud. Dublinis olla rahwas hirmus sure kartusse sees ja paljo leibkondasi -- isseärranis jöuakamad  olla linnast wälja pöggenenud ja koggoniste wöeralemale ärraläinud. Immeks põlle ka panna, et sealane rahwas wastastikko  ühhe teise käest warjo paika otsib, ja nõu peab, mis siis tehha, kui mässamisse tulli tõeste pöllema hakkab. Ka olla mönni kenna  prohwet seal, kes ette kulutada, et praegune kubberner se wimane seal olla ja et ta sada omma maea lähhedal ärratappetud. Kas peaks hullemat asja ma peal meel ollema, kui se? innimenne peaks teadma middagi ettekulutada? Mõnnesuggused sõnnumed. Pealik ja Juut. Juut, kes jubba kaunis tük maad jalla olli käinud, agga weel ammugi seal polnud, kuhhu minna tahtis, ja ommast tekäimissest jubba kaunis wässind olli, juhtus koggematta uhhe pealikkuga, kes ka sedda teed ratsa hobbusega läks, kokko sama ja pällus ennast ka hobbuse selga wötta, sest ta olla jubba liig wässind. Sure palwete läbbi lubbas pealik wimaks ning ütles: woid kül istuda, agga nenda, et sinna kui juut, mitte minno kui ristiinnimesse külge ei pudu. Juut olli selle lubbamissega rahhul, astus hobbuse selga ning läksid eddasi. Wimaks  tulli, et ühhest järsust mäest piddid ülles  minnema. Pealik, kes judiga kelmi tahtis  tehha, aeas hobbust kiusu pärrast rutteminne,  et juut piddi mahha libbisema. Juut hoidis ennast kässo järrele emale, egga ei lausunud sönnagt, agga kui ommetige jubba hobbuse ristlude pealt libbisemas olli, hüdis ta: oh pealik! oh pealik! Noh, mis siis on Abraam? Ah! Hal on otsas, hal on otsas! Rummal mees. Mees läks linna, ostis poest üht heringat ning ruttas jälle koeo taggasi kus kibbe tö tedda otas. Tee peal hoidis ta heringat näppo wahhel. Kelm poisike, kes sedda korwalt  näggi, puhhus üht erne kerra läbbi putke ta näppo pihta. Mees, kui ta wallo tundis ja keddagit ei näinud, kust se olli tulnud, armas  et heringaö tedda olla hammustanud, ütles ta wihhaga heringast peust mahha missa  tes ja kahhe jallaga ta peale karrates: ..oot, oot, minna tahhan sind hammustada öppetada!" 409