Eesti Postimees ehk Näddalaleht 4. 1867. Tartus, 35. lüttuaril ma- ja linnarahvale. Neljas aasta. Register: Mustlased. Ommalt maalt. Tartust: Sure pöllomeesee selts. Külmagradid. Kontsert Pallamusfe kirrikus. Worrs makonnast - Wööbsi allew. Willandi m'konnast: Kaunis wäileskus. Riast -. Ö rödwlid. Pärrismaad. Tallinnast: Kirriko ramatust. Pcterburgist: Kirriko sonnumed. Peterburgi seitung kulutab. Suur rahhalooS. Moskwaft. - Wöeralt maalt. Ringwakaminne. Baierimaalt. Jntressipabberid.  Kiejawastussed.  -- Teadaandmissed ja kulutamissed. Mustlased. U. ..Watame nüüd sedda rahwast liggidamalt. Meie olleme näinud, et köit üllemate kässud seie sadik ep õlle suutnud Mustlaste hukkunusse himmo lämmatada.  Üksnes talwel näikse, neid siin suremas hulkas (10 12), ka siiski kaiwad nad kallust tallusse,  ning hoidwad ennast isseärralikkult torwalisiS  kohtades, metsa perredes, nenda et neid ialgi öiete nähha ei sa. Tulleb siis kewwade katte, siis lähhawad nad jälle jaost Põltsawa, Kolga-lani ja Willandi - Jani, Wäudra ja Torri kaudo Perno ranna pole, jaost Simona kaudo kaugete Eestimale ja tingnvad ennast weiske karjatseks; se ou meel se ainus tallitus, mis nad ennese peale wötwad. Nende kõige armsam ammet on kerjaminne (manguma). Suwwel on mul siin üks ehk kaks seltskonda, kes siin aeg aealt asset piddamad, sest ka karjatse ammet  sessammas kullas lähhäb neil möune ku parrast  iggawaks. Küssid sa siis neid järrele, siis kuled: nad on jälle hulkuma läinud, ja nad tead, ivad kül, et nad ka ilma laua-passita (kirjata) läbbi sawad, kui nad ennast öppetajast emal teadwad  hoida. Tulleb süggisel pearahha termin kätte. siis ajab nende omma seas nimmetnd ..kohtomeeS" neid kõik koggokouna kohtusse kokko, agga ni pea kui pearahha on tassutud, siss lahmad siit kui marjud,  kes teab kuhho pole! ..Nenda ellab sesinnane rahwas ilma peamarjuta, santimissest, wargusest, pattusest käekatsumissest ja arpulömisfest, ning on temma rnmmalus ni suur, et se juuksed püsti aeab. Jgga ardamelelisse südda mallutab, kui ta neid tõeste kenna lapsokesi, mis ennainiste köigehirmsamas roppuses ja rojususes on sadud ja sünnitud, omma wannemate jälgede sees naab jhho ja hinge poolt hukka miuuewad. Wägga halle on neid waesid innimesst nähha, kuida nad ilma arrota ja tõta ellawad, hirmsas kõntsas ja willetsusses uppunud, ilma peamarjuta tule taewa käes, kardetud ja pölgtud muust rahmast, kõhtude poolt ähmardud, mitmesugguse puduse al öhkades, omma milletsa ello ülleöpiddamisse parrast kõigest mäest möiteldes, ja patto ja häbbi sees ärrauppunud.  Mis agga öppetaja süddaut kõige enuam werristab, on nende hirmus ja pöhjato rummalus hinge öunistusse asjus. Ei nad tunne Oimisteg-