Perno Postimees ehk Näddalileht M tS. »8«0 Neljas Wernus, kesknäddal 20. Aprillil.^ aasta. Hea nöu neile, kell' sedda tarwis on. (Lahtine kirri.) Armas Willem! Sinna kirjutav mulle jubba  mönda koxda sellepärrast ja pällud, et ma sulle sedda wanna kirja peaksin luggeda saatma,  mis ms önnis wannaissa minno önsa issale sel aial kirjutas, kui temma onnist emma  hakkas kossima, ja ei teadnud, kas piddi parrema ehk pahhema pole pöörma. Jummal  üllendago hinge ja allandago patto, nüüd on keik kolm jubba puhkamas; sa tead jo Willem,  meie surno-aedas parremat kat wärrawat sure kaddaka al? Jgga pühhapäaw, kui ma kirrikus kain, ei unnusta ma sealt läbbikäia; mul on siis nago olleksin ma omma önsa wannemattega  kous olnud. Agga kuida se jäi, meie piddime jo muist asjust rakima? Ah ja, sest kirjast! Agga Willem, sedda kirja pean ma kui wannematte mällestust, wägga kalliks, ärra tedda mitte laiali sada; kirjuta parrem ärra ja siis anna luggeda, kellele isse tahhad,  ja sada minno kirri taggasi; ma tah, han tedda omma lastele jälle mällestusseks jätta. Ussu mind, Willem, iggakord kui ma sedda wanna armast kirja loen, on mul ikka, nago õlleks enne meid issad ja pöiad ennam Jummala sobrad ja suggulased olnud, kui meie aial, kus innimessed ni mnnatargad on, et mitmes asjas taewa Jssat tahtwad öppetada, ja urrisewad ja nurrisewad, kui ta nende mele parrast ei sa. Ui, ui, meie aial on wagga saggedaste pühha abbiello pahhaks pinaelluks sanud, ja se põlle töeste mitte Jummala sü, kes keik on hästi ning meie kassuks ja önneks seädnud. Agga mis ma aega widan, sa tahhad  jo mo wannaissa kirja luggeda, siin ta on: „Armas poeg! Sinna küssid, kui sannawötlik  laps, omma kosja asjus minno käest nöu, ja se ep õlle mitte neljandama kässo rikkuminne.  Agga poeg, se on tossi, seal jures on head nöu wägga tarwis, ehk kül se keige parrem mitte so lihhalikks issa käest ei tulle. Sedda on Abraam, Elieser, Naemi ja muud teised ka ärratunnud ja head nöu muialt otsinud.  Peale sedda ei möista minna kossilase ammetist middagi, ja weel wähhem siis, kui ma omma pöiale peaksin kossima. Ma wöttan  tuhhat kord parrem üht minniat lummala  käest, kui isseennese käest wasto. Ussu mind, poeg, Jummal on keigeparrem kossilane,  temma möistab ennam, kui keik issad kokko,  sest temma ei wata prudi punnase palge egga silleda juukste peale, mis meie näeme,