Ue-kirriko altari kohha peale olli üks laud todud ja laua peal seisis Jesusse Rist mis ka rosidega olli ärra punnutud. Kirriko öppetaja piddas palwet Taweti 51. laulo 2ja 2l). salmi ülle. „Kustuta mo ülle astmissed omma rohke hallastusse pärrast Sionile,  ehhita Jerusalemma mürid," Kui Zummala sullane omma palwed olli löppetanud ja Zehowa peale lotes sedda tööd olli weretanud, astusid krahw v. Sivers ja Baron v. Ungern-Sternberg Ue kirriko alluöse peale ja pannid üht mällestusse kirja tinna torroga senna sisse. Selle sees ollid kirjad ja nimmed, kes sedda kirrikud laskwad ehhitada ja kes sel aial keige  üllemad wallitsejad olnud. Selle peale laulsid lauljad „Läkki koio rahhoga,"  kaks salmi. Pärrast sedda läksid kaks herrad ja öppetaja ees, köster, lauljad jalkoggodus  nende järrele, wee! korra lauldes ümber Ue kirriko kohha; ja sellega löppetati se essimenne  pühha koia hakkatus." Rasik, .4. Zulil 1860. A. P. Enne ja nüüd. Gnne, kui weel Taralaiste taimed Kandis meie kallis issama, Kuddus Eesti rahwas luggu lõimed Jllusaksa laulo kangaksa. Seadis sõrmed kenna kandle peale Tarka laulik kulajaide ees; Kes siis kulis helle, waljo heale, Römo tundis iggamees. Olli talwe walget waipa heitnud, Kewwadene illo keigel maal, Tõttas seatud töle keik mis peitnud Sojad peawarjud külmal a'al, Siis ka sullasiwad laulo soned Kündjal, külmjal, äästajal, Ni et römo laulust metsad, honed Wasto kostsid mürrinal. Andsid punnapalgel Ämmarik ja Koito Endil üriks kät sui aegadel. Siis ei pudund kell'gil laulo Loits, Neiul norel, poisil terrasel; Wainul kigede peal, öhto willul, Õsel öitseplatsis siin ja seal. Heina nidul, wäljal ehk ka Mul, Kollas ikka laulo heäl. Tullid süggiss' talgud, leikuss' aiad, Lödi laulo nurmel, tannawal; Teggid noued, peig ja pruut meel sajad Käsitasid mannad rehhe al. Kellel' Wannamuine mõistust annud Regge märssi kokko rimida, Teagi römo, nalja, egga pannud Kegi sedda pahhaksa. Kutsus põhja pirilt küllalinne Talwe-tuppa Eesti rahwokest, Sündis saggedaste räkiminne Mitme müllestusse märkidest; Lapsed ial ei tunnud suiko silmas Kuuldes Kalemide kanget tööd, Jmmeteud, mis temma teinud ilmas; Kuulsid, öpp'sid mitto ööd. Jgga tallitus, ka tark ja tödde, Karrastadi laulo mäega. Kandle heäl a'as igga mõtte Nukral' metsa, Lulis-paskilla; Laulo tiwad kandsid keiki meelta Pärris Eesti kombe raddadel; Auustadi omma emma keelta, Olli armas keikidel. Juttusta mul', armas Eesti suggu, Kus on tänna meie laulikud? Ei ma kule nende kaunist luggu, Kuskil nende lausa laulo suud! Andke teada, nüüdse aia pojad, Kust wöib leida sedda kallist meest, Kellel immelikud laulo ojad Töuswad kuldse kandle seest? Aastad lendüvad, näddalad, kuud rut Jgga aeg toob onuna lodud tööd, Agga nurmed, nidud, metsad nutwad, Waikuss' waipa kandwad päwad, ööd; Et neid römo heäled terretamas, Kandle keled wasto kölksumas; Eesti poeg, kui tuima kiwwisamas Sulg'tud suga ellamas. Juttu jätkuks aetakse lörri Parrago! kül kohhalt paljo nüüd Asjust, mis ei maksa mudda porri, Nägitakse ni, et põlle süüd- Hüan küllad, laned, linnad läbbi, Wannamuine, ei ma leia sind. Peitus, ni kui õlleks temmal häbbi, Kostab üksi laulo lind. wad, Nüüd oh! külmad uddopilwed katwad Meie küntud, äästud laulomaad. Mannast külw'tud laulo semet matwad Unnustusse katte alla naad. Juhtub kord, et uest lilled jöudwad Rõõmsast minna õitsema, Ussid, mardlased siis kallal söudwad, Et wöiks loma narrida. 247