tedda kurjatöö pealt kinnitabbama ja palgatassujate  kätte andma, et kätte saaks, mis temma tö wäärt on. Kegi ei tohhi nisuggust kurja loma salgada egga warjada, muido teeb ta ennast seddamaid  Jummala ja innimeste ees temma sarnatseks  ja temma teggude ja palga ossaliseks. Tehkem siis iggüaks sõnna ja teoga, mis ial wõime,  kihwt - ohhakaid omma rahwa põllult wäljakiskuda,  et meie usk, ello ja suggunimme mõnne raiskoläinud kurjateggia pärrast ei sõbra egga waenlase suus ei peaks teotud sama. Lõppetuseks ütleme weel ausa kirjasaatjaga: „lummal andko, ei se kurblik kirri rohket ja õnnistud wilja kannaks kõige meie rahwa kassuks!"  Ommalt maalt. Tartust. Korjage üllejänud rasukesed  kokko! Iggast asjast on tunda, et talwe, mis meil pea ukse ees seisab, mitte kerge ei sa ollema. Leib on kassin ja kallis, nõndasamma ka tenistus, agga koht tahhab kõigil siia ja ahhi tahhab puid, kui kegi külmas toas ei tahha nälga kannatada. Waesel aeal kaswab agga pallujate, mitte andjate hulk. Midda kallim  kõik assi sada, sedda raskem aitumma eest anda. Waeste holekandjad on sures häddas: andjate hulk kahhaneb, tahtjate hulk kaswab. Sepärrast peawad kõik nouud ärrakatsuma, kuida ühhe kõhto täita ja teise koormat kergitada. Jggas  maeas palluiakse kõik, mis ial üllejääb, nõnda kui: leiwakorukesed, kondid, kaltsud, Pabberitukkid  üllespanna ja nende kätte anda, kedda waeste holekandjate polest järrele lakkitakse, üllejänud rasukesed kokkokorjama, et waesel aeal middagi raisko egga jalge alla ei lähhäks, waid waeste heaks Prugitud saaks. Toito prügitakse jälle toiduks, kondid, kaltsud, pabberitükkid korjatakse kokko ja müakse senna ärra, kus neid tarwitakse, nago wabrikute peale, ja hinda, mis nende eest sadakse, prugitakse jälle waeste abbiks. Muidogi teada, pallutakse maea perrenaisi ja nende ümmardajaid kõige ennam, et nemmad ärra ei wassiks, kristliko truusega üllespannema, mis muido mahha ehk prüggikasti wiskasid. Nõnda ei sa mitte üksi waesed kergem awwitud,  waid maeades isse harjnwad ka innimesed kõige mähhema ja almemaga hoidlikult ümberkäima,  ja nõnda on kasso kahhekordne. Seadus Liwi- ja Sarema kihhelkonnakohtudele  tallokohtade parrandamise oni) üllesarMamise parrast, kellesse se putub ja kes sedda luggeda tahhab, seisab eestikele üllespandud  Liwi kubbermango zeitungis Nr. 111, mis 2?. Sept. 1868 wäljaantud, 13 paragrahwi. Wiilltanbi maakonnast. Hummuli walla kohtomaea sail. Okt. sisseõnnistatud. Selle ülle kirjutakse meile: „Helme õppetaja E. Behse, Hummuli pärrisherra N. v. Samson omma prouaga ja paljo rahwast ollid kous. Esmalt hakkati maimoliko lauloga, siis piddas õPP. õnnistamise kõnnet ja tännas kõige se eest, mis nähha olli ja tulletas mele, kuida kõik maead üksi selle nnrgakiwwi peal kindlad seiswad, kellest  Petrus rägib, ja kus sedda al ei seisa, seal langemad, olleksid nemmad ka kaljust puhta kaljo peale ehhitud. Ilma selle Sioni nurgakiwwita teeb seadus innimeste süddamed kõwwaks, nago allaline päike ilma soea wihmata maad kimmiks kõrweiab. Mitte üksi hirm egga arm, maid hirm ja arm peaMad kous ollema, nago käsk ja armoõppetus ühhes lummala sõnnas.  Parrast  palme ja laulo, mis nad ühhel melel piddasid,  ei unnustud ka ihho ärra. Rahmas olli rohkeste omma ue koggokonnamaea joduks toito kokko tonud, et kõik, kes sel korral senna ollid tulnud,  ausaste süa jua said ja rõõmsad piddud peeti. Mõisawannemad jäid kello 1 10. rahwa  sekka ja ollid heas meles, nago messilase emmad perreheitmise jnres. Lõppetuseks kutsus Hummuli herra omma Hummuli, Aitsare ja Alla malla perremehhed ja naesed ja kõiki, kes sel pühhapämal seal kous ollid, 9. Oktobril ommale Mõeraks, et lussika täis soja leent seal su jätko ärrasööksid; kuid lussikad palluti kotto kasa wõtta, et neid mõisas ni paljo ei olle." No mata, nisuggune assi ei tähhenda jo mihha Mamo, Maid kokkoleppimist ja armastust, mis hea meel on kuulda. Peawad meie maa asjad siggiwalt ja kassulikult eddasi minnema ja kahjulikud  lahhutused emal hoitud sama, siis ei ja muud nõu, kui mõistlikult, mitte silmakirjaks, Maid süddamest kokkoleppida, nõnda et kõik ühhe ja üks kõige head meles kannab ja nõuab, mäbhem  mitte kadde egga surem uhke ei olle. Meil 331