Perno Postimees ehk Näddalileht M 39. ««66. Kümnes sPernus, kesknäddal 28. Septembril.^ aasta. Ses lebhes seisab. Sõbra kirri. Ommalt maalt: Pernuft: Kolera. Tänno. Õnnetus. Laps surnult leitud. Riast: Uest seadussest. Willandist: Wargussest. Tullekahjo. Libawist: Ilmadest. Peterburgist: Jahhe piddamissest.  Shamil. Odessast: Keiserlikkud wöerad. Jenisseiskist: Mällestusse sammas. Somemaalt: Leitusse sönnumed. Woeralt maalt: Kukshawenist: Laewa õnnestus. Prankwurtift: Õnnetus raudte peal. Triestist: Pahhad asjad. Türgimaal: Mässajad. Austriamaal: Kolera. Türmist: Ma wärriseminne.  Prantsussemaalt:  Rahwa mõtted. Körwust. Lahhingitest. Amerikamaalt: Nukker meel. Sõbra kirri. Saime möda läinud naddalas ühhe Peterburgi  sõbra käest kirja, kus ta meile asjo, mis ta omma sündimisse maal wöerusel käies näinud, teada annab. Asjad on ni jälgid ja jälledad, et ta sedda üllespannes ütleb: „Mo südda läigib sees sedda kirja kirjutades!" Meie ei tahha siin pikka eeskönnet tehha, waid lasseme  tedda ennast warsi könnelema hakkata, sest et könne kaunis pik. Siin tulleb nüüd kirri: Armas Postimees! lubba kewwade kirjutasin  sulle, et mul totust olli se sui omma armast sündimisse maad (Eestimaad) nähha sada ja et se te nüüd ärrakäidud ja ma seal mõnda ollen näinud, mis mind praego weel oksele tikkub aeama, sepärrast tahhan ma ommast  reisist ka sulle ja so söbradele könneleda. Juni ku ?mal päwal sõitsin omma sakstega Peterburgist walja Tallinnasse ja et mulle seal aega anti, sepärrast jätsin saksad senna ja sõitsin Länemale omma sündimisse paika suggulassi watama. Nüüd ollin jubba oige  sinno naburis, agga ommetige ei armud aeg sind' watama tulla, ruttasin agga jälle Tallinnasse taggasi, sealt olli mo sakstel nöu Tarto soita, agga wersta 80 siin pool Tarto poris te Narwa pole, nimme parrast Sillamäele  ja seal ollime rohkem ku aega paigal, saime 22. Augustil jälle Peterburgi taggasi. Noh, eks olle tük maad käidud? ja selle te peal juhtus mul ka mönni assi silma, mis teadaandmisse wäärt, agga et mitmest asjast jubba kül rägitud ja ka saab weel rägitud, se ei teeks siis muud, kui minno kirja liig pikkaks. Agga üks assi, mis mo süddame wägga sandiks teggi ja kui praego weel selle peale mõtlen, siis tikkub okse peale, ja sest ei woi ma wait olla. - Millal peasewad meie armsa Eestirahwa silmad lahti, et nad ükskord arro sawad, et igga joobnud nasne neid pettab? Armas södber!  Ni wägga kui ma omma armast Eestimaad  ja rahwast armastan, pean ma ommetige küssima: kus on meel üks rahwas, mis en-