ki! agga kes ei tõusnud, se olli mo armas Narrike. Sedda ma keik näggin, agga siiski ollin ma armo pealus, mis mulle sedda mahti ei annud omma tullewat ello õnnetust ärranähha.  Ma ütlesin ikka temmale: kui ma üks kord kohha peale saan, ei ma sind siis mitte ei jätta; tõest ma tahhan sind wötta. Issa aeas tedda maeast ärra, sest et temma läbbi allati olli suur karra, agga Marri otas ikka, kas ma tedda ükskord tullen wötma ja olli sures kartuses, et ehk jättan tedda mahha. Wimaks kirjutasin tale kirja ja waatsin hslega,  kas ta ka poiste jures ei magga ja kas ta weel on magga. Mo Marrike olli jubba  keik unnustanud ja keige ilma prudiks janud  ; sepärrast ütlesin, kui temmaga jälle kokko  sain: ei ma sind nüüd ennam ei tahha. Se teggi temmale suurt kurwastust ja murret, sest et luggu olli kurri. Ta püdis ennast kül kawwalaste ja kennaste wabbandada, agga  mis se ennam aitas, sest ma saatsin ommad  mannad mõtted mulda, egga wötnud tedda  ennam kuulda, läksin omma issa jure, wötsin  ta käekesse, andsin sellele suud ja ütlesin: mo armas ja kallis issa, jätta nüüd keik murret  mahha ja ärra kurwasta ennam, Marri on laia teed käinud ja sepärrast jättan tedda ka mahha; wötmata jääb ta minnust, wötko tedda kes tahhab, minna mitte. Ni pea kui se sönnum Marri körwo üllatas,  ollid tal kohhe sarwed pähhä ja kihwad suhhu kaswanud: waggast lammast sai müraja härg ja kiskja karro! Tal ei olnud ennam kellegi arro. Waggal tuikesel olli kaswanud ussi pea, mis olli täis kihwti hambud. Oh sa helde aeg! Nüüd mast tulli wälja, et kallast  olli kaswanud maddu, kelle hirmsad ja roppud sönnad kui tullised noled mind ja mo armsaid wannemid ärratappa tahtsid. Nüüd ilmusid keik ta wead, mis mannad ja nored kuulsid ja näggid. Ta olli otse kui ahhelast lahti peasenud karro, kes iggaühhe kallale jooksis.  Kül ta müllas, kül ta mässas ja teggi, mis ial kurja mõistis ja õlleks mind lussika täie mee sisse upputanud, kui se möimalik õlleks olnud. Ta õlleks wiimse juukse karma mo peast kiskunud, õlleks ta sedda kätte janud. Selle wagga linnokesse heal olli müraja löukoera  healekö sanud ja ta südda näitas köwwem  kui kiwwi ollewad. Rosi-lillest olli karro ohhakas kaswanud, mis ühte sia teist senna torkis. Keik mo prudi ello luggu Õppi tundma norem suggu; Tõeste on patto emma Se, kes nenda rop kui temma Rop ja laisk ta tõest olli Parrast pettus wälja tulli. Kurja ta keik mo eest kattis, Ni kui merre põhja mattis. Nored wennad maatke ette. Ärge kossige neid mitte. Kes on kawwalad ja libbed, Ello päwad parrast kibbed. - Ommalt maalt. Pernust. sTullekahjo.) Selle ku 17. päwa öhto (se olli laupääw) olli meie linna wanna-aptegi wallitseja omma tenia noremehhega  aptegi wasto pissokesses rohtaedas. Sealt nääb se tenia noormees kello 11 aeal raeherra Ströhmi maea korstnast kangeste tulle säddemid wälja lendawad, ütleb perremehhele: „Waatke herra, mis seal on, se ei woi õige assi olla! Perremees watab, ütleb: „OH, kes teab, se woib kedo assemest tõusta." Agga kui korstnast ikka ennam ja ennam tuld wälja saddas, ja selgeste nähha olli, et seal ennam kahte nalja ei olnud, siis lippas noormees senna maea jure. (Kellel Perno lin tuttaw, se teab, et wanna aptek ja Ströhmi maea teine-teisest kiwwiga wissata on.) Agga keik uksed haknad ollid kinni, sest maea rahwas ollid jubba puhkama heitnud, ja et al kordas pood ja innimessed teise korra peal ellawad, sest siis olli noremehhe pörrütaminne ja hüüdminne  asjata, jäi mõtlema: mis nüüd tehha? Oot oot: lippas apteki, wöttis peotäie keige jämmedamaid haawlid, läks taggasi,  wiskas need keigest jõust pöllewa maea hakkende pihta. Sest ärkasid innimessed maeas ülles, ja said teada, mis hirmus assi maeas assumäs olli. Et abbi ni warmalt jõudis, 240