hinud ja aewastanud, et silmad punnis ja märjad peas ollid! On sul ehk ni suurt läkkatamist  ja turtsumist teinud, et kartsid jubba hinge kinni jäwad ja ihhust minnewad! Õlled  sa nüüd suud kinnipiddades ettewaatnud, et sul sähhärdust äppardust ei sünniks, no muidogi, siis õlled ka targaste teinud ja sul põlle tarwis läkkatada; agga meie möistosönna  jured ullatawad kaugemale. Eks olle tössi: õlled sa lomakest ennam ehk wähhem waewaga kurgust jälle wäljaköhhinud, siis on keik mödas ja unnund, et sest ei maksaks  mingisuggust pikkemat jutto tehha? Agga  kuida ööldud, meie möistosönna jured ullatawad  kaugemale ja süggawamasse. Kes on siis muido need targemad innimeste seas, kelle su peale teised watawad, kui need, kes õigel aeal ja wisil omma su möistwad kinni ja lahti tehha? „Räkima on höbbe, agga wait ollema on kuld", ütleb teine möistosönna,  mis peale mönned nisamma wähhe mötlewad,  kui essimesse peale. Söbber, wötta waewaks, loe önsa Salomoni öppetusse sönnad ja Taweti laulud kord läbbi ja tõmba igga salmi jure riips, kussa supiddamissest ja keletallitamissest  jutto leiad, küllad siis näed, kui paljo pärrast wäljatulleb. Ma motley, neid mehhi, kedda pühha Waim kirjutama aeanud, peaks ommeti ristiinnimenne uskuma, ehk mis peab siis weel muud mailmas tössi ollema? Ja kui saggedaste ütlewad need pühhad mehhed  seddasamma, mis meie möistosönna ka ütleb: panne omma uled lukko! ei mitte, kui sa sööd ja jood, waid kui könneled ja rägid. Kes head ello nõuab, tallitsego omma keelt ja piddago uled kinni, ütleb Tawet; keel on pissuke  lige nago sädde pissuke tulli, agga wöiwad  möllemad sure kurja tehha, kinnitab Jakobus.  Mis suust sisse lähhäb, ei rojasta mitte innimest, waid mis suust wälja tulleb, ütleb kunningate kunningas isse, ja keik on sulla tössi. Oh kui mitto tuhhat innimest on omma meleto lobbimissega, kus neil südda kele peal seisis, ennestele kärbest kurko lobbisenud!  Pärrast tulli kahhetsemisse köhhiminne ja läkkataminne, agga ennamist ikka liig hilja. Tuhhat sündind asja wöiks sest könneldud sa- da, kui ruum annaks. Mönne innimessel on nago lodud kärbes süddames, mis tale allati köddi teeb, et ei wöi suud piddada, muido kardab  süddant löhkewad ta peab wälja lobbisema,  ehk sellega kül isse jälle häbbinaero kärbest kurko saab. Ta on jubba kümme kord omma lobbimisse ja kelepeksmisse pärrast kimpus  olnud, naerdud ja nuhheldud sanud, agga  ikka ei wöi temma omma üled lukko panna,  waid peab räkima, mis kegi temma käest ei küssi, ja saab jälle kärbse kurko. Eestirahwa  jurest leitakse seddasamma wigga ka hopis ennam weel, kui tarwis on. Agga wend, mõtle ommeti nattuke järrele, kui rummalaste sa sellega teed. On so liggimenne omma sallaasjust  möndg sinno süddamesse marjule pannud,  siis ei pea sinna nago katkine task ollema,  kust keik läbbi kukkub ja mailma ommaks saab. Sedda peab üksi temma, sinna —ja weel kolmas so Jummal teadma, ja ei kegi  mu. Wöera sönnad on ka wöera omma, ja wöera omma ei tohhi jo sinna laiali pillada.  Ms on kergemeelse mailmal sellega asja, mis sinno süddames ligub? Mailm näitab  immet kui tru ollewad, künni ta so süddame  mõtted on kele peale kiskunud ja on sönnake suust läinud, siis on se nago lind purist  lendanud. Wötta weel kinni! Agga selle assemele tullewad sulle kärbsed kurko, se on ahhastus ja pahhandus; sest mailm kannab so sönno laiali, panneb iggaühhele ommast käest kümme jure, et seäsest elewant saab, ja sadab neid pärrast keik sulle kärbseks kurko. Sepärrast panne omma uled lukko. Ennam innimessi kahhetsewad räkimisse, kui waitollemisse  pärrast. Su on süddame uks, mis kinni peab seisma. Ükski rikkas ei hoia kastikaant  lahti, kus ta kuldpenningid sees seiswad.  Nenda te sinna omma su ja süddamega.  Teine möistosönna ütleb: ~Hoia su kinni, muido jahtub südda ärra." Jälle terwe tössi. Kel paljo suus, sel wähhe süddames.  Keige kangem wiin lahkub ärra, kui lahti seisab, ja keige pallawam südda jääb külmaks  jä tuimaks, kui uled lukkus ei peta. Silmad ja körwad olgo lahti, agga uled lukkus,  se on: sa wöid paljo kuulda, paljo näh- 368