nago saggedaste õlled üttelnud, on rummalusse  lapsed, ja se põlle mitte walle. Meil ei olnud sest mitte ennam kül, et naesed keiksuggust  tühja kunsti piddasid, waid mehhed hakkasid ka peale ja teggid asja, mis kegi ei ussuks, kui silmaga ep õlleks näinud. Kuida tead, meie ellame siin merrekaldal ja peame muist omma peatoidust kallapügist sama, mis nisamma kui keik muud anded, mis iggapääw wastowöttame, sure Jummala armust tulleb. Agga kas rummalus ja ebbausk sedda teab ja ussub? Ota senni! Meie jures on assi jubba  nenda hulluks läinud, et mönnsd perremehhed  (muido ausad mehhed üsna awwalikkult  nöuuks wötsid, Peeltsebulile kodda ülles ehhitada, raiusid palgid ja teggid sadanakabbili,  kus nende ebbajummal sees piddi ellama, kes neile kallapügis önne ja saki piddi  andma. Ommas kallapügis ollid kül rummalad  lomad ammo täis ebbausko, agga kule, kuida nende ebbatempli ehhitaminne tulli. Uhhel  päwal läks perremees K. J. omma wörkusi  merrest wäljatoma. No tühjalt ei tahhaks  neid kegi kallamees wäljaweddada, agga önne ei wöi kegi isseennesele anda. Ta langes  sepärrast merrekaldal pölwili mahha, agga  kelle ette? Omma ebbajummalä ette ja pällus: „Kulla kaljo künni ngas, anna mulle tänna hommiko paar sadda kalla, siis toon sulle Jõuluks küünla ja pannen pöllema!"  —Se olli ristitud innimenne, kes nenda  pällus!!! Nüüd piddi Jummala õnnistus  temma ebbaussule weel kinnitusseks sama.  Ta wöttis wörgud walja ja sai 4W kalla, se on kaks kord ennam, kui olli pallunud.  Oh sedda õnne ja römo! Mees õlleks römo  parrast omma jummalale tantso tantsinud. Nüüd olli walleusk kronitud ja kindel. Nisuggune  jummal ei wöinud ommeti ennam ilma peawarjota lausa taewa al lumme ja wihma kääs ellada. Mis muud kui andis teiste ebbausklikkuile  teäda ja hakkasid templit ehhitama.  Oh pimmedust, oh jölledust! Wahhemees,  on sedda ööd weel paljo? Agga tänno Jummalale, meil on ka weel targemaid, kes sähhärdust paggana jölledust mitte jarrele ei kida, ja koggodusse öppeta- jale Leäda andsid. Muidogi teada, käskis ippetaja  seddamaid hullo asja kautada ja kabbelit  mahhakiskuda, mis nemmad ka piddid teggema, ehk kül wägga wasto meelt, sest et kartsid „kaljo kunningat" nüüd wihhaseks samad  ja neile mitte ennam kallo andwad. Tempel sai kül kantud, ja se olli hea; agga kas ebbausso umbrohhi rahwa süddamest ka kaddund on? Parrako! Ristiinnimesse nimmi kandes, ohwerdawad nemmad kui eht pagganad  selle kohha peal, kus tempel seisis, meel praego kallo omma ebbajummalale ja teniwad awwalikkult sadanat. Kes alt tule sest paigast  möda käib, peab mäddand kalla haiso pärrast ninna kinni piddama. Oh sa waene  pimme rahwas! Mis kasso on sinnul tempudest,  mikspärrast so lastelapsed meel peawad  häbbema? Nenda on loud, armas Postimees. Küllab sa kässi kokko lööd ning wist mo kirja alla wahhid, ehk wahhest India  ehk Ahwrikamaalt ei tulle, agga mis ma senna wöin parrata. Ma ollen sulle töt rakinud,  kui tahhad rägi teistele ka, agga kui pagganate eest möistad Issameie palluda, siis tulgo sulle ning mitme wennale mele, et sedda  mitmes paikus meie omma Cestirahwa seas nisamma tarwis õlleks." T. Sähhärvusse kirjale ei olle mitte pitka selletust,  waid tuhhat öhkamisse tahti tarwis jure panna. Ta ei tulle mitte India- ehk Ahwrikamaalt,  waid eht eestikele rahwa seast, *** koggodussest.  Kus on nende Zummala sönna? kus keik öppetus ja juhhatus läinud? Ja ommeti  on seal koggodusses ennam kui üks Zummala  kodda; kui paljo kolimaiasid sedda ma ei tea. Tallinnast. Teine kirri Eestlastest musta-merre äres, mis ka sesamma armas  saksa naesterahwas Tallinna kirjutanud, kellest essimest kirja jubba olleme luggenud, annab meile neist önnetumaist innimestest weel laiemalt teadust. Kirjas seisab nenda: „Önnetoma Eestlaste eest murretseda, olli esmalt üsna üksi meie kaelas, ja mo südda olli tänno täis, kui pea ka teised süddamed 106