ta ilma hinnata lopsida ja mutsida saab ennam  kui süa, siiski on nisugguse öppipoisil laewapoisi  wasto ikka weel nago paradisi ello. Rütelil tulli ka marsi sap mee assemele. Agga sedda olli ta isse otsinud ja piddi kannatama;  issa egga emmale ei tohtinud ta sönna kaebada. Se olli tulline waene ello ja röhhus poissi mahha; agga sest tulli ommeti ni paljo head: ta õppis sönna kuulma ja ärrakannatama.  Et ta laewaello ja tenistust armastas, terrane pois olli, tuggewa kehhaga  pealege, sai ta mönne näddala jarrel madrusseks,  ja siis läksid, loud parremaks. Kaupmees, kelle laewa peal ta tenis, piddas  omma silmi parremaks omma warra peale wadata, kui teise innimeste silmi; ehk teise sonnaga: ta piddas omma silnn selgemaks, kui omma palgalisse prilli sõitis allati isse kasas, kui ta laew kaubaga Alshiria- ja Marokkomaal  käis, ja et ta keik terrasest tahhelpanni, näggi temma ka, et noor madrus Rütel wägga  mõistlik, wapper ja holas mees olli. Kui ta sest olli arro sanud, hakkas ta temmast ennam luggu piddama, ja andis temmale mõnda  asja tallitada, mis peale ta muido madrussid  ei prukinud. Rütel sai «tal paäw päwalt  armsamaks. Ehk nüüd Rüteli luggu kül paljo parremaks  ja ello kergemaks laks, ta jäi ommeti kurwaks ja seisis murres ja norgus. Temma süddames narris se üllekohhus, mis omma wannemate wasto olli teinud ning ta tundis, et enne rahho ei Leia, kui andeks olli pallunud  ja nendega ärraleppinud ja wannemad tedda ta merremehhe tenistusse peale õnnistanud.  Sedda tõttas temma ka teggema, ja se olli õige. Ni pea kui laew kord jälle HÄlandimale  jõudis, heitis ta kui ärrakaddunud poeg omma wannemate ette pölweli mahha ja pällus andeks. Oh, et mitto poega, kes weel tänna päwal temma teed käiwad, seddasamma  teeks! Wannemad on wannemad. Mis nad wöisid nüüd ennam tehha, kui omma ..Mikkule" andeks anda ja tedda õnnistada? Sest päwast sadik olli RüteL nago ueste Lodud,  ja kiwwirink ta süddame pealt ärralangenud.  Nüüd alles hakkas tä omma laewa- mehhe ammetlt süddamest peale ja pudis igga piddi middagi õppida: sest iggawest madrusseks  jada, ei olnud milgi kombel temma nõu, kui eddasi wöis sada. Omma perremehhe silmis  tõusis ta iggapääw kõrgemaks ning sai öppimisses awwitud; sest et temma ja teiste madruste wahhel suur wahhe olli, wöis pimme  nähha, ja perremehhel ollid pealegi terrawad  silmad. Nenda laks luggu eddasi. Rütel olli nüüd jubba omma perremehhega ni mitto korda Marokkus  käinud, et ta seal otsego koddo tuttaw olli jä sealt ma Arablaste prügid ja kombed tundis. Sedda teadis ta perremees ka wägga  hästi, ja üks kord, kui Marokko tee jälle jalge al ja kaupmees isse jallust haige olli, et kasa ei wöinud minna, wöttis ta nöuuks Rütelt  ennese assemele panna ja laewa kalli kaubaga  temma holeks anda. Se olli suur assi. Selle peale laskis ta tedda ennese jure kutsuda  ja ütles: „Mihkel, meil on tee jalge al, ja sa nääd, kuida minno jalgega luggu on. Minna ei wöi mitte se kord kasa tulla, ja kui ma kaupa saatmatta jättaks, siis saaksin ma suurt kahjo. Mis nõu annad sinna mulle?" „Miks herra sedda minno käest küssib, ja mitte wannema madruste käest, kes ennam teadwad? ütles. Rütel; agga kui middagi pean wastama, siis ütlen: herra isse. õlleks herra isse; agga kui se nüüd wöimalik ei õlle, sus saatke mõnda teist tru meest enneste assemele." „Tössi, Mihkel, üsna tössi! agga paggana luggu, kui mul mõnda õlleks! Mis sa arwad,  kedda peaksin ennese assemele saatma? „Sedda peate isse parrem teadma, kui minna,  kostis noor Rütel. ..Ja muidogi, mo poeg, ütles kaupmees, sedda pean isse parrem teadma, ja tean ka. Agga sa tead ka, sellega on nattuke kirjo luggu,  Türklasedz (Arablased) ei mõista mitte paljo nalja." „Tean kül; agga missuggune jölle nendega nalja hakkaks teggema? kostis Rütel. Jälle tõssi, ütles kaupmees.' Agga mis sa arwad, kui ma sind dmma tallitajaks ja assemikuks panneksin laewa peale? ~Mind? küssis Rütel kohkudes. Aus her- 314