ennesele wägga suurt kahjo teinud; õlleks ta sedda kohhe öölnud, siis ehk õlleks wsel abbi sanud, agga nüüd on keik lotus otsas. Wägga  liig hilja, sest surma kramp on temmal jubba ihho sees, mis mönne tunni parrast ta ello wöttab. Se käis wägga mo ihhust läbbi, et ma ruttuga  omma wenna sowimist täitsin. Waene mees kandis issi wodi sisse, agga ei tahtnud koggoniste wodisse heita, sest ta arwas ennast üsllk terwe ollewad; agga jubba sealsammas hakkas ta ennast tõmbama ja lühhikesse aeaga ollis ta hädda wägga suur. Keik Libau tohtrid  tullid kokko, sedda wägga arwa ettejuhtuwat  haigust watama ja ka iggaüks omma tarkust möda aitama; agga haigus läks ikka kangemaks ja wimaks sesugguseks, et mehhe pea ja jallad teine teise wasto, kokko tõmbas. Tohtred seisid püsti jures, agga ükski ei woinud aidata. Tedda walwata, wöisin ma omma holeks ja istusin temma wodi ees; agga kui hirmus suurt kurwastust tundsin minna, kui selle peale mõtlesin, et se noormees,  pari tunni pärrast, ilma walmistamata, iggawesse kohtomoistja ette peab astuma. Ta wägga äkkilinne haigus ja ni mitto tohtert  ta wodi ees, teggid tedda rahhotumaks. Äh, armas proua! palluge omma wenda et ta mulle, õige kanget rohto annaks, et ma mitte ei surre! Kas sa siis koggoniste ei tahha surra? küssisin minna kurwa melega. Oh ma ollen alles liig noor, keigist 26 aastane, ja minnewa süggise nekrudi lisutamisse  aeal, wötsin nummer 1. Minno armas  emma ja ödde korjasid wimist koppikat kokko ja ostsid mind wäetenistussest lahti. Jummal on mulle wägga hea herra annud, kus ma head palka saan, et mönne aastaga omma wölla woiksin ärratassuda, sepärrast ei tahhaks ma mitte surra; muids jäwad nemmad  keigest sest mis nad laenanud, ilma. Sedda kuuldes tulli mulle wessi silma ja ütlesin: Armas laps, kas sa arwad, et keigewäggewam  Jummal, kelle käe keik mailma warranduö  on, mitte rikkas kül ei olle, et ta jõuaks sinno ommakste eest hoolt kanda? Pällu  agga omma Onnisteggiat kindlas uskus ja olle julge, ta saab tõeste so palwid kuulma. Kas sul muud middagi weel süddame peal on? Oh! ma sowiksin kül wägga hea melega omma armast emma ükskord weel nähha! Mo wend olli jubba selle peale möttelnud ja senna mõisa kirjutanud ning mõisa herrat pallunud temma ommaksid õige ruttu linna sata. Ommetige pallusin tedda, kui tal ial middagi süddame peal on, mulle öölda, et ma sedda parrast jälle emmale woin könneleda, sest se woib jo pea tulla, et Jummal sind ärrakutsub,  enne kui emma sia jõuab. Ta rakis mulle siis omma süddame pealt wälja ja pällus omma armsa emmale öölda, et temma kui üks kahhekordne wölgnik temma wasto siit ilmast on ärraläinud: agga seal taewas tahhab ta omma Onnisteggia jalge ees allati nende eest palluda! Wägga õige, armas laps, kosisin minna; kas sul on ka üks pibel ja lauloramat? Need ollid tal möllemad ja isse ärranis lauloramatuga nähti temma wägga tuttaw ollewad,  sest ta nimmetas mitmed laulud, mis ma temmale troostiks piddin etteluggema, mis ta ka isse waljo heälega liggi lugges. Ohto liggi kello 8. hakkas ta jamsima ja nimmetas seal ommas jamsitusses saggedaste omma emma ja hüdis Onnisteggiat appi. Kui mind omma wodi ees näggi seiswad, arwas omma emmaks, kedda ta armastussega tännas. Nattuke enne poolt ööd kustus ta kange wallo sees ärra ja ni pea kui surm omma külma käega ta ellokünalt olli kustutanud, läks ta näggo ni lahkeks, et üks iggawenne rahho temma silmnäust nähha olli. Ma pallusin  weel kaua temma surnud kehha jures. Teisel hommikul laskis mo wend pusärgi tua ja pällus mind selle eest murretseda, et ta illuste senna sisse saab pandud. Kui parrajate  pusärki olleme pannemas, astusid ta emma ja wend uksest sisse. Waene emma jäi nago post ukse läwwe peale seisma ja meie keik ollime kui keletumad, ükski ei sanud sönna suust. Wimaks läksin minna 118