pühhapäwa hommikul, nenda umbes arwata kello seitsme aeges, kui ma nenda ommas pühhapäwa  mõttes mõda ulitsat käisin ning ülle keige, ni hästi politsei kui ka mis weel ulitsa peal ennast ligutas, römustasin. Kohtowannem: Se ei puto mitte seie. Warras: Teil on õigus, sedda ütlen minna ka, se ei puto mitte seie, agga ma mõtlesin, egga se kahjo woi tehha, kui ma sest nattuke nimmetan. Kui ma nüüd nenda mõda ulitsat läksin, tulli üks wöeras mees mo wasto ja terretas mind. Noh waatke aus kohtowannem, selle ette ei woi jo kegi kui üks ulitse peal teist terretab. Kohtowannem: Se assi ei puto ka mitte seie, waid ütle meile, kuida se uur, mis toapois  so käest ärrawöttis, so kätte sai? Warras: Ärge pange pahhaks, aus kohtowannem,  se kord on mul õigus, just se mees, kes mind terretas, pudub siin. Oh kui ma teaksin kus ta leida õlleks, ma tooksin tedda ja siis woiks keik ilm nähha, et ma süta ollen.  Et se mees mind terretas, egga ma sedda  kellegile ei woi keelda, sellepärrast wötsin ma ka temma terwise wasto; waadke aus kohtowannem,  seddasamma õlleks teie ka teinud. Kohtowannem: Sa lähhäd ikka selle pea asja pealt körwale, sellepärrast pean ma weel ükskord palluma, omma selletust lühhidelt tehha. Warras: Waatke, sedda ütles mo issa õnnis ikka, kule mo poeg: keik asjad mis sa teed, te lühhidelt ning sedda ainust pärrandust,  mis ma omma issa käest sain, ollen ma kui üks õige poeg keigest mäest püüdnud auga  üllespiddada. Kuulge siis, aus kohhus, sedda asja lühhidelt: kui nüüd kegi keddagit ulitsa peal terretab, peab ommetige igga holega  öppetud innimenne termist wastowötma. Se mees nüüd, kes mind terretas ja kelle termist  ma wastowötsin, jäi mo ette seisma ning pällus mind mitte pahhaks panna: kas ma ei wöiks temmale öölda mis kel jubba olla? Ma wastasin, et ma kül karma peal sedda mitte ei moi öölda, sest mul põlle justament mo uur mitte kasas, agga ma ussun, et na seitsme lähhedal woib olla. Ei se moi olla, wastas temma, kel ei olle wee! mitte kuus, selle peale tahhan ma julgeste kahhe rubla peale kihla weddada. Kui sul ui suur lust on, minnogi polest, kostsin minna; käed said kokko lödud, minna ütlesin seitsme lähhedal, temma, et põlle weel kuus. Kohtowannem: Kuida wöisid sinna kahhe  rubla peale kihla weddada, kui sul läbbiotsides,  mitte ennam kui seitse koppikat taskus olli; se näitas üks wägga kergemelega tö ollewad?  Warras: Se on tössi, wägga kerge meel olli se minnust, ühhe innimessega kihla weddada,  kedda ma ei tunne egga tea, kas ta ka neid kahte rubla maksa jõuab, agga se teggo olli kord tehtud; nüüd jäi meile weel järrele kulada, kui paljo tõeste kel piddi ollema. Meie küssisime kül ühhe ja teise käest agga mitte ühhe ainsal polnud uri kasas, nüüd ütles se mees, kellega ma ollin kihla weddanud, mis ma kül arwaksin, kas ei peaks meie üht kussagilt  laenata sama, siis nääksime warsi kummal õigus. Essi otsa polnud mul kül mitte suurt lusti selle peale. Otse seal trahteri  ees seistes, hakkas ta ikka ennam ja ennam  mulle nõu andma sisse minna, ööldes: seal on wist mönni reisia, sest neil on ikka kuld taskurid jures, mis öiete käiwad, kes nenda hea õlleks ja sulle pari minnuti peale sedda laenaks. Aus kohhus, hea süddamega, nago ma ikka ollen kuulsin temma nõu, ning läksin treppist üllesse; ees toas polnud mitte innimesse hinge kussagil pool nähha; justament  silmalt wasto treppi, olli üks uks, wötti wälja pool wotme augo sees, mis ni paljo tähhendab, et seal missist kegi sees peab ollema,  ma kopputasin omma parrema käe essimesse  sõrme keskmisse liikmega, kaks korda köwwaste wasto ust, agga kegi ei ligutand ennast seal sees, ma teggin ukse tassaillukeste lahti, näggin üht innimest sellili wodis maggawad  ja se kuld uur seisis wodi ees laua peal, nüüd mõtlesin, woid jo warsi nähha, mis kel on. Arwake minno römo, aus kohhus,  jubba olli wiis minnutid kahheksa peal, agga kuida nüüd selle teisele sedda näidata? sepärrast  wötsin uri laua pealt, et sellega künni 146