ta ka essite näitaks töt hauku lükkama ikka häbbi ja hädda sisse. „Nenda on parrako ka luggu meie waeste eksitud ning raskeste langenud Maltslastega. Hulga ning tüddimuses odatud kaua aea parrast  tullid ommeti hiljuti mönned kirjad Krimmist  ning wiimse otsa sees õige üksteisega pealistiko,  mis keik ennamiste kokku, lühhidelt öölda, sedda tunnistasid: ..Armsad õed ja wennad, kes t'e weel ommal kallil issamaal paigal ollete, hoidge endi kohtasid hammastega  kinni ja ärge andge neid mitte kergel melel käest ärra ning ärge lasge endid mitte nenna wägga eksitada kui meie, kes nüüd ni ütlemata  hädda ja waewa nääme!" Agga, kes sedda uskus! Jölledad ja rummalad trööstisid  rummalaid kiuste, nenda ööldes: ..Egga need oiged kirjad ei olle, need on siinsammas tehtud ja meile ette walletud", j. n. e. ja kui targem ütles: ..Neil on jo ommeti Krimmi ümbrik ümber, kus kaugelt linnade pitserid peal seisawad", siis wastati: ..Noh, kui ka se mantel weel alles on, siis on ommeti nad kahhekümnes kohhas ümberkirjutud, iggast uhhest  omma tahtmist mööda, Krimmi heaste Läites, et rahwas siit ei peaks ärra minnema!" - Nenda waieldi' weel päaw enne sedda, kui korraga nago pilwest akkitselt üks Albo walla mees pikkaks kaswand abbemega, krsnniks läinud  hobbuse ja keigil weel kui uddo mällestuses  ollewa ..Krimmi" kibbikaga rahwa silmi ees seisis, kes omma naisega, ühhe endise Seidla wa.lla mehhe ja ühhe Kolga walla tüddrukaga  ühtlase taggasi tulli. Ta olli kui ingel äkkitse tõusnud, kes töt toeks teggi ja ni mitto kümmend nüüd hukkatuse eest hoidis. Seal wast ollid upsakate tiwad, kui kohto annedel mahha leigatud, sest se olli möeukgm  kui kakssabda kirja ja kui kolmsadda jutlust. Sellel Jummalast teiste kassuks seie taggasi  aidatud mehhel ollid silmad röemo pissaraid  täis, omma üllekallist õnnistud, esteks ni ärrapöllatud issamaad ja õnneliku lahket rahwast nähhes, omma armast emmakeelt ueste kuuldes, omma arralükkatud trööstijat usku jälle ülles leides, ja temmast kaua mitte tuntud  leppiliku meelt ning julget rahhu maits- tes, ja halleduse luksumisega jooksis t'al wessi möda palgeid silmist mahha, omma kannatud  hädda ja ahhastuse peale mõeldes, kui näggi et tedda ni ootamata armastuse ja heldusega  keigist, kui ärrakaddund wenda wastowöeti.  Sealist waewa keiki käima lehtedesse Messe panna, ei olle meil mitte ruumi, sellest saaksid weiked ramatud täis, lühhidelt agga  sedda: Neid on ni hirmus ärra pettetud, et üksgi assi sest surest, Edeniks kidetud Krimmist  tossi ei olle ning jälle keik se mis enne neid maenitsetes targemad ja ..Postimees" neile kulutanud, keik selge õige on. Wilja ei olle kange pallawa ja fuiwa ning põua pärrast kaswanud, wet ei naljalt leida, rohhosirtsud, ussid ja töwwed, pallawus ja suur puudus, mis enne arwasid endi hirmutuseks, nago lastele kolli tehhes kulutatama, on rahwast seal laggeda  tule, taewa ah kurnanud. Jubba teele surnud nende seltsi hulgast 70 innimest ärra, peale selle on neid weel hospidalitesse mahhajanud.  Wähhe on neist kohtasi wötnud, armaste mönned tenistusesse läinud; ennamiste  keik suurte kassarmutesse nüüd kokku aetud, kus nälg ja puudus ossaks on. Wanna  Maltswet, kel heaste rahha on ja sedda ning teist kaupleb ja turrule müüb, ei tahha neist teadagi, ütleb: „Kas ma teid kutsusin seie!" Mitto õlleks ärratulnud, kui õlleks ' jöudo olnud. Üksi need, kel endil minnes koppikut ei olnud ning teiste kotti! ja warral  läksid, need ei tahhaks endi sure hooplemise  peale häbbi saada ja taggasi tulla, lähheksid  weel, kas kogguni Kanaani tahha. Ei ussust pea ennam suggu räkimistgi ollema. Taggasi tullijal olnd ommalgi enne mönni heagi sadda rublakest, agga nüüd ennam mitte muud, kui soe paljas hing. Ütleb mees: sedda mo omma rummalus teggi, egga  teised mind aeand; nüüd ollen kalli hinna eest ja sure waewa läbbi targaks sanud; kül ma nüüd oskan tööd tehha, ehk kas kahhe Pölwili ommal kallil maal; tean nüüd et tööta ja waewata kusgil süia ei saa. Kes otsa sanud ja kes weel seal sures waewas  on, wöime agga öhkades nende kohta hüüda: Nenda nuhtleb suur Zummal neid, 354