rapputa kuldpenningid pude otsast (kegi mõistlik  sedda ka ei püa), agga kui meil nüüd hädda  on, siis tulleb se ennamist meie omma tuimussest  ja rummalussest, mis ei peaks ollema,  agga weel paljo on. Jummal lasko önnist  keisrit Aleksandrit I. rahhoga hingava,  temma wallitsusse aia! tulli üttemattel se nõu, pärrisorja-ahhelad meie wannematte kätte ümbert ärrawötta, aastal 1819 Riamaal ja 1822 Tallinnamaal. Ahhelatte armid jäid kül järrele ja on praego mönnes paikus weel tunda ning tewad haiget; agga meie põlle ennam kellegi pärrisommad, ja selle eest tänno sure Jummalale! Aega möda sai ka muld meie jalge al ahhelast lahti, esmalt Riamaal ja parrast Tallinnamaal. Olleme jõudnud rahhakoppikut korjada, siis wöime ka seädusse järrele parrisma perremehheks sada, nago mitto jubba on. Seädus ei kela sedda ennam, waid meid awwitakse weel rentkassa läbbj, kui omma  jõud korraga ei jaksa. Suur hulk meitest, isseärranis Riamaal, on jubba omma made rentnikkuks sanud, kennel kallil tö aial omma tö kallalt põlle tarwis arrajoosta. Kelab kül liig lühhike rendi aeg mönnes paikus weel õiget  hoolt ja tööd, siiski, kus rent liig kõrgeks ei tõsteta ja meie isse terrasemad ja targemad olleme, seal wöime ellada; kui ka weel keik sowimissed täidetud ei sa, siis peame Ju ininata  peale lootma ja waggusi otama. Meie näeme jo silmaga, et meie luggu aeg aialt parremaks  läbhäb, ja meie wannemad piddid ennam  kannatama ja kauem ootma. Agga ergemaks  ja targemaks samissega ei pea meie mitte ennam ootma; sellega olleme küllalt aega wiwitanud. Tehke siis armad Eestiwennad,  mis jubba ülleminnewa näddala süddamest pallusin. Teie enneste kasso pärrast ei wöi ma teid mitte rahhule jätta; sest rummalusse rahho  on hullem, kui kiwwil wälja peal. Tuimus ja rummalus hoiab ka keik meie muid asjo kängus. Mis aitab prius, pärriskohhad, kolid,  ramatud, seitungid ja muud head asjad rummala ja tuima innimeösel, kes neid ei mõista, prukida? ja ikka sedda wanna häbbematta  jutto aiab: „miö meiesuggune sellega teeb?" Just sesuggusest tuimussest on setul- nud, et meie targemad ei olle, kui meie olleme.  On agga meie waim ja meel harrimatta  ja korristamatta, kuida wöiwad siis meis ihhud ja honed harutud ja korristud olla? Sepärrast ei olle ka weel mitte walle: Eestirahwas  peaks 2. kasstlnam ja puhtam ollema, kui ta on. Ma tean kül, et mitmel jälle manna tuttaw wastus kele peal seisab: „Egga meiesuggune saks ep olle, et igga pä wöib ehtis käia ja klaasaknast wälja wahtida." Tössi kül; agga millal ma sedda ollen tahtnud?  Ommeti jääb mulle õigus: meie maiad ja maia ello, on surema hulgal weel wägga korristamatta ja kölwato! Käigem Eestirahwa  seas ümber ja waatkem nende maiasid. Kas surem hulk neist tõeste maia nimme sünnib  kandma? Maddalad, niisked, pimmedad sawwipörmandoga suitso-onnid, kus kiwwiunnik  nurkas ahjo nimme kannab, ja silma walgus külmaga ühhes uksest sisse tulleb ning mitmel peäseb tuul ja tuisk ilma keelmatta igga palgi wahhelt sisse ja wälja, kui naesed hädda pärrast mitte ep olle sõnnikut ehk omma  selikut ette toppinud. Neid nimmetakse maiadeks! Õnneks ei olle kül keik ennam nenda. On ka jubba neid nurkasi leida, kus luggu näggusam ja parrem on, ja kui löbbus on sedda nähha, kus rehhetoa körwas klaasaknadega  ellotubba, laudpörmand al ja korsnaga ahhi sees, soe ja puhhas innimestel ellada on! Seal kedrawad naesed ja öppiwad ehk mängiwad  lapsed. Rehhetubba, kui suitsust puhhas,  on meeste tailine tötubba, kus nemmad ommad pöllo- ja muud maia riistad tewad. Se keik ei maksa kellegil silmahammast, kui meil agga ennam märko õlleks sedda head ärratunda ja ussin meel sedda warsi katsuda. Mitmel on kül suur waesus tee peal ees, ja se on tössi, hädda ei karda kellegi käsko; agga et se üksi waesusse sü ei olle, teame keik ammo. Meil on neid maia perremehhi ka kes igga pä omma warra unnikut watawad  ja igga aasta middagi senna jure pannewad;  agga maia tilgub läbbi ja on ni mahha waunud, et allati sisse ja wälja käies pea wasto palki löwad, ja kui tulest ilmaga tulle 34