Eesti Postimees ehk Näddalaleht 27. 1866. Tartus, 6. lulil. ma- ja linnarahvale. Kolmas aasta. Ilegister t Weel Eestirahwa sadikute teereisist — Ommalt maalt. Tartust. Rotzho-ussib. Rahhs-margid. —Lapse surm toobris. Tarto makonnast: Järsk saddo. Höbbepulmad. Willandi makonnast: Rööm römust. Peruust: Kirriko üllewaatminne ja kontsert. Teerööwlid.— Rätsepa risuja. Tullesaarlane. Rahhesaddo. Wöeralt maalt. Saksamaalt: Söa sönnumed. Jtuliamaalt. Prantsusmaalt. Uemad sönnumed. Ued ramatud. Kirjamastussed. Teadaandmissed ja kulutamissed. Weel Eestirahwa sadikute teereisist Peterburgi. (Lõppokõnne.) Mleile on weel kolmas ja wiimne kirri nimmetud  teekäigust sadetud ning hakkab nenda: „Keik head asja peab kolm ollema; olgo siis minno kirri siin ka kolmandaks sõnnnmiks ja ühtlase  löppokõnneks. Mis teised ees on üttelnud, on muidogi tossi, agga iggal teekäial on ommad silmad ja tähtsamad asjad meles piddada. Malgast Wörrole minnes postmaantee liggidal on keik ma ennamiste kaunis tassane, agga rohkeste  liwane, kus tihti paljalt männa metsa nähha. Taüorahwa põllud, honed ja nende ridetgi töeudawad,  et siin waesussel wöib kaunis korter olla. Laisa wäar-nimme ei ussalda ma selle kohha rahwale  mitte panna, agga paljo ennemalt nisugguft, mis iggal pool tuttaw, et waene ja öppetamatta rahwas omma sure pudusse sees ennesele muialt ei mõista troosti otsida, kui üksnes kõrtsist, Sedda samma ka näzgin siingi, ct pühhapäwa öhtopolel need märjad kohhad rahwaft täis ollid, kes omma suga wina topsi surust mõetsid ja tühja könne- Lega keelt wassitafid. Minno küssimisse peale: kas Leie ka enneste poolt keddagi sadate omma arm- sa Keisrile õnne sowima? reastasid nemmad: „„Jummal essi tiab, kuis römo melega mi no taha sadassi, ent kost mi todda jöudo wöttami, kun meil jo essigi nälg pisto kaen om, nink palegi  weel suur orjus wai rent herrale massa!"" Ennamiste keltide mõisade põllud ja honed näita - . wad kauniste kölbawad, ning nende seast nimmelt Mönniste mõisa paistab otsekui suur würstlik ehhitus. »Tagga Wörro on ma wägga mäggelinne ja kinklinne, nenda et seal peatsilt üht lappikestgi tassast ei olle. Ehk kül rahwas seal maad holega on walja harrinud, siiski tullid meil üsna tahtmatta need mõtted pähha ja sönnad snhho: kuida peaks kül se rahwas siin omma rendiga wälja sama, kns temmal muidogi waewalinne näitab ollewad, ennast toita? Kui meie omma kubbermango pirist ülle läksime, näggime jälle kaunist tassast maad, kellel ennamiste sawwi pöhhi, mis isseennesest keskminne põllo ma, ning nimmelt bea linna kaswataja woib olla. Agga temma harriminne: se lahhab kül kõhna  kirralt. Tallo maad on keik hinge-madeks arrajaotud,  kust iggaühhele head ja alwa antud; sepärrast  on ka mönne üksiko hinge põllo nörid pal-