seadesse istutud puud ei olle mitte ühhe kassuks, waid iggaühhe tulluks ja römuks, sellepärrast peame neid ka iggaüks, kui omma pärrandust hoidma; nendasammoti on ka werstapostide, kässipude ja penkidega, mis igga mõistlikule kallid peawad ollema. Punna tõuseb ühhel palgesse, kui neid häbbemata sönno ja keik suggu wiggurid ja tähti loeb, ni kui neid tihti ja tihti tede äres penkide peal ja kässipude sees leida on. Olgem kui mõistlik ja harritud rahwas ja piddagem ennast ka wisi pärrast ülles, selle asja polest. Näeb wannem innimenne nisuggust kölwatumat teggo,  noh siis karristago ja öppetago, manitsego  ja parrandago ta sesuggust rummalat poissi ning juhhatago tedda hea pole. Mitte ükspäinis te äres, waid ka metsas teeb üks sesuggune ülleanneto pois suurt kurja, ta kori  b tunni aea sees kümmekond kaske ärra, mis keik ilma armota peawad ärra kuiwama, egga mõtle selle peale, missuggune suur kahjo sellest tulleb. Tihti nähhakse lapsi puttukaid, liblikaid, ussikessi, kärblassi woi mõnda muud pissemat loma, mis Jummal keik omma auuks lonud, ilma armota külma süddamega waewawad,  neil jallad alt ärra kiskudes ja kes teab mis immet tehhes, otse kui ei tunneks need lomakessed pina egga wallo, ehk nago ei õlleks  nad Lojast meie heaks ellama pandud. Üks sesuggune kärblaste röwel ja pattukate pinaja kaswab tuimusses ülles, egga põlle tal armo heitjat süddant ka pärrast omma hobbuse  ja härja wasto. Küssime, kust tulleb nisuggune armoheitmata olleminne ja armastusse  pudus lodusse wasto? Siin peame tunnistama,  et ka meie isse sea! jures paljo süüd kanname, meie põlle omma lapsi mitte maast maddalast nenda kaswatanud, kuida kohhus on, meie põlle neile lomade kasso ja illo nenda nende silmade ette seadnud, kui tarwis, meie põlle neile armastust lodusse wasto süddames ärratanud, meie põlle lapsele mitte selgeks teinud,  et sel keige wähhemal ussikessel üks Loja meitega on, kes keik kaitseb ja ennast keikide ülle römustab, ka selle ussikesse ülle, mis pörmo  sees ennast wahherdab. Oh kui suur töpöld  on siin koolmeistritel, kui wägga tarwis on kolis lastele sedda selgeste ettemalida, et karblaste ja ussikeste pinaminne, ilmaasjata pude katki murdminne, ka tapminne on, mis Jummal wiendamas käskus kelab. Siin pearoad  nihästi wannemad kui koolmeistrid kat adra külge pannema ja sesugguse kölwatuma wisi wasto soddima, küllap siis linno pessade löhkuminne, pude ärrarikkuminne ja monni mu kölwato wiis meie laste jurest taub. Oppetagem  ommad lapsed parrem lodust ja temma  illo tundma ja teisel wisil ommale seal sees römo otsima, lillekeste wärwid tähhelpannema  ja temma illo, pude kassutomist ja nende tuggewust, öppetagem last lodust kaitsma, hoidma  ning omma kassuks prukima, küllap ta siis teise silmaga kewwadise norusse peale matab  ja sest saab römustama, ning omma Lojat  kiitma, kes keik ka temma heaks nenda targaste on seadnud. Wägga illus, löbbus  ja kenna õlleks se lastest, kui nad kewwade  metsas, wäljal woi wainul ommad talwel  öppitud laulo wisid linnudega wöido laulaks  ja ka nende läbbi ärratud saaks. Eestimehhel  on se ön, isseärranis kewwade, kesk lillede  wahhel kõndida, wäljal nende wahhel istuda  ja puhkada, metsas omma küttist lua ja tallitust tallitada, temma näeb lomusse illo kewwadil iggapääw, peaks temma siis ni tuim ollema, et ta ennast selle ülle ei römustaks; mitte suggugi; ka temma römustab ennast kewwade illust ja öppib sealt seest Loja surust ja wägge tundma ning tedda kiitma. Sa Eestimees end römusta Lomusse illust kewwadel, Sest õppi Lojat tundma; Ta sinno heaks on lonud keik; Puud, lilled, ning ka linnokest Sepärrast kaitse, hoia neid. Ommalt maalt. Peruust. Meie aulik  kolide üllem kurater, grahw Keiserling, tulli 18. selle ku päwa õhtul kello 10 Tallinnast  meie linna, käis 19. ja 20. meie linna  kolisid jarre! watamas ning sõitis 20. selle ku päwal jälle Willandi pole. 162