käinud. Wist ep olle essimenne saatja ramatut  ilma palweta posti peäle pannud.  Sepärrast  wöime allati julged olla: keik, mis uskus ja palwega teme, peab omma wilja kandma, kui se ka allati meie enneste silma ei paista. Allandlik kunningas. Danimaal ellas mannast üks suur kulus kunningas, nimmega Kanut. Sel aial seisis  ka Inglismaa temma wallitsusse al. Ühhel  päwal köndis kunningas Kanut merre äres ja üks temma üllemist nimmetas tedda „mailma  - merre issandaks". Warsi laskis kunningas  toli tua, üsna mee are panna, istus senna peäle, tõstis käe merre pole ja ütles: Kule merri, minna, kedda praego ma ja merre  issandaks nimmetadi, kässin sind, et sa mitte minno külge ei putu!" Merre laened ei holinud sest middagi, maid käisid toli alt läbbi ja piddid igga silmapilk kunningast keige  toliga ümberwiskama. „Kas näed nüüd, melitaja libbekeel", ütles Kanut et sa walletanud õlled? Kus on mo wäggi merre wasto? Peäle sedda läks ta kirriko, panni omma kroni Önnisteggia ristikuio ette mahha  ja pällus: „Jssand Sebaot, kes on ni wäggew Jummal, kui sinna; sa wallitsed ülle merrede ja waigistad temma laened! Hädda sellele, kes lihha ommaks käewarreks panneb". Se kunningas teadis, mis Jesaia ram. 6 p. ja Jerem. ram. 23, 23. 24. seisab. Kas meie ka teame ja peame? Julge jutlus. Prantsussemaal ellas enne üks kulus ja kurn uhke kunningas, Ludwig XIV., kes paljo ilmasüta werd, mis ta Ewangeliumi rahwa hulkas ärrawallas, omma süddame peal Jummala  kohto järje ette on winud. Selle kuuldes  julges üks öppetaja kord töetunnistust tunnistada ja mitte wahhet piddada, missuggusest  sugguft kuuljad ollid. Uhke kunningas sai omma jao ka ja öige hästi. Keik rahwas wärrises ja mötles: se waene öppetaja ennam päwa walget ei näe! Nad olleksid temmale käe su peäle pannud, kui olleksid wöinud. No mis sai? Parrast kirrikut laskis kunningas  öppetajat ennese jure kutsuda ja ütles: „Kule, sa õlled jutlust teinud, nago sep taggunud".  (Jerem. 23, 29.) Kui ma teiste öppetajatte jutlust ollen kuulnud, ollen ma wägga rahhul olnud nendega; agga pärrast sinno jutlust ollen ma wägga pahhane  isseennesega".  Siin tulleb mul äkkiste mele, mis Matt. ram. 19, 18 —29 seisab. Löge isse üllesse ja luggege! Kartus ja julgus. Uks wanna sanna ütleb: „Kes ei möista palwed tehha, sedda saatke merre peale." Se on: Kül ta seal öppib. Seäl astub surm saggedaste pärrane suga meie ette ja innimenne ei peäse eddasi egga taggasi, muud kui „hüa mind appi ahhastusse päwal." Laewa kipper olli sure merre peäl teel ja abbikasa temmaga kasas. Kange torm töusis ja laew wiskadi, nägo ernekaun, ühhe laene otsast teise. Kipper  olli mitto tormi näinud/ agga mitte ni hirmust. Abbikasa wabbises ja kissendas, kipper jäi waggusi. „Sa õlled üks tuim innimenne,  kel elloge armas ei olle" ütles naene. „Uks pu tük peaks wärrisema ja sinna seisad, nago põlleks middagi". „ArmaS naene, ma ollen sellega jubba harjunud",  kostis kipper. Pärrast sedda panni  ta terrawa möega otsa naese rinna peäle ja küssis: „Kas kardad, et möek sind tappab?" „Ei karda middagi", wastas naene; „sinna hoiad jo möeka kinni, mis ta mulle wöib tehha?" „No jah, ütles mees möek isse ei wöi sulle middagi tehha. Miks minna siis peaksin tormi kartma, kui ma tean, et mo Zssa taewas tedda käes hoiab? Weider küssiminne. Rikka perremehhel ollid warrud, lapsoke sai koddo ristitud ning köster olli ristima pallutud.  Ta olli juttakas mees, kes omma nattuke  öppinud ja möistis maast ja ilmast räkida,  et warrulissed pärrane suga pealt ku- 135