taskust temma tasko weris. Peetrit ei sallinud  ta mitte silma otsas. Terwe aasta olli luggu nenda eddast läinud  , kui korraga karra läbbi külla kais: „Körtsmik surnud! kõrtsmik minnewa öse surnud!"  Mis tal wigga olnud? - „Räbbandus,  rabbandus! Mees istunud laua äres, puddel peus, hirwitanud ja naernud ni paljo, kui wässind keel annud, korraga langenud ta mahha, suust ninnast werri walja - malmis! Warsi rääksid rahwas kord sedda, kord teist, ja surem hulk ütles kül teadwad, kes ta hinge olli seest wötnud ja winud. Kes kõrtsist möda läks, lõi risti ette ja ükski ei pistnud esmalt jalga sisse. Kõrts seisis tühhi ja kes widdewiko  aegö ehk pimmedas möda piddi ununema  , wöttis teise seltsiks. Ükski ei läinud watama, ükski ei käinud kirsto tagga, kui tedda mahha widi. Kõrtsmik sai näddala sees maetud ja õlleks  hea olnud, kui küllarahwas temma haua jutlust olleksid kuulnud, agga ükski ei läinud liggi. Pärrast sedda tulli pühhapääw. Oh sedda waggust asja! Ei kissa egga kärra ja Peter istus ommas maias, tõmbas pipo ja üsna isseärranis mõtted käisid risti pöigeti ta peast läbbi. „Nüüd on kül rahho  ütles  temma agga kauaks sedda saab, siis on jälle sesamma kärra." Selle peäle puhhus  ta jälle suitso. Tal olli middagi süddame peäl, mis ta meel wälja ei üttelnud. Eest otsa ei räkinud küllarahwas muust, kui sest, kes nüüd jälle kõrtsimehheks piddi sama? Peter ei lausund sanna. „Jummal teab, kes nüüd jälle meie naabriks saab?" ütles naene. „Kes teab! wastas Peter; keige parrem õlleks, kui ma isse omma naabriks saaks." „Zsse omma naabriks? Peter, mis se tähhendab?" küssis naene. „Se tähhendab, kostis Peter et ma körtsimehheks ja sinna körtsinaeseks saaks, ja siis õlleks temp tehtud." Naene aias silmad pärrane, agga ei mõistnud  middagi wastata. Peter selletas nüüd ärra, kuida körts suurt hädda ei te, agga körtsmiko ja körtsmiko wahhel on suur wahhe.  „Tulleb jälle üks wend Wilkop sia sisse, siis lähhäb wiimne luggu weel hullemaks, kui eösimenne olli; agga kui mõistlik innimenne kõrtsmik on, siis on kurrati lotus ja nalli nurjas. Mis sa arwad, kui meie körsi lahhäksime?  Päwal tallitaksid sinna, mis tarwis,  öhto olleksin ma isse koddo." Naene ei teadnud eest otsa, mis piddi wastama;  ta räkis sedda, räkis teist; agga peaküssiminne  olli se: „Peter, kust ni paljo rahha wöttame?" „Sedda ollen ma isse ka mõttelaad, ütles Peter. Agga kül lummal aitab! Ma ei te sedda mitte omma lusti egga kasso pärrast. Kui sul muido senna wasto middagi  ei olle, kül meie rahhaga ka ülle koera same." Teisel päwal läks Peter kotto walja. 3 päwa otli ta kaddund, sest suggulased ellasid kaunis kaugel. Kui taggasi tulli, ütles ta naesele: „Rahha on kukrus! Agga nüüd pea ka su! ükski innimenne ei pea mo nou teadma!" Körts piddi oksjoni wisil müdud sama ja mitto manna endist söbra ihhusid hammast. Oksjoni pä tulli katte ning kuus rikkast küllameest  kaisid körtsi ukse ees, käed taskus ja mötlesid: Minna pakkun sedda, minna sedda. Oksjoni hakkatusses astus ka sep nende sekka. Mehhed kahwatasid ärra, watasid kord isseenneste  peale, kord seppa peäle ja üks mandus  täie suga: „Kes . selle sia aias?" Peter ei holind sest middagi, maid istus waggusi mahha ja otas oksjoni hakkatust.  Warst tulli kohto kirjotaja ja hakkas peäle. Esmalt hoidis Peter ennast taggasi ja laskis teised pakkuda. Pakkujad püüdsid ülle ühhe teise pea hüppata, künni wimaks 280 rubla pakkuti ja kirjotaja hüdis: „essimest  ..... teist ..... ja " ~290 rubla!" hüdis heäl teiste selja takka, ja se polnud kegi mu, kui Peter. Pakkujad läksid tullipunnaseks wihha pärrast ja üks karjus: ~300 täis!" Agga sep andis nattuke aega ja ütles siis waggusi: ~310!" Küllamees: ~320!" Peter: ~325!" Teised süllitafid 151