polsst raswast tallopoega, kes höbberublasid korjas,  nago rot haid nissoterri. Kus ial wöis, seal wahhetas ta pabberi wasto höbbedat ja silmad hiilgasid tal peas, kui task koio minnes höbberahhast raske olli. Koddo panni ta neid keik seltsi jarrele kokko, nago pruut omma weime ja mötles: no eks mul nüüd olle tedda!  Mönni kord pattusid kaupmehhed: „wahheta  meile 50 ehk /l 00 rubla", siis löi mees kaed kokko: „kust ma waene innimenne ni paljo rahha wöttan?" Agga kui ennast „waeseks"  nimmetas, siis ta walletas; sedda ta ei olnud. Wimaks tulli ühhe kaupmehhel weider nöu: „oot, oot, sa höbbeda korjaja, ma tahhan  sul kord püksid wärrisema aiada." Ta piddas teiste kaupmeestega nalja nöu ärra: teme nenda ja nenda. No hea kül, mönne päwa pärrast tulleb höbbeda otsia jälle linna ja käib wanna modi poest podi ja katsub, kust wahhetades mönne ue ehk wanna rubla kätte saab. Agga tänna olli tal hea ön. Kust ta höbberahha küssib, sealt ilma pallumatta saab. Ta panneb öige immeks, agga ei tea, mis se tähhendab, kuid römustab, et agga saab. Jubba task kaunis raske. Lähhäb wimaks ka omma keige parrema  söbra jure, kes tale mönda head rubla enne olli wahhetanud ja se küssib jubba emalt: „No wanna söbber, kui sa nüüd höbberahha tahhad, mul on paarkümmend tükki sinno jauks  rullis, nago tähhed; üsna naerawad wasto,  kui nende peale watan." Mehhe südda hüppab otse püsti, annab kaks punnast seddelit ja saab 20 höbbetükki wasto, ennamist keik üsna ued, wärsked munnad.  Oh sedda önne, mis tal tänna olli! Mees nilpab keelt ja teeb minnikut. Poe ukse peal tulleb tuttaw söbber wasto, küssib: „Mis sa nüüd teggid? Höbberahhast püab igga saks ja sant lahti sada, sest höbberubla pannakse Preisi taadrega ühhe hinna peale, ja se on 90 kopp., ja sinna korjad omma kahjo kokko." Nüüd olli mehhel wessi ahjus. „Kas tössi?" „Tössi jah; minne küssi", ütleb söbber  ja lähhäb omma teed. Mehhe südda tuksub. Nüüd hakkab omma teäda arro sama, kust se tulnud, et tänna ni hölpsaste höbberublastd olli sanud. Ta lähhäb  üht' podi, kus tänna weel polnud käinud,  küssib paar naela tubbakat ja pakkub usso katseks üht Kadrina rubla. „Kas sul muud cahha ei olle? küssib poepois höbberubla ma mitte ei wöttaks, neist ei sa ennam lahti; no agga wanna sõbra  polest, olgo se kord weel." „No kas põlle assi hullus? mötleb mees ja höbberublad lähwad taskus pallawaks. Ta tõttab koio, wöttab omma kallist höbberahha kokko, mis ta nüüd ennam silma otsas ei sallinud.  Teisel päwal on mees jälle linnas, pallub, walletab ja teeb keik tembud ärra, et pabberit höbbeda wasto wöiks sada. Kust ta podist wälja läks, seal, tahtsid kaupmehhed ennast tagga järrele katki naerda. Nenda tulli ta igga päwa takka taie taskoga linna, künni wimaks ommast höbbedast lahti sai, mis sure palwete warral „wanna tru sõbra polest" wasto  wöeti. Selle läbbi said kaupmehhed peale tuhhat rubla peni kest rahha ja naerda olli neil mönneks aiaks. Pärrast sai mees kül naljast arro, kirrus ja kratsis pead, agga höbberahha olli läinud. Sähhärdusi höbbeda söbro on maal weel; targad põlle nemmad kül mitte, agga mönni kord nattuke rummalad. Keik hödbe põlle mitte ülle piri läinud, waid suur hulk petakse kastis  mängis. Kui sesuggune luggu töeste sünniks,  nago siin nalja parrast, küllad siis näeksime,  kuida höbberahha platsi kukkuks. Sannumed wöeralt maalt. Preifimaalt. Sealt haige kunningal on nöu talweks Jnglismale ellama minna, ja on jubba korterid löune pool Jnglisma merre randas malmis murretsetud, agga teereis weel mitte peale hakkatud. Jtaliamaalt põlle suremat üttelda, kui et seal waggusast rahhust meel suur pudus on. Tulli ma al ja ma peal. Tullemäggi Wesuw  aiab jubba poolteist aastat wirna wälja, mis paljo maad ja maiasid jubba katnud ja 189