pawas sai. Keige selle aia sees ollid lihharoad  haigele kowwaste ärrakeeltud. Zubba kuendamal naddalal tundis haige kergitust ja kümne näddalaga olli ta taieste terwe. Sitronid makswad meie maal kül monni hea koppik, agga ma ollen kuulnud, et terwis peab ennam ollema, kui rahha. Juttud ja jutto jätkud. Roo Tönnis jn temma tembud. (Mis Nr. 43 polele jäi.) Küssigem nüüd, kes Roo Tönnis olli ja mis muido temmast weel teame? Roo Tönnis põlle kegi mu, kui üks wanna soldat,  kes meilt kaugel ei ella ja pari aasta eest ühhe tembo on teinud, mis ka kotpimmedate  silmad peaks lahti teggema. Kuulge weel eddasi. Söa aeg olli ka, keige innimestel ning ka Roo Tönnissel penike peus. Kurk tahtis tuimaks  jada ja tubbakast polnud mokka pista. Leiwa palluke olli körwalinne assi. Kibbedal aial unnus innimestel arra temma jurest abbi otsida, sepärrast ei tulnud middagi sisse. Käewataja  ja kaardinoid olli öige kimpus. Ommeti  egga Tönnis rummal ei olnud. Uhhes kohhas ei tehta üksi leiba egga j oda tari, sedda tehhakse muial ka. Ta wöttis keppi kätte ja hakkas Willandi pole kömpima. Te olli hea, ilmad sojad, heina aeg ka. Mis Tönnis kaewatamissega  ei sanud, sedda sai ta kerjates; üks usu piddi ikka aitama. Tönnis astus eddasi. Tenistus polnud ülleültse suur assi. Keik innimessed ollid soodes ja aerudes heina teggemas ja monni wanna memmeke üksi koddo, kel arsti egga käewaatjat tarwis ei olnud. Mõnda korda jäi wanna mehhike seisma ja mötles, kas eddasi minna ehk taggasi pöörda? Nenda olli ta Willandimale jõudnud. Rhhel päwal olli mehhel öige meel kaelas, ei teadnud, kust korokest narrida piddi sama. Korraga juhtus temmale üksik perre metsa nurga takka silma paistma. „Keö teab, kuida ön juhtub?" mötles Tönnis ja läks sisse. Köht Olli tühhi, nago heina küün sui aial. Ts!- tusse minnes leiab ta kessawäljalt pari surnud lambid maast, mis weel ep olnud mahhamaetud.  Warsi lendasid Tönnissel mötted peast läbbi: ehk siin so nisso kaswab! Ta läks öüe. Keik waggusi. Rutto läks ta lauda jure ja pistis middagi lauda kattukse sisse, mis pärrast kuulda same. Olli ta sedda ärrateinud ja muido weel, mis tarwis tähhelepannud,  siis läks tuppa. Nüüd hakkab ta pea kelmus. Tönnis: „Terre lõunat, armas perreemmake  Naene: Terre Jummalimmel! Kust se küllapappa on? Eks istuge mahha. Jallad woiwad pallawa ilmaga wässind olla. Wanna innimessel touso nad ennam ni kergoste, kui norematel." Tönnis: „Tössi kül, armas perrenaene; agga mis tehha. Södda teeb nüüd keikile jallad alla, issearranis Saremaal, mis nüüd waenlaste ees lahti on, nago ilma sörota heinama. Agga mis ma piddin küssima, õlled öige aino üksi koddomail?" Naene: „Kellel sähhärdusse ilmaga aega koddo seista? Zubba ueljat päwa keik teised 10 wersta kotto kaugel heinamaal, egga tulle enne laupäwa öhtut koio." Tönnis: „Teie mail näitab siin suur õnnetus  lammastega ollewad, mis wäljalt läbbi tulles näggin." Naene: „Zah, kulla küllapappa, lamba karjast ollen üsna lahti. Nüüd põlle mul ka ennam innimest koddo, kes neid ma sisse mattab.  Ehk teie woöras innimenne teate selle õnnetusse wasto mõnda abbi? Kes teab, mis ammet teil woib olla?" Tönnis: „Polle, pai perrenaene, muud ammetit middagit, kui häddalessi awwitada, nenda kui: saksa wihha, ussi hamba, nikkatse hädda, rabbandusse, kurja silma ja ilma ehk mu hädda wasto abbi sata, kuida kellegi! juhtub  tarwis ollema." Naene: „No nisuggust õlleks meie male koggoni tarwis! Siin wöid, ma tarka, tollega  otsida, neid on wägga pissut leida. Ehk pappa minno kät ka wöiks wadata?" 336