nende enneste metest teeb ta mönni kord kül pahhaste. Ma pistan siin sanna kaks Peetri tou wahhele. Hispaniamaal ellas rikkas mees, kel rahha olli, et luggcda ei jöudnud. Kül ta maitses keiksuggust lusti ja römo; söi head, kandis kallist, ehhitas suri maiasid, wina mäggesid ja rohtaedo. Ni kennaste, kui ial innimeste tarkus möistis, olli ta omma rohtaeda ehhitanud,  nimmetas sedda ka paradifiks ja mötles: „Adama ja Ewa paradis ei wöinud selle wasto middagi olla." Aed olli kül illus,  sgga mees jäi haigeks; tiiskusse többi, tulli kallale ja mees kuiwas igga päwaga ennam  ärra, nago kastmatta taim liwa peal. Surm hakkas jubba peätsi otsas wahti piddama ja mehhike tundis ärra: ei peäse ennam! Enne surma laskis ta ennast weel ommas „paradisis"  ümberkanda ja watas keige peäle, mis ta süddamele armas olli. Ta nuttis nago laps, kedda meepotti kallalt ärrakistakse, töstis  russikast taewa pole ja ütles: „OH sa kadde Jummal, millal ollen minna sinno pa-- radasi püüdnud? mis sa mulle sest pakkud? anna neile, kel ennestel ei olle; ma ollen ommaga kül rahhul!" - Sesammal ööl surri mees ärra ja teab nüüd ammogi, kas tedda wäggise paradisi widi ehk mitte. Sedda kirjutades pistan warsi kät põue ja tunnen omma süddame tuksumissest, et mul nisamma öäl südda rindus on, kui Hispania mehhel, kui ka mitte needsammad häbbematta sannad suus. Sähhärdune on saggedaste rikkaste lahkuminne. Zssiennesest ei lükka kül rikkus pörgo, egga tösta waesus taewa; agga rikkaste  lahkuminne on raske, kui südda rikkusse külge kinni kaswanud. Nüüd jälle Peter Linnust. Temma wannematte  lahkuminne polnud mitte nenda. Onnis  emma kastis weel enne surma külma weega keelt, ütles: „Peter, Jummal olgo sulle issa ja emma eest loda temma peäle siis tulled  ka minno jure —" panni käed rinna peäle, pea öllekotti peale ja olli kustunud. Kuida üllemal ööldud, Peter Lind olli esmalt  nago lind oksa peäl. Hea nou olli kallis; sest osta sedda ei sanud ja Peetril polnud selle eest ka middagi anda. Kui nenda ühhe perremehhe eest teise ette olli töukatud ja wimaks  luggemas ja essimesse laua korra ka ärrakäinud, mis eest öppetaja middagi ei wötnud, waid süa weel pealegi andis: siis läks Peter ühhe müriseppa jure poisiks. Palka ta esmalt ei pärrinud, kui süa ja ride hilpugi sai; sest tännini olli neist ka pudus. Suurt terrast pead tal just ei olnud; agga aeg aialt märkas ka middagi ja öppis kue aasta sees ni paljo, kui terrane pois kolmega kinni wöttab.  Pärrast sedda mötles Peter: „prohwet ei maksa kuskil ni wähhe, kui ommal pärusmaal;  ma tahhan muid innimessi ka nähha." Mõeldud ja tehtud. Krami polnud tal selga pakkida; sedda kergem olli käia. Ta ütles omma perremehhele „olge terwe keige hea eest" ja läks külla tannawast wälja. Kuhho? Jah, sedda ei teadnud Peter isse ka mitte. Ta lotis Jummala ja omma terwe kätte jalge peäle: „kui terwis kä, siis saan ikka leiba!" Ta köndis ühhest kohhast teise, agga kuskil ei tahtnud ön wasto naerda. Nenda tulli ta ühhel õhtul, kui päike werema hakkas * * * linna. Ni hästi Peetril ennesel, kui temma jallawarjul, möttemattel olli himmo käimissest ärra. Warwad wahtisid sapa ninnast ja künarnak  käikse seest wälja; kõht olli tühhi, südda nõrk. Kümme korda olli Peter kahhetsenud,  et wanna perremehhe jures solgewet mahhawiskanud, ennego puhhas kä olli; agga mis tehtud, olli tehtud. Peetri südda olli wägga raske. Linna lähhedal istus ta pu al, linnud laulsid pu otsas. „OH ma waene Peter  Lind, õhkas temma - kui ma ka üks linnoke olleksin!" Agga sedda ütteldes tulli tal' jälle mele: „Waatke need linnud taewa al :c." - Selle kirjasalmiga olli öppetaja tedda altari ees sisse õnnistanud. Temmal olli peäle selle kaunis hea kahluke piibli ja laulosalmist peas, mis önsast emmast weel pärrandusseks jänud. Nende naa! aitas ta ennast saggedaste eddasi ja tänna öhto ka jälle. Jsseärranis tuttaw ja armas olli temmal  üks salm, mis tal warsi mele tulli: „So peäle, Issand! lodan ma, Mind ärra jätta abbita, 39