nam pessast ei leia. Miks. ma tedda olla wälja weddanud, lemma olla ehmatanud, nüüd tulla roos, ei tea kus kohta. Mis temmal olla koddokäiattega teggemist. Kui mul lust olla, siis woida ma neid ööd otsa üllespassida. Temma südda olla rahhul, ei kellamehhega egga kellegiga tülli. Rutto rided mahha ja lipst sängi tekki alla siin ei woida tont temmale ennam middagi tehha, ütles temma. Ta hambad löggisesid suus, nago lahtised akna lugid, ja tükki aia pärrast, kui tekki al olli sojaks läinud, hakkas wärristus jarrele andma ja eit waggusi jama." „Agga Tönnis, manna kassowend, mis sa arwad, mis mötted mo wannamoril nüüd tullid? Ta tõusis istuli ja hakkas kord sedda,  kord teist surnud innimest nimmetama, kes koddokäia piddi ollema. Ja kui ma wasto seisin ja ütlesin: Eit, se ja se ei woi ta selle ja sellepärrast mitte olla, nimmetas ta marsi jälle teist, kes ta piddi ollema. Kord olli ta körtsimees Tönno, kes mina karmas, kord jälle kilter Maddis, kes ennast üllespoos; kord piddi tont rehhepap Peet ollema, kellest enne sedda ja teist rägiti ja pärrast rehtes surnud leiti, kord külla rätsep Adam, kedda sureks nöiaks peti ja nenda teggi eit sure pitka registre neist, kes keik tont piddid ollema ja koddokäima; agga wimaks jäi ommeti maggama  ja mul olli hea meel, et kärra löppis." „Kahjo, kahjo! mötlesin minna et mo pöiad mitte koddo ei olle. Teine olli kunninga tenistusses ja teine laewa peäl. Ms muud, kui mo Kristian, mo tütre peigmees ja tullewane wäimees: tedda pean nõuks wötma.  Ta ei ella kaugel ja on terrane, tuggew pois." „Ma lassen Kristjani meile kutsuda ning rägin sa tead, Tönnis ma rägin ni targo nelja silma al, nenda ja nenda. Agga, issa, lasse nüüd koerad lahti! se pois aiab silmad pärrane, nago õlleks tal kaksteistkümmend  köhtus ja kolmasteistkümnes suus! Ma ei sanud kaua mitte arro, olli se hirm, olli se rummalus: lühhidelt! Kristjan näitas ni kimpus ollewad, nago koer kirrikus. Wimaks  hakkas ta ütlema: „Äiataat, se woib keik tühhi assi olla! Lasse tont tondiks jada, mis ta tüHipaljas woib tehha? Küllad kand pärrast issegi ärra." „Ei, poiokenne ütlesin minna - ei se lähha korda. Meie peame katsuma, et tondil monne sanna suust wälja same, et woime küssida,  mis ta igga öse meie oue peäl tallab? Kristian, sa jäed tänna öseks meile, ja siis lähme öhto seltsis wälja. * Sa tead, Tönnis, ma teen keik ommad asjad targo." „Ei tänna öhto mitte, kulla äiataat! nutsud pois mulle wasto, tänna põlle mul aega; agga Home, Home!" „No hea kül, poiokenne ütlen minna, kui mitte tänna, siis Home! Jägo nenda. Rinule põlle sest tarwis middagi lausuda, ta on naesterahwas ja kardab muidogi." „Teisel öhtul ollime mollemad platsis. Agga  mis sa arwad, Tönnis? Jah, ota et sa hulluks lähhäd ei ta raide tänna ei tulnud.  Walge tulli wälja, agga tont jäi tullematta.  Sa tead, Tönnis, ma ütlesin monne sanna ja süllitasin. Ö olli raisatud." „Teise! öhtul, kui ma jälle üksi ollin, kas sa nä hullo! tulli ta waenlane selle eest kaks korda! Esmalt wössast wuhhinal öue, pärrast öuest wuhhinal metsa taggasi. Wötko  sind tont, agga tont ta isse olli." „Mis ma ütlen, Tönnis, nenda läks nüüd jälle üks ö teise järrele, ja minna piddin wahhi  peäl seisma. Monni kord saddas wihma, nago oa warrest, tuul ullus ja puud raksusid, agga minna piddin wahtima: kas tulleb? kust ta tulleb? kuhho ta lähhäd? - oh se olli pina ello!" „Sa mötled kül, Tönnis, ma olleksin piddand  tuppa jäma. Jah, kas woisin? Mind kisti, nago tangidega toast wälja. Sa tead, Tönnis, ebbausklik ma ei olle, agga ta olli mind purruks ärrateinud; ma piddin wäggise wälja minnema. Mitto korda katsusin sängi heita ja tekki ülle pea wötta, agga wötta näppust! ei sanud silma kiuni, kuid jälle wälja  ja haggerikko tahha." „Tönnis, ma ütlen sulle, se olli hullem kui hul. Agga kauaks se nenda piddi jäma? Ühhel öhtul olli kaunis soe selge ilm. Ma 184