körgussest ni süggawasse, kui arwa mönni. Keik ta warra wöeti ärra, ta aunimmi, autähhed  ja aurided kisti seljast ärra ja nenda paljas lihtlabbane Mentsikow, kui waene wang, sadeti tedda omma abbikasa ja lastega 1500 pennikoormat kaugele Seberiama pöhja. Ta abbikasa surri jubba pole tee peäl ärra, mis tedda hirmus kurwastas. Omma lapsi, kes temma sü parrast ka õnnetusse sisse langenud, armastas ta wägga ja tahtis ommad silmad peast wälja nutta nende pärrast. Kust tedda läbbi widi, jooksis rahwas kokko suurt langenud  meest watama ja teutussest, hästitamissest ja sajatamissest polnud mitte pudu. Ta olli nüüd nago raudas lõukoer, kes middagi ennam  ei wöinud tehha, sepärrast tulli ka mönni  jännese poiake ja wiskas tedda õlle kõrrega. Tobolski linnas ollid rahwas wägga pahhad temma wasto, sest seäl olli paljo neid, kedda ta isse senna olli saatnud. Uks nendest tahtis  tedda öiete kurwastada ja wiskas sepärrast  järgest paska ta laste silmi, mis ta süddant  lõhkus, et palluma hakkas: „Wiska minno silmi paska, agga mitte nende waeste laste silmi, kes sulle mingisuggust pahha ei olle teinud. Önnerus olli Mentsikowi süddant nüüd koggoni  ümber pöörnud. Ta ei nurrisenud ial omma langemisse parrast, waid kannatas waggusi  ja nuttis omma laste parrast. Tobolskis  rakis ta omma luggu ühhe peälikule ja ütles wimaks: „Et ma omma au, warra ja priust ollen kautanud, on kül kahjo, agga isseennese parrast ma ei ohkaks mitte korda; agga agga" ta näitas laste peäle ja nuttis kibbedaste „nende peäle wadata, on mo ainus kibbe nuhtlus, mis surmani süddames kannan! Nemmad waesed lomad on ilmasüta ohwer, kes surusses ja rikkusses on sündiuud; agga nüüd peab neil keigist pudus ollema ja se piggistab mo süddant. Nad peawad minnoga  kannatama ja põlle ommeti minnoga mitte süüdlased, se on mo wallo!" Olli Mensikow wimaks.senna male sanud, kuhho tedda sadeti, siis olli jälle essimenne murre, kuida omma laste ello kergitada. Üht waest urtstkut, mis neile ellada anti, teggi ta omma kaega suremaks, ehhitas üht palwe tubba senna  körwa ja teggi pärrast hea tükkimaad omma  maia ümber pölluks. Wannem tüttar, endine suur würsti preili, wöttis kögitüdruko ammetit ennese peäle ja teised noremad lapsed murretsesid ridenöelumisse ja mu maia asjade eest. Nenda ellas endine würst Mensikow omma  lastega ja teggi nüüd, mis enne olli unnustanud  tenis Jummalat öiglase süddamega.  Jgga hommiko, löuna ja öhto läffid nemmad palwe-tuppa kokko ja piddasid palwed  enne kui leiba wötsid ehk töle laksid. Kegi ei nurrisenud. Kuus kuud ollid nemmad jubba  nenda ellanud, kui jälle uus korem peale langes. Wannem tüttar sai röuged; kül issa pällus, walwas, awwitas, mis jöudis, agga tüttar surn ja sai palwe kambre pörmando alla mahhamaetud. Kül issa südda olli murtud,  agga ta ei tohtinud meelt arraheita, waid ütles omma teiste lastele: „öppige nenda surrema,  nago teie ödde!" Warsi pärrast sedda jäid teised lapsed röugesse ja ollid jubba haua äre peäl, agga said jälle panemaks. Issa südda tännas Jummalat. Agga nüüd tulli kord ta omma kätte. Ta õnnetus, mis sisse ni järsko olli langenud, ta murre ja waew omma laste eest, ollid tedda wimaks mahhamurdnud.  Ta tundis warsi, et ennam üllesse ei töuse, kutsus lapsed omma wodi ette ja ütles:  „Mo armsad lapsed! minno wiimne tund on ukse ees. Õlleks ma ikka nenda ellanud,  kui siin Siberiamaal, siis wöiksin rõõmsast  surra, sest siin ollen surma igga paäw ootnud; agga Jummal wötko minno peäle hallastada! Kui külla peäl ja sures auus ellasin,  ei olle ma kül paljo Jummalast holinud; agga siin kaugel kõrbes on ta mo ainus troost olnud, sest temma heldus kestab iggawest. Tännini  on -teie süddamed, mo armsad lapsed, mailma kurjussest weel emal olnud ja sedda jäwad nemmad ka siin kõrbes hõlpsam, kui mailma lustis ja auus. Sadab Jummal teid agga siit pärrast mind jälle wälja, siis ärge unnustage mitte ärra, mis siin ollete kuulnud, näinud ja õppinud. Jummal õnnistago ja hoidko teid!" Nenda räkis Mentsikow omma  lastega surma wodi peäl ja warsi pärrast 125