öhto kä, siis tulleb wötmehoidja, 12 söameest kasaö, ja lahhäb wärrawid lukko pannema. Wahtidest möda minnes, küssib waht seädusse järrel: „Kes seal on?" „Wötmed!" „Kelle wötmed?" „Kunninga proua Wiktoria wötmed!" „Mis tarwis kantakse neid?" „Lossi wärrawid kinni panna, et rahho wöiks olla." Za nüüd wötwad keik mütsid mahha ja pallmvad:  „Zummal önnistago kunninga proua Wiktoria  wötmed. Amen!" Seddasamma tempo tehhakse igga öhto. üks soldat, kette südda ei kannud sähhardust narri palwet liggi palluda, pandi kolmeks päwaks  wangi. „Minna tahhan kül hea meiega  kunninga eest Jummalat palluda, ütles temma agga tühja palja wötmede eest ei sa ma sedda mitte tehtud." - Kas tal öigus ei olnud? Siami rahwa aupakkuminne. Jubba minnewa aasta olleme kord sest könnelenud,  kui seält ma savikud Londonis romasid; nüüd waatkem, kus nende ma on ja kuida nad omma koddo ellawad. Siamima on tagga Jndiamaal ja temma rahwas püstpagganad. Kuida usk, nenda ellokombed. Orjameel, laiskus,  ahnus, rummalus, tiggedus, roppus ja ommeti ka uhkus ja körkus on nende seas iggapäised asjad. Nende aupakkumissed omma  üllematte ees on jölledam, kui lapse mäng. üks Inglane, kes neid koddo näinud, ütleb nenda: „Siami üllematte seas seista ja naero  piddada, on raske assi. Uhhe ministre ees on keik, kes temmast allamad, maoli maas, ei julge pead üllesse tösta, egga waljuste räkida.  Ministrid peawad kunninga laste ees isse nisamma romama, ja nende pölwed ja künar nukkud on kärnas sest paljo romamissest kunninga  ja temma suggu ees. Kui Jnglisma sadikud kunninga ehk keisri ette lasti, ollid keik teised maoli maas, ni hästi ta poeg, kui allamad. Keik ollid wait ja ükski ei julgenud pead üllestösta, weel wähhem sanna rakida, nago palme tunnil Jummala koiaö. Teine pool sali otsas seisis kuld aujärg ja selle peäl kunningas, 15 jalga maast körges, otsego ebbajummal  templis. Keik sannad, mis ta rakis, ütlesid üllemad pitkali maas tagga järvele  ja tulk panni neid Inglis kele ümber. Seddasamma teed möda läks wastus jälle taggasi.  Tedda kummardakse üsna nago ebba? jummalat. Nemmad ei tea teist egga tahha teist. Ja nenda maoli romades piddawad Siami rahwas ennast eösimesseks' rahwaks ma peal. Oh rummalust! Posti-sõit. Kitse (ahne) saks läks kord posthobbustega linna, agga ei raatsinud postipoisile mitte jootrahha  anda, mis muido postipoistel harjunud otus on, ja ommeti tahtis ta rutto söita. Ilma  jootrahhata kaub agga postipoisi piits ärra  ja hobbuste jallad lähwad nürridaks. Zubba  paar körtsi jäid selja tahha ja kutsari su alles üsna kuiw. Agga ta mötles: „kuida sinna mulle, nenda minna sulle", ja laskis hobbused tassa sörkida, et jalla õlleks nisamma  rutto eddasi sanud. Sundis herra takka: „Lasse käia, hobbused jäwad maggama!" siis wastas kutsar: „On jubba ilmaasjata aiamissest  wässind, ei tohhi neid ka ärratappa!" Korraga läks te mäest mahha ja lomad hakkasid  isseennesest jooksma. Seäl tulli herral kawwal nou: „Arra aia ni waljuste hüdis temma, hoia taggasi, mul sündis äkkiste kange seest wallo, mis pörrutamist ei kannata!" Kutsar kuleb, mötleb: „Oot', oot', sa ihnusauk,  nüüd annan kiuste pärrast öiete wallo!" Nüüd läks wanker> et rattad tuld andsid, ja midda ennam krusikiwwa rattaste alla tulli, sedda röömsam kutsar olli. Haige saks oigas ja naeris, kui wanker eddasi wurras. Teises  jamas olli herra ni pörrund, et töllast ei rahtnud wälja sada, agga ta naeris. Siin ütles kutsar teisele: Minna teggin ni ja ni, te sinna ka nendasamma. Ta köht on haige, agga ta südda ka ni kitse, et seält laasto küljest  ei kukko. Minna ei sanud koppikut, egga sinna ka ei sa. Zättab temma meid rahhast 127