näitas käega lossi pole pilkama d meiesuggust  allati ja Teie ollete ka üks nende seast?" „Kui ma ka ollen! ütles kunningas egga ma sind sellepärrast narrima ei hakka. Egga keik, kes seal maias ellawad, mitte pilkajad  ei olle. Säh, ma annan so lubbatud palka jubba ette! Nüüd jose, to mo ramat ärra!" Poisi silmad läksid röömsaks, kui 2 höbbetükki  peuS hiilgasid; sest omma anne hoidmisse  eest ei sanud ta mitte terwe ku sees ni paljo. Ja piddi lippama, agga jäi jälle seisma. „Noh? küssis kunningas miks sa ei lähhä?" Pois lükkas mütsi wilto ja kratsis körwa takka. „Jah - ütles temma ma lähhäks kül, agga ma ei tohhi mitte! Kui perrenaesed sedda kulewad, et ma anned ollen üksi jätnud, siis aiawad nad mind minnema,  ja mul põlle siis ennam leiba!" „Pärdik pois! ütles kunningas mis sa ni paljo wasto punnid? Noh, minna hoian senni so anned, kui sa taggasi tulled!" „Teie ka?! küssis pois ja watas kunninga  pakso köhho peale. No Teie õlleks se wanna parras! Teie ollete jo liig jämme ja üksluine annekarjatseks! kül se kenna wälja näitaks! Anned lähheks wilja ja heinama peale ja mul õlleks ennam maksta, kui ma aastas tenin. Ja waatke seäl sedda „kärneri", musta pea ja tiwadega, se on essimenne kelm, ja kawwa! kui waenlane; ta on sealt surest maiast todud, kus nad kegi paljo ei kölba; ni kui ma selja pöran, on temma ees ja teised tagga,  keik pahha peäl! Ei ma ei tohhi minna! Wötke omma rahha jälle taggasi!" Kunningas tahtis ennast löhki naerda. Ta hoidis ni paljo taggasi, kui wähhe wöis ja ütles: „Pois, sa ei arwa minnust ka middagi!  Ma pean suur hulk innimessi kous hoidma, kuida ma siis sinno annesi ei sa hoitud?"  „Teie ka?! ütles pois jälle ja watas üllewelt alla kunninga peäle. Ns need woiwad ka innimessed olla; ehk ollete wahhest  koolmeister? Siis on Teil ikka weel kergem  ammet, kui mul; poisid on kül ka wallatumad,  agga need anned weel hullemad»" „Wöib olla wastas kunningas; agga löppetame jutto. Kas tahhad mo ramatut  ärra tua, ehk mitte?" „Ma tahhaks kül agga —" „No minna maksan keik kahjo mis peaks sündima" ütles kunningas. Panne jooksma!"  Nüüd andis pois järrele. Ta maenitses kunningast hästi musta peaga „kärneri" peale wadata, kes teisi ka kurja peäle awwatelleb. Kunningas lubbas keik tehha, wöttis poisi kaest karjapiitsa, olli nüüd anne-karjane ja pois panni lippama, tulli agga tükki ma pealt jälle taggasi. „Mis jälle so mele tulli? küssis kunningas.  „Laksutage piitsa! käskis pois. Kunningas katsus ei piits ei laksund. „Sedda ma arwasin! ütles pois. Sellepärrast ma taggasi pöörsin. Tahhab isse ka koolmeister ja nüüd weel anne-karjane olla, ja ei mõista piitsa laksutada!" Nüüd kiskus ta piitsa kunninga käest ärra ja näitas, kuida peab laksutadama. Kunningas  tundis jubba köhho wallo naero pärrast, agga ommeti püdis ta laksutamist öppida, muido ei läinud pois ramato järrele. Kui ta nüüd sedda ka. möistis, siis öppetas pois weel kord, kuida ta temma assemel anne - karjatse ammetit piddi truiste piddama ja panni siis isse jooksma. Nüüd wöis kunningas ni paljo naerda, kui südda kutsus; ta olli poisi nähhes kül kaua naero piddanud. Ugga nüüd olli ka, nago õlleks anne lomad mõistnud, et nende omma malli wallitseja ennam  piitsa ei kannud. Musta peaga anni, kedda pois „kärneriks" nimmetas, töstis omma  pitka kaela üllesse, pöris pead, karjus paar korda, ning just kui õlleks tuul akkiste sulle-korwi puhhunud keik anned aiasid tiwad  laiali, karjusid, ja ennego kunningas kord piitsa laksutas, ollid anned keige nelja tule pole laiali läinud, mmst wilja, muist heinamaade  peale lass kütta! Kunningas karjus ei aitnud middagit.  Ta jooksis kord sia, kord sinna tüh- 103