innimest ka pimmedaks. Kanna olli puhtaks katkutud, kuid naeruks olli ta pea ja sabbasulled  weel järrele jätnud. Nenda lodud mundrist  paljaks tehtud laskis ta waese loma lahti ja hirwitas: Waat säh! nüüd o' naabri naesel  kanna pradi jures pool waewa jubba nähtud.  Agga ennäh! kannal ei olnud allasti mitte häbbi, agga häbbi langes warsi katkuja kaela. Sest ni pea, kui tüttarlaps paljast kanna  näggi, tundis ta peast ehk sabbast warsi ärra ja hüdis: „OH heldekenne, kulla emmake,  mis sa nüüd õlled teinud? se o' jo so omma sohhe kanna!" Nüüd kukkusid wannamori  silmad ka lahti mis sa rägid? omma jah! Kus teggiaid, seal näggiaid; assi olli warsi, nago kullotulli keiges küllas teäda ja külla rahwas tahtsid ennast katki naerda; agga wanna Un poeks praego alles ma alla häbbi pärrast. No senna lähhäb ta ommal aial muidogi, agga temma rummal temp ei kau ni pea rahwa suust. Et mönni mu, kelle Harri ka ni rutto lökkendab ja sap sureks paisub, sest nattuke märko wöttaks: sest olleme  sedda siin teäda annud. Agga hiljuti sain ma sealt sammast kihhelkonnast,  kus Mardi An ellab, teised sannumed,  mis kül ni wärsked ennam ei olle, kui essimenne luggu, agga ka alles uddusulled selgas  ja nisamma tössi kui Anne assi. Kuulge sedda luggu ka; nüüd ollen kord järje peal; kui meie sest ka muud öppetust ei sa, siis ommeti  sedda, kuida meie mitte ei pea teggema, ja se on ka omma aitummal wäärt. Kirriko kel ja kaelarahha. Kuulge  kuida need kaks asja, mis muido just mitte körwo ei seisa, kord teine teise külges rippusid.  *** waldas ollid üllekohtused marga näppud  hiljuti küllamehhe aida lukko läinud katsuma,  ollid lahti sanud ja warras sisse läi nud. Kurjateggia olli perremehhele kül suurt kahjo teinud ja paljo temma warrast ärrarisunud.  Pahha tö olli kelmile ka ommal kombel õnneks  älinud, et koer tedda ei kuulnud egga innimessed  näinud. Warras ja märgus möllemad kaddund nago tinna tuhkas. Perremehhel silmad  wet täis, mis nüüd heaks nöuks? Jum- ma! teadis kül, kus Varras ja wargus ollid, agga perremees ei teadnud. Otsis, küssis ja kulas ka ommast kohhast küllalt, agga minne wötta ennam kinni; mis kaddund se kaddund. Et nüüd luggu kord nenda olli, õlleks piddand perremees, kui ristiinnimenne, asja sure kohto holeks jätma, kus keik pimmedusse tööd isseennest  walge ette tullewad. Agga südda ei annud  järrele. Uks armas tallorahwa pruuk olli jo alles katsumatta. Ta läks „targa" jure. „Tark" ei tahtnud rummal olla ja andis enimalt  poolt nöu, mis mitte rummal ei olnud, agga pat ja walle. Ta käskis kirriko kella wargusse tunnistajaks tehha. Warras olli öse üht kaela rahha mahha pillanud, mis perrerahwas  hommiko ollid üllesse leidnud. Sedda  käskis „tark" kirrriko kella körra otsa sidduda  ja Z pühhapäwa seal kölkuda. Kui warrastud  kaela rahha nenda omma 3 pühhapäwa  kella körrale abbiks piddi ollema ja keige rahwale kulutama, siis piddi wargus wälja tullema.  Kas tulli? Wötta näppust! Uhhel pühhapäwa!, minna ei tea, mis assi köstri issandat  üllesse torni weddas, agga ta läks senna  ja leidis kaela rahha kella körra otsast. Seal tunnistas siis kella mees, kuida se senna sanud ja mikspärrast. Muidogi teada, laskis  köster kaelarahha seddamaid kellast lahhutada.  Warras rikkus seitsmet käsko, agga wargusse taggaaiaja essimest ja teist ning pühha  koia teutusse läbbi kolmat ka weel. Kirriko  kel peab meid Jummala kotta sisse kutsma  ja wäljasaatma ja kes meitest lahkuwad, neid surno aeda saatma ja ülleültse meie süddamed  ja meled mulla poolt taewa pole juhhatama;  agga seks põlle ta mitte torni pandud,  et rummalad tedda ebbausso abbiks peawad  prukima. Agga se kahjo luggu on, et nisuggusi rummalaid meie seast ikka weel leitakse  ! Riast põlle se kord muud üttelda, kui et seal paljo innimesi üht õunapuud watamas käiwad,  mis teist korda jälle õitseb. Kui se ka öunapule tullewaks suwweks suurt rammo ei anna, siis on se meie põhja poolsema kohta ikka immelik assi küllalt. 122