saab ellada? Mis immeks panna, kui nisugguses  ellus saggedaste hambawallo tulleb? Preisi pealikku! Olli sel korra! se hädda ka. Ta olli kül mees, kes wallo möis kannatada, agga teame  jo kül, et kange hambawallo ka keige mehhisema  mehhe kargama aiab. Ms heaks nöuks? Rüggemendi tohter olli purruks haige maas ja teist polnud lähhedalt sada egga aega otsida.  Pealik õlleks seina küljest tükki hammustanud,  ni pinas tedda hambawallo. „Wötko paggan! äggas temma, enne ma lahhäks kümme kord lahhengisse ja annaks pihta, enne kui nenda lu pina kannatada. Kui mul ommeti kegi õlleks, kes tedda tühja walja  tõmbaks!" „Pea kinni! ütles leitnant, mul tulleb praego  kallis nöu mele. Prantsussed on kül sured tulekottid, agga nad põlle mitte sandi süddamega;  kui hädda on, aitwad nemmad ka waenlast.  Ms Teie arwate, pealiko herra, kui neile üllejöe sanna sadaksime, et meile keddagit sia sadaksid, kes hammast mõistab wäljatömbada?" „Se olli mehhe nöu! ütles peallik olleksite sedda warsi esmalt jubba üttelnud. Tehke  seddamaid, et käskjalg minnema saab. Waenlane  saab minno palwet kuulma." Leitnandil olli üks soldat, kes nattuke Prantsusse  keelt ülle pölwe mõistis murda. Sel seuti walge rättik ridwa otsa ja sadeti minnema.  Kui mehheke Prantsuste sekka sai, siis näggi kül, et kelest pudus tulli, agga piddi katsuma nüüd labbiaiada. Wimaks sai Prantsusse  pealik ommeti arro, mis ta tahtis ja küssis naerdes: „Kule nüüd immet, söamehhel on aega hambaid wallutada! „Wui, wui", (se on Prantsusse kele: jah, jah,) ütles soldat ja olli römus, et Prantsus arro olli sanud. „Kas ma pean hamba wälja tõmbajat senna  saatma?" „OH, wui, wui! ütles soldat römoga." „Kas sellega ni rut tagga on, et praego peab sündima?" „Wui! wui! wui! wagga tarwis! Pealikul  suur wallo." Warsi satis nüüd Prantsus omma arsti kutsma ja käskis tedda ülle jöe minna ja waen- lase haiget hammast wälja tömbada. Preisi soldatile ütles temma: „Wi omma peälikule paljo termist ja ütle, et mul wägga hea meel on, omma wapra waenlasele head tehha. Ma sowin, et ta ommast wallust lahti saab." Se olli auwäärt Prantsus. Kui nüüd hambatömbaja ja käskjalg just piddid tullema hakkama sest Prantsus andis  omma arstile ka hobbuse alla siis astus  üks penike leitnant ette ja pällus lubba, ka liggi söita, et omma silmaga wöiks nahha, mis modi mokkad Preisi karro piddi teggema, kui hammas wäljatömbatakse; sest Prantsussed,  need penikesed mehhed, piddasid Preislasi enneste wasto otse kui metsellajaid innimeste rvasto; pealegi olli se noor penike leitlant ühhe sure moisniko poeg, kes muido aupärrast  tenis ja kes nimme ja autähhed sai, ei mitte omma tenistusse, maid omma sündinusse  parrast. Temma! anti lubba arstiga kasa minna. Siin pool jöe otas Preisi pealik ja karjus wallo. Mönni kord jäi nago nattuke taggasi, agga siis kihwatas ueste jälle, nago se öige hambawallo wiis on. Ta watas tihti kiikrega  kas abbi pea tulleb? Kui ta näggi, et arstile  weel leitnant kasa olli antud, ütles temma: „Sedda ma pean tunnistama, Prantsussed on penikesed mehhed ja aupaklikkud ennam kui kegi mu rahwas! Juhhan! panne rutto mo must täk saddulasse ja se puddel kallist jodawat mina,  mis mul weel järrele on, saddula - kotti. Prantsussed peawad näggema, et meie ka ellada  mõistame. Rutto! Hammas kihwatab  jälle! Juhhan teggi, nago wälk, mis kästi ja waewalt  ollid Prantslased al weske jures hooste seljast  mahha astunud, kui ka Preislane omma musta  täkkoga seal olli, astus mahha ja läks meski tuppa, kus tedda Prantsusse penike leitnant penikeselt terretas. Preislane kes selgeste Prantsusse  keelt mõistis ning ka mitte saepakkust ei olnud wälja raiutud, piggistas omma wallo taggasi ja pakkus Prantslasele ni paljo au, et se ennam ei teadnud, mis wasto piddi ütlema,  kuid kummardas järgeste. 167