terwe tund on ootjale arroto pitk aeg. Werend  tund laks möda, Adam jäi kindlaks, ehk kül ta silmad nago wäggise klasi pole kisti. „No säh, mötles temma, eks ma nattuke wöi nusutada, mis seltsi loom ta on, egga se keddagit  ei te?" Ta nusutas. „OH sa kallis hais! se wöib mehhe naps olla!" piddi jubba rüpama, agga panni jälle laua peäle: „Adam Tiks peab sanna piddama!" Pea tulli ta jälle laua jure. „Uks nattuke mekkida, egga se keddagit ei te, siis ma tean ommeti, mis ta on. So agga pea, pea! Tont wötko, se olli wist liig, ta tunneb ärra. Pannen  jälle taggasi. Agga kui pitkalt se tund lähhäb! Oh sedda himmo! se on jo, nago weaks mind —" ta wöttab uest klasi, watab, lipstu lähhäb jälle üks maggus pisake klasist suhho, keel nilpsab, kässi wärriseb. „Agga Adam, mis sa nüüd teggid, sedda wöib jo selgest klasist tunda, et pudub —? Agga kuida ta mekkib! Rublast ollen muidogi ilma,  tulle kallis märg ja tröösti mind!" Klaas olli tühhi. Kel löi, meister tulli, rapputas pead, ütles:  „Adam, sinna õlled wina paelus kinni, nago kanna takkus. Sul on klaas wina ennam,  kui rubla höbbedat. Aidako sind Jummal,  innimeste abbi sia ennam ei aita. Kül näind, agga mitte watand. üks suurt suggu naesterahwas ellas, nago mitto, kes arwawad, et taewa tädi silmad wannadussest  ennam paljo ei näe. Kord sai üks wagga öppetaja temmaga kokko ning tulletas Lemmale mele, kes Jummala riki pärriwad, ja kes sest ilma jäwad. Parrast sedda küssis üks tuttaw, öppetaja käest: „Kas se naesterahwas  olli kül illus?" „Ei minna tea", wastas temma. „Kas Teie siis tedda ei näinud, kui temmaga räkisite?" „Jah, näinud ollen ma kül, agga mitte watand".  Ma püüdsin ta süddant pöörda, mis mul ta silma näoga teggemist on? Lehm lendab. Kaks kohtomeest, teine usklik, teine uskmatta, läksid laupäwa õhtul mõisast koio pole ja aia- sid jutto, ehk paljo ennam waidlesid teine teisega, nago sedda saggedaste sündis; sest teine ütles: „home kirriko minna on parrem", teine jälle: „home ahjo peäl maggada on parrem". Korraga tahtis uskmatta usklikko pilkada ja ütles: „Ennäh immet, seäl lindad üks lehm!" Usklik watas üllesse ja teine naeris: „Nenda  ollete teie usklikkud, ussute keik, mis kulete ja näete ja paljo ennam meel nisuggusi asjo, mis teie silm ial põlle näinud". - ~Armas söbber, ütles teine, enne tahhaksin ma hea melega uskuda, et lehm lendab, kui et üks wannutud kohtomees malle  ta b". Pilkaja tömbas ninna norgo. Kes nisuggust wastust mitte targaks ei pea, kas se isse kül peaks tark ollema? Tulle-kel kutsub ennam, kui kirrikokel.  Sedda juhtub parrago saggedaste, et need innimessed, kes üsna kirriko seina äres ellawad, laisemad kirriko käiad on, kui need, kes kümme  wersta kirrikust kaugel ellawad; mötlewad ikka: „egga kirrik eest ärra ei hüppa, lähme teine kord", ja nenda lähhäb üks pühhapääw teise järrele, agga nemmad ei lähhä mitte. ühhes sures küllas, kus mitto kümmend tallopoega  ellasid, seisis kirrik kesset külla ja, nago se wiis on, körts kirriko körwas. Jgga pühhapäwa hommiko hüüdsid kirriko - kellad, agga kütta rahwas ollid otsego kurdid, arwa kulis mönni ja tulli Jummala kotta; körtsil kella ei olnud, agga igga pühhapäwa öhto otti ta püsti tais, ja keige külla tännawattes wina  hais ning mönned ausad külla perremehhed ollid weel esmaspääw hommiko aia toeteiwaste ärest leida, kus sead neid ümberweretasid. Et kirrik külla rahwast ennamist ni tühhi seisis, ütles öppetaja ühhel pühhapäwa hommikul kellamehhe  wasto: „katsume ommeti, kas meie neid tänna mitte kokko ei sa: minne torni ja tõmba nenda kella, kui õlleks keik külla pöllemas;  lö tulle-kella!" Waewalt olli kellamees werend tundi nenda kella hellistanud, kui jubba iggalt poolt innimessed kokko jooksid, panged, kappad, kartsad selgas ja küssisid, mikspärrast  tulle-kella hellistadi ja kus pool tullekahjo 150