klariks, waid hakkas weel ennam haisema. Nenda on just luggu sinns werrega. Sep lasseb sul kül üks ossa werd walja, agga egga sellepärrast haigusse mäddand tömbid ja raipe kehhad sinnust põlle walja tulnud. Temma on aadrelaskmisse läbbi sinno rammo wähhendanud  ja sellepärrast sa mönni aeg ei tunne nenda tuggewaste omma wallo; agga parrast kaswab haigus sedda rutteminne, nago wessi järwes pärrast krawi kaewamist weel ennam haisema hakkas. Minna annan teile heast süddamest sedda nöu:. ärge laske ennestele  mitte aadert; igga aadrelaskminne lühhendab teie ellopäiwi. Kui selg wöi ristluud  kangeste wallutawad, siis laske parrem 4 wöi 6 kuppu - sarwe peäle panna, se toob teile enneminne kasso. Teine kord tahhan teile weel selle asja ülle räkida. Or. Hirsch. Juttud ja jutto jätkud. Allamal seisaw könnne põlle kül mitte ennam  uus, aggs on meile Tallinnast uest jälle sadetud ja mitme luggejale alles tundmatta: sepärrast panneme luggu uest trükki ja anname  söbradele luggeda. Tru pruut. „Rootsimaal Walunis wassemäe sees teggi üks noor mäetöteggia süggawas ma a! omma tööd, mötteldes omma nore priske prudi  peäle, kedda temma mönne päwa pärrast Jummala seadust möda pühha altari ette, ja sealt omma abbikasaks koio tahtis wia. Temma  laulis omma pissukesse lambi walgussel, 1200 jalga ma al, üht römust pulma laulo, nenda et kaljud, mis praego temma hone seinad  ollid, omma kollaga keik saunad jälle truiste taggasi kostsid. Akkitselt kollas ta körwa  ees üks teine laulo heäl. Mötlete kül, et mönni külla naber seäl temma laulo omma lauloga seggaö? Noh! kust se heäl siis tulli? wist selle suust, kelle pöues ka temma südda olli? Ei'mitte, se kostis kui kaugelt köue mürristaminne, mis ikka liggemale ja liggemale  waljema mürrinaga töttades tulli ja ka meie nore peigmehhe laulo heale maitseks reggi.  Uks ma-allune jöggi, ommast mannast teest wälja murtud, tungis nüüd keige rammaga  mõlades kaljo praggude wahhslt alla. Se mäe-töteggia jäi kui sammas sures ehmatusses  seisma; ei olnud temmal rohkemad aega, kui sai meel palluda: „Zssand õlle mo waese hingele armolinne, ja hallasta minna  nore prudi peale!" Õhtul wisid teised  mäe - töteggiad need õnnetusse sannumed koio. Temma mannad wannemad ollid wägga  kurwad ta hirmsa surma pärrast, ja ka noor kenna pruut olli koggoni ilma troostita, kes ial mehhele ei lubband minna, kui mitte temma kallis Jaan taggasi ei tulle. Aega möda  läks kül temma süddame wallo wähhemaks, agga siiski põlgas ta keik kossiad ärra, ja ellas  keige omma ello aia truis armastusses Jani wasto. Peale wiekümne aasta ollid möda läinud, siis löhhuti Walunis üht uut mäeteed kaljo sisse. Ilma otamatta tõukasid siin töteggiad ühhe wanna nöu peäle, mis polele weega taidetud  olli, ja mis leidsid nad selle seest? Uhhe priske nore mehhe surnokehha, kes wasse wee rammo läbbi üsna terweks olli jänud, ja wälja näitas, kui õlleks ta mönne minnuti eest alles arrasurnud. Tedda widi linna, ja pandi lahtise pusärgiga kirriko, mötteldes: ehk ommeti juhtub ükski mäetö ammetmeestest, kes tedda tunneb. Seäl olli temma nüüd omma ennemuistse rietega, kui öitsew lilleke wälja peal, kenna jummega. Agga, et kül paljo rahwast tedda watama kokko korjas, ja sedda immekspannemisse wäärt° surno kehha immetlesid: ei olnud ommeti ükski seäl, kes tedda õlleks tunnud. Wimaks tungis rahwa hulga wahhelt üks wanna, öiete wanna eideke läbbi, kes keppinaal toetades pitkalissed sammud  astus. Kaua seisis ta waikseste. Kummargil  surno ülle seistes wärrises temma hambata su, ja weepissarad wolasid temma sisse langend silmist surno peäle. Ta panni ommad kumud käekessed risti ja öhkas häddatundwa  römoga, ütteldes: „OH sinna minno  pühha Zummal, selwisil pean minna omma  Jani, sedda armast, armast peigmeest wee! 377