pandi, märati mind ühte Rüggementi, mis seisis Soomema põhjas weikeses K . . . linnas ja kuhhu Hesingworsist, (Somema pealinnast,)  weel peale 600 wersta maad olli. Somemaal  on wagga alw posti hobbustega aiada, kopp. wersta peält) sest siin söidetaks  kahherattase kärru ja ühhe hsbbussega ja wöib ka iggaüks post - hobbusid sada, kel rahha on; sellepärrast wötsin minna siis ka nõuks, kord post-hobbustega kihhutada, ja sõitsin  Helsingworsist ühhel süggisel päwal 185 — wälja omma ue tenistusse paiga pole. Wihma saddas ööd ja päwad läbbi kui wardast mahha,  agga egga soldat pea pahha ilma kartma mötlesin ma, ja aiasin tulliseste eddasi, nenda et teisel päwal jubba pärrast löunat peäle 200 wersta käidud olli. Siin tullin ma ühte jama,  kus nähti tulled kambrittes, aknade peäl pöllema ja innimessed köndistd keik pühhapäwa  ehtes. Somemaal põlle mitte jama kommissäri „härrad" (!) kui Eestimaal, ja üks tallopoeg wöib ka jama sisse minna kas ömaiale ehk mu tarbe asjale, ja jaam on ikka  ühhes puhtas maantee äärses tallopoia maias, ja ümberkaudsed tallopoiad jälle käiwad korrapärrast omma hobbustega kütis. Zama perremees, üks noor priske tallopoia mees, tulli minno wasto ütteldes: „Urmas söddamees,  egga teie nüüd tänna siit emale lähhä, ilm on ni rop, jäge seie meie wöersiks, minna pühhitsen tänna omma pulme, jäggagem siis meie waeste tallopoegadega sedda, misga Jummal meid önnistanud, ja leppige sellega, mis meie teile wöime pakkuda." Minna ei lasknud sedda ommale kaks korda üttelda, waid tännasin perremeest temma sowimisse eest, ja tahtsin nüüd tähhele panna, mis modi ühhed some pulmad  ka petud sawad. Enne kui nüüd otsekohhe krobbinal pulmaliste  hulka omma muddaste sabaste ja riettega astusin, laksin ma senna weikesse kambri, kuhho  postipois minno krami olli töstnud, ja mis teekäiatte tarwis walmis seisis, wiskasin omma  teeüllikonna ümbert ärra, äigasin wahhe päwatanud silmnäggu, ja pannin omma täie soldati mundri selga; kui ma weel parrajaste näppude wahhel ühhe pissukesse peegli ees omma „wurrid" ollin pöranud ja seädnud, ja nüüd wimist juukse kartva kukla peäl sillitasin,  astus peigmees sisse. Temma silmist paistis rööm ja ön, su ümber seisis lahke naer, nenda kui igga peigmees omma pulma aial  on; ta wöttis mo kaest kinni ütteldes: „Olge  ni head ja astuge nüüd tuppa teiste hulka, ja ma tahtsin teid palluda ommale peiopoisiks", kedda somekeele „Marsall" nimmetakse. Minna  kül tahtsin wasto seista, et ma ei tea, mis ammetid peiopoisil on, agga ei siin aitnud middagi, kui astu teiste seltsi tuppa. Siin näggin ma essimesses kambris, kelle seinad kennaste kuse okste ja pilliroost kronidega  ehhitud ollid, üks hulk wanno ja nori meesterahwa wöeraid penkide peäl istumas ja teineteisega jutto aiamas. Minna kummardasin  allandlikkult keige koggodussele, ja iggamees töusid ülles minno wasto kummardades ja istusid  jälle omma assemettele mahha. Minna istusin alla pole ühhe pengi otsa peäle, sest mul ollid pühha kirja sönnad meles: „kes isseennast üllendab, peab allandatud sama", ja kulasin nüüd wannematte meeste könnet. Wähhe aia pärrast tulli üks avanna hallipeaga „tallo issand" ja üks norem mees, kes möllemad minno körwa istusid, ja nüüd olli jut möllemil  pool lahti; agga olleksid sa sedda jutto  kuulnud! sa olleksid wist üttelnud, et se ei olle tühhi lörri, waid ühhe öppind mehhe könne  kelle eest iggaüks au pakkudes omma mütsi peaks kergitama, sest seält tulli sönnu wälja, kust meie endine koolmeister ja köstergi, unneskj põlle näinud. „Agga kust nemmad keik selle tarkusse sanud?" küssid sinna immekspannes; agga ota wennike, keik tahhan sulle truiste selletada. Somemaal on mitto ja mittokümmend some  kele seitungi, ja sedda tallopoega on armaste  leida, kel seitungilehte maias ei olle; ennamiste iggas tallus on üks, ja mönnes ka mitmed seltsi naddalalehte; igga öhta kui perre kous on, kas talwel tuas näppu tööl, ehk suwwel öue peäl, istub perremees isse ehk teine kolmas, kas peru- ehk päwa-walgel ja *) Ninna allune haböe, tutsparid. 178