ühhe ahne Zsdile wölgo janud, mis eest rasked  intressid piddi maksma. Agga õnnetus tulli õnnetusse peale: mees ei jõudnud ennam maksta. Wöllapärria käis peale ja ähwardas  kaupmeest, kelle noor abbikasa tänna ehk Home piddi mahha sama, wangitorni panna. Weel wimast korda läks ta kiwwisüddamega juti palluma, et mönni näddal kannataks. Agga kust wötta! Judi kulm olli kortsus, tussis: „kas tõite rahha?" „Ei olle weel tua! wastas kaupmees. Ma pallun süddamest, kannatage  weel 4 näddalat, siis tahhan keik tännoga  maksta." Juut isse panni üht kallist kasti pabveri sisse, kus kuld ja höbbe naesterahwa  ehted sees ollid, mis mitto tuhhat rubla wöisid maksta. Kui pitser ja adres ollid  peäle pandud, andis ta kasti teenri kätte ja ütles: „Sa tead kül, kuhho sa sedda wiid. Anna illuöte kätte ja ütle, ma sadan sellega preilile paljo terwist ja pea meles, mis ta ütleb; agga tulle isse rutto toast wälja!" Tener läks. „Nelja näddala pärrast saan ma weel wähhem, kui tänna. - ütles nüüd juut kaupmehhe wasto, sepärrast kui Teie Home mitte rahha ei to, lassen ma teie poeuksed  kinni ja Teid ennast torni panna." „Agga hallastage, hallastage ommeti!  pällus  kaupmees mo abbikasa 0n... ta ehmatab  ja kurwastab, kui „Sellega põlle mul teggemist, wastas juut: toge rahha, siis on rahho. Jummalaga!" Täis süddame wallo ja murret läks kaupmees  uksest walja. Mis piddi nüüd heaks nõuks ollema? Enne õlleks kiwwi küljest tük kukkunud, kui judi südda pehmeks läinud. Noor abbikasa olli igga silma pilk odata ja nüüd piddi isse wangitorni minnema! Mehhel seisid sured tilgad silmas ja süddame põhjast õhkas temma: „Armolinne, suur ja rikkas Jummal, hallasta nüüd isse ja tulle appi! Minno nõu on otsas. Pean ma wangitorni minnema, siis ärra jätta mind egga mo waest naist mitte mahha! Jummal, sa õlled rikkas heldussest, on sul nüüd 500 rubla, siis ärra jätta mind mitte habbisse!" Nenda hädda sees tulli tale helde süddamega kontorist S. mele. Agga S. ei tunnud tedda, mis head ta sealt wöis lota? „No lähhen ommeti, —- mötles temma S. on lahke mees, egga ta mind ärra ei sö." Ukse tagga jäi ta jälle seisma; südda wärrises ja julgus tikkus kadduma.  Oh nisuggune käik on wägga raske! Zummalat palluda on tuhhat kord kergem, kui innimessi. Kaupmees ei teadnud isse, kas piddi eddasi ehk taggasi astuma. No wöttis wimaks ommeti süddame rindu ja hakkas ukse lingi külge. Agga ennäh ! ennego temma ukse lahti teggi, kargas uks isse lahti ja üks wannadlane  herra astus walja, andis ühhe lahtise kastikese ta kätte, kus paljo kuld ehtid sees ollid ja ütles: „Wötke sedda marsi ja minge! Kas T'e hul ollete, minna pean omma aino tütre judimehhele pannema? Kui Teie ka ülle pea kulla sees ja minno laps werri waene õlleks: judile ei panne ma tedda ellades! Tühja rahha peäle ma ei wata, mis süddant kiwwi köwwaks ehk meled kergeks teeb." „Ugga mis minna nüüd se kastiga pean teggema?" küssis kohkund kaupmees.  „Tehke,  mis isse tahhate!" „Agga minna . . " koggeldas kaupmees. „Su wait!" kärritas manna saks. „Wige neid kullaseppa kätte, kui muud nöu ei olle. Zummalaga!" Uks pandi lukko ja mees jäeti ukse tahha. Säh nüüd! Warsi pärrast sedda jooksis kaupmees kullaseppa jure, müüs ehted ärra, läks maksis omma wölga ja kui koio tulli, leidis nore poia eest. Jummal olli keik hästi teinud: Kaupmees olli awwitud ja juut nuhheldud.  Pealegi ei tohtinud ta häbbi pärrast kellegile sanna lausuda; sest ta olli kontorist! tüttart ilma issa teädmatta petta tahtnud. Kõrwalops õigel aial on ennam kui kuld ja hõbbe. „Postimees jamsib!" Ma ussu mitte. Ota nattuke! Uhhes linnas, (ma tean kül kus) ellas kaupmees Müller, wanna tössine, jummalakartlik  mees, kel warrandust ei pudund, agga ahnust ja uhkust ei olnud. Tedda terretasid  paljo tutwaid ja tundmatta innimessi, ja kui Müller ulitsa peäle laks, piddi tal ennamist  müts peus seisma, saand paljo aega pähhä panna. Agga isseärranis süddamest 62