nib, egga se siis rutto terweks ei sa, waid lähhäb pääw päwalt ikka pahhemaks. Maks, mis terwe maimesse! läikjas pruun on, nago terwel tappetud lomal, lähhäb jodikul walkjaks,  nago raswa tükklks; temma ei jöua ennam  sappi ihhust wälja aiada; sap jääb werresse  ja teeb keige ihhule suurt waewa. Keige  kurwem luggu on weel peaga. Mälletus ja möistus, mis innimesse keige üllem ehte on, lähhäb seggaseks, ja wimaks jodik on nago meleto loom, kes muud römo ei tunne kui omma wina kasi. Nüüd on wägga halle luggu, werri on liig wina prukimisse läbbi üsna rikko läinud, temma jookseb pikkaliste möda rammota werresonesi, ja mönnes kohhas,  nago kätte ja jalge sees jääb wahhel üsna seisma; siis sörmed ja jallad paistetawad üllesse  ja wee többe hakkatus on kä.  Seddawisi  siis innimesse termis on üsna rikkutud ja temma ello teistele ja isseennesele waewaks. On nisuggune jodik naesemees, siis on õnnetus  weel surem. Temma rikkutud ihho siggidusse  rammust sündinud waesed lapsokessed, towad issa kölwato ello nuhtlust jubba sündides  ilmale, sest nenda kui närtsinud seemnest head taime ei wöi kaswatada, nenda ka jodik  termid lapsi ei wöi sünnitada. Eest otsast  kui nemmad alles wäetimad on, siis nemmad  näitwad weel kaunis terwed ollewad, agga  jubba nemmad kandwad issa haigusse itte ommas ihhus ja warra wöi hilja ka nemmad tundwad häddaga wallo ja issa pattoello tähte omma külges ollewad. Wägga tihti näme ka, et jodikud tiiskusse haigusse sisse langemad,  ja selle haigusse läbbi omma ello löppetawad.  Sepärrast on paljo parrem, kui innimenne wina suhho ei wöttagi. Mikspärrast lomade  elloigga wöi elloaeg ühhes seltsis ennamiste  ikka ühhepitkune on, liati metslomade seas. Se tulleb sest et nemmad nisuggust ellowisi  piddawad, kui se neil Jummalast seatud on; agga innimestega põlle mitte seddawisi luggu, ehk kül peaks nenda sammoti ollema. Meie name, et ühhed innimessed jubba lapse pölwes ärrasurrewad, teised nores pölwes ja et agga mönni üksik saab ka wanna igga näg- gema. Se tulleb sest, et meie mitte nisuggust  ellowisi ei pea, kui se meil seatud on. Wahhel köht jubba täis, agga roog on wägga  maggus ja meie söme ennam, kui tarwis õlleks, mis loom ial ei te. Teine kord põlle koggoni janno, agga öllut mekkib wagga hea, peab ommeti katsuma, ja wimaks se wanna wina klaas; tedda pölle kegi meile toiduks ehk jomaks seadnud, agga siiski on temma wagga tihti meie nappus. Wata, armas marahwas! sellepärrast on teie termis nenda willets ja lähhab pölw pölwelt weel wäetimaks.  Teie näte nüüd, mis kahjo winaprukimissest  jodiko ennesele ja weel temma lastele walja tulleb; tehkem siis nenda kui need üllemal räkitud teinud, manduge wina prukimist üsna ärra, teie pitkendate se labbi omma ellopaiwi, sate röömsat wanna igga näggema, ja kui siit ilmast ärralähhäte, siis wöite röömsa melega omma Issanda palle ette astuda. Dr. Hirsch. Zmmelik tülli. Hindude seas on nende ebbausso järrele mönnesuggused pärdikud kombed ja prügid ja üks neist hirmsamaist on se (nüüd jubba Jnglisma  wallitsusse polest ärrakeeldud), et kui mees surreb ja temma kehha tullerida peal arrapölletakse,  peab naene ennast ellawalt ühhes ärrapölletada laskma. Ükski Hindu naene ei wärrise selle eest. Se on nenda nende usk ehk ebbausk. Jääks naene pärrast meest weel lessepölwes ellama, siis õlleks ta kui teutud innimesse loom. Mehhele ei tohhiks ta ial ennam minna; ükski mees tedda ka ennam ei wöttaks. Ebbajummala templisse minna egga  ohwerdada ei tohhiks temma ka mitte; ta ello õlleks üsna willets. Nüüd olli Hindu söa pealikku! kaks naest ja sai isse söas mahhalastud.  Seal olli „immelik tülli" lahti. Möllemad naesed tahtsid ärrapölletud sada. Wannem aias omma öigust: ta olli wannem; norem aias omma öigust: mees olli tedda ennam  armastanud. Kohhus piddi otsust andma.  Norema naese õnneks olli wannem käima  peal ja sepärrast mõistis kohhus, et se 319