muud möttelda. Agga öhto, jah öhto ollin kimpus- Öhtone aeg on muido pöllomehhe armsam aeg. Sa tead, Tönnis, on lomad tallitud, omma köhhud täis södud, siis panneb  innimenne pibo pöllema, tõmbab suitso kakS, aiab jutto ehk kuleb, mis Postimees ommalt ja woöralt maalt üdist ka sa tonud ja tundi kaks lähwad nago lendus ärra, künni wannamoor ütleb: „„No nüüd maggama, et hommiko warra jälle üllesse sate!"" Agga minno rahho olli läinud. Just öhto olli assi mul keige hullem. Õhtut ootsin minna, nago nored mehhed liiskowötmist. Jummal olgo Keisri jures, et sest nüüd nattuke wahhet on! Ei mul läinud söök egga jook sisse. Läksid teised öhto maggama, siis kisti mind otsego karwopiddi toast wälja, ja kellegile ei tahtnud ma sedda tunnistada. Mul olli hullem,  kui wangi ello. Tänno Jummalale, et se nüüd jubba kaks aastat mödas on!" „Kuida luggu siis wimaks jäi?" küssis Tönnis naerdes. „Arra hirwibä) Tönnis, ütles Mats. Ota agga, kül sa kuled. Mo näggo kahwatas  ärra ja "laks koldseks nago pargitud nahk, silmad wausid auko, küür kaswas selga ja iggas kuus laksin ma wannemaks, kui teised  aastas." „Uhhel öhtul se olli üks laupääw, sa tead, Tönnis, kus innimenne warremalt õhtule  jääb seisin rinnuli kambri akna peäl ja mõtlesin: Kallis Jummal! kui sul weel endine rahho ja lahke meel käes õlleks, Mats, siis õlleks sa römus mees! Just kui ma nenda mõttes seisan, hakkab kirriko kel hüüdma.  Sa tead jo, Tönnis, et meie kirrik Sare küllast kaugemal ei olle, kui nenda arwata  nappiste pool wersta. Kui ma mitte ei õlleks teädnud, et kellamees Siim nöri otsast tõmbab, kedda ma silma otsas ei salli: siis õlleks kella heäl mulle weel wanna ea sees pissarad silma kiskunud. Agga wihha Simo peäle hoidis neid taggasi. Ma hoian ommast uösust kinni ja ei sowi kellegile ennam, kui ta wäärt on; agga Simole sowiksin kül sõbra polest hea sitke köie kaela. Temma narrokael julgub mind maiaperremeest „jum- malakart matta tuimaks tömbiks" Oot, oot sa Pühha - Jürri, kül ma so täiwammussele näitan! Nenda pahhandades  läksid mv mõtted jälle tondi peäle. Ma ei saand egga saand arro, mis se piddi ollema, ehk kust se piddi tullema? Ma tampisin  jallaga wasto maad, et kambri põrmand wärrises ja wannamoor wimaks küssima hakkas."  „Mats! küssis temma mis paggana  luggu se on? Sa seisad igga pa, nago ühheksamas unnenäus ja urrised ja pommised, otsego siil, kelle ümber koerad aukuwad! Mis sul wigga on? Te ommeti su lahti, ja ütle,  mis so peas kihhab?" „Mul olli üsna hea meel, et wannamoor peäle hakkas. Ma watasin esmalt ümber, kas meie üksi ollime, ja ütlesin siis: Eit, tänna  öhto, kui pimme kätte tulleb, tulle minnoga  kasa, siis ma tahhan sulle näidata." „Mis asja sa mulle tahhad näidata?" „Tassa, eit, tassa! Ukse ees haggerikko tagga, seäl tulleb ta üsna tassakeste wössast wälja ja käib nago sukkes; jookseb oue ja kord jälle õuest wössasse taggasi. Ja pitk, hirmus pitk!" „Mis? kas monni warras?" küssis wannamoor ja aias silmad pärrane. Sa tead, Tönnis, minno eit on wa' kärre innimenne, kes paljo aega ei anna. „Ei mitte, eit! ei mitte warras! Kui ta sedda õlleks, kül ma siis temmaga peage nou leiaks. Agga kord on ta süssimust, kord lummiwalge  ja wist kolm jalga pitkem kui minna. Ma ollen keik isse omma silmaga näinud." „ Nüüd tullid wannamoril ka wörrinad tahha, kahwatas ärra ja hakkas kartma ja kissa teggema. Sa tead, Tönnis, egga naesed  muud ei mõista, kui kissa tehha. Ja wimaks jäi keik sü minno peäle. „Kas näed nüüd, wanna purreleja Pakkand! ütles temma. Kellamehhega ei mõista sa ärraleppida:  seält need koddokäiad tullewad! Eks ma ikka ütle: kirriko ja temma teenrittega peab innimenne rahho piddama; agga kas sinna kuled!" (Jääb polole.) 177