sulle ütlen: minno proual on üks wägga hea ja tassane toatüdruk ja Mus weel pealegi, sedda wöiksid sinna ärrawötta, siis õlled ka mo wäimees. Egga sa ommeti selle peale ei wata, et ta waene on, kui hea kohha saad?" „Kindrali herra ärgo pango mitte pahhaks, se ei lähhä korda. Minna tahhan poismehheks  jäda." „OH, se on muido lapse jut, ja isse õlled mees. Sedda ma ei ussu ellades. Sul on naest tarwis, miks sa ei tahha wötta? Olle julge, Hans, kül sa näed, et sa rahhul õlled ja tännad mind weel peälegi. Ma ollen omma  prouale lubbanud, kui meie tüdruk üht head meest saab, siis ta tühjalt maiast wälja ei lähhä. Proua armastab tedda, nago omma last." —^ „Ma pallun, kindrali herrat, ma tahhan poismehheks jäda." „Sögge Halls, egga ma sulle naest kaela ei seu, weel wähhem omma head toatüdrukut; agga kül sul tullewad parremad mötted, kui naest tarwis on. lummalaga se kord, ma tahhan külla nattuke ümberwadata." Kindral läks möda tannawat alla. Se jut olli keik endised asjad jälle Hanso mele tulletanud  ja temma süddant kurwaks teinud. „OH! oh! öhkas temma kui nüüd...." Ta läks omma lilleaeda, nöppis ilma armota keige illusamad lilled ärra, mis weel õitsesid, wöttis peu täis ja läks neid önsa emma haua peäle wima, kui tahhaks ta küssida: „emma, anna nüüd head nõu?" Tänna olli just wägga Mus süggisene pääw. Kollatsid lehta olli kül jubba iggal pool maas, agga päike paistis ni sojaste, nago armsa emma palle, mis ka wannadusses weel wägga  armas wadata on. Sedda mis iggal pool, olli süggise ka surnoaedas teinud paljo kollatsid lehta ollid maas ja haua rosid  ei tahtnud ennam õitseda. „Nenda on meie ello," mõtles Hans ja astus emma haua pole. Immeks pannes näggi ta korraga, et üks naesterahwas penikesses saksa rides emma haua peäl kummuli maas olli. Ta jäi nago post seisma. Ta ei teadnud mitte, mis ta sest piddi arwama? Kes tundis temma waest emma  ! kes nuttis tedda muud tagga, kui Hans üksi? Peälege üks naesterahwas penikesses eides,  kes se piddi ollema? Hans öerus kül omma kulmo, agga ei sanud möttete egga jalgega  ennam paigast ärra. Naesterahwas töusis wimaks haua peält üttes, pühkis silmad  ärra, ja ütles issenneses: „OH mo kallis kasso - emma, kui ma so silmi weel üks kord wöiksin nähha sada! Zummalaga sedda korda!" Nüüd pöris ta ümber ja piddi minnema. Korraga  seisis Hans ennam kui 19 aasta takka ta ees ja lille kimp peus. Et se naesterahwas  kegi mu ei olnud, kui Hanso kasso-ödde Marri: sedda teadis Hans isse ja teame nüüd meie ka. Esmalt waatsid möllemad kohkund teine teise otsa, künni Marri silmad mahha löi ja Hans kaed wälja sirrutas ja nüüd olli essimenne  ümberhakkaminne ja suandminne emma haua peäl. Nüüd otti küssimist, kus Marri olnud, kus Hans käinud, kuida emma surnud  ja asjad müdud ja sadda muud asja, kelle sulg sedda keik jöuaks ülleskirjutada? Ütleme  parrem pari sannaga lühhedelt. „Kui minna ütles Marri küllast ärraläksin,  olli mo südda tullist wallo ja murret täis. Kus önnis emma hingas, sedda ma teadsin;  agga kus mo kallis Hans olli, surnud ehk ellus ja kas ma tedda ellades weel piddin nähha sama: sedda ei wöinud mulle kegi üttelda."  „Sel aial ollin ma just laatsarettis maas ütles Hans wahhele. „Ma otsisin linnas tenistust ja leidsin sedda immelikkul wisil. Uhhe sure maia, palkongi peal üllewei seisis üks proua ja kaks kolm weikest last ta ümber, üks kärsito poislaps kargas emma körwast maoli kaderwärgi peale, agga ei mõistnud kinni hoida ja kukkus ülle serwa  mahha. Proua karjatas, agga laps olli läinud! Zummal satis nüüd nenda, et minna just möda laksin ja ni liggi ollin, et kukkuja lapse al wöisin sülles wastowötta ja terwelt emma kätte wia. Sa wöid nüüd emma ehmatust  ja römo arwata! Ma tahtsin jälle minnema hakkata, agga kindrali proua (nenda  tedda hüti) käskis mind odata. Ma piddin  nüüd könnelema, kes ma ollin ja mis mo nimmi olli, ja ni pea, kui ta kulis, et ma 239