„Ma ollen üttelnud, kostis Peter kaarta mul ei olle. Tahhate teie kaarta lüa, siis peate kül teise kohta minnema; ei siis minno nou ei aita." Nüüd olli kirruminne lahti: „Vsötko sind se ja teine! temma kõrtsmik ja ei olle kaarta!  mis kõrtsmik se on? Kes sedda on näinud:  kõrts ilma winata ja kaardita? mis kõrts se on? Oot, oot, mehhike, kül meie so pargime! Kui sa põlle weel kolis olnnd, siis tahhame sind kolitada. Tahhad sa meid jälle narrima hakka ta, nago esmalt hobbose rautamissega? Pea, pea, Peetrikenne, meie tahhame sul ... . pirrisema aiada. Õlled sa meile rissuks ja ristiks küllasse tulnud?" „Ei olle kostis Peter jälle waggusi, ma ollen teile seppaks tulnud ja nüüd ka körtsmikkuks ning tahhan ka ses ammetis ni paljo, kui jõuan, teile kassuks olla ja just sellepärrast ei olle mul kaarta." „Minne pör .!" kissendasid mehhed ja süllitasid. Körtsinaene jooksis hirmoga  kambre ja kahhetses: „OH mis rummalat  tempo olleme meie nüüd teinud, et meie kõrtsi tullime!" Peter jäi ikka waggusi; agga temmal olli ka heäl, mis nago hamer allast peäle käis, kui ta wimaks pörrutas: „Se maia on minno maia, kes siin ei tahha  olla, puggego kassi sabba alla ja jägo senna! Minna tahhan, et iggal asjal omma arro peab ollema! Kaardimängimissega ollete siin omma hinged ärramänginud, ollete tappelnud  ja riidlenud, mõnda korda ka karwopiddi  kous olnud. Eks siin põlle mannad ees ja rojase ninnaga poisikessed tagga järrele laksutanud hommikust öhtoni: mis head sest on wälja tulnud? Sepärrast:-minno maia on minno maia; minna isse ei mängi kaarta,  ei pea ka kegi minno maias kaarta mängima.  Kes sedda ei tahha, selle tarwis on tisler ukse teinud woib minna peäle!" Nenda räkides seisis Peter, nago kiwwisammas  nende seas, ja ehk kül mitmel lust olli ta pähhä kinni hakkata, ommeti, kui sil- mad seppa russikatte peale löid, kadduö lust jälle ärra ja kirrudeö läksid wina ja kaardi tahtjad uksest wälja. Kaks ainust meest jäid järrele. „Jooske peäle!" ütles Peter ja panni ukse kinni. „Teie tahhate mul jälle wanna wisi hullama hakkata ja mo maia rööwliauguks  ja siggade laudaks tehha; agga odake! Senniks kui minna siin perremees ollen, peab ristiinnimesse wiis maias ollema ja keik lakkekoerad  ja kaardilöjad kassigo uksest wälja." Nüüd trööstis Peter omma naest, kes hirmoga  kambre jooksnud, istus siis nende kahhe jure, kes senna ollid jänud, mahha, wallas kummagile klasi öllut täis ja ütles: „Nüüd wötkem meie pühhapäwa piddada!" - Nüüd aiasid nemmad maggust jutto sest ja teisest ja endine kärra olli pea unnund. Peter räkis ommast ellust, kus ta käinud ja mis ta näinud ja kuida Jummal tedda tännini immelikkult  aitnud ja hoidnud. Ka naene räkis allandlikkult monne sanna sekka ja keik hirm olli kaddund. Wimaks hakkas ka küllameeste su lahti minnema ja räkisid ka ommast ellust ja käekäimissest mis teädsid ja mõistsid. Aeg läks röömsaste eddasi ja ennego mehhed tähhele  pannud, olli tük öhtat läinud ja kord kä koio minna. „Eks nenda põlle hopis parrem, söbrad? küssis Peter. Minna ei mõista mirte, mis nälg neil wina ja kaardide järrele on, tnis muud ei te, kui pead hulluks ja uimaseks.  Mikspärrast peab innimenne selleparrast, et just pühhapääw on, ennast lojuseks teggema?  sedda ma ei mõista; piiblis ei seisa sest mitte sannakest kasso ei to ta ka mitte, waid selget kahjo. Mis arwate, söbrad, kas peame teist pühhapäwa, kui Jummal ello annab,  wGI nenda?" „Peter, sul on öigus, ütlesid küllamehhed;  nenda on hopis parrem ja meie tulleme  tullewa pühhapääw jälle. Se on jo üsna ilmsi nähha, et wiin ja kaardid kellegi öige innimc°se melelahhutus egga aiawide ei olle. Meil õlleks ammo se assi armas olnud, agga 201