Audro mees aias minnewa kesknäddal pallawa peaga jeä peale, kust ta wagga nörk olli, pahmakas  sisse, peäsis isse, sai hobbuse ka pärrast  terwelt wälja, kuid hing olli seest ärraläinud.  Pääw parrast ssdda läks soldat möda  laudo ülle jöe, kommistas laudade pealt körwale, olli just lahtine augo koht, langes sisse, waus jeä alla ja kaddund praego alles! Se keige öelam aeg on ikka, kui jöggi ei kinni egga lahti ei olle. Perno makonnafi. Ebbausso tembud.  Mis on ebbausk muud kui häbbiusk neile, kes ristiinnimesse nimmega weel temma kildas kinni on? Nisuggune wanna paggana aegne prüggi peaks jubba ammo meite seast wälja pühhitud ollema, agga parrago! . . . Willandi ja Perno wahhelt tulleb „Postimehhele"  kirri ja se rägib jälle, kuida rahwaS  ennast weel siin ja seal petta lasseb ja kuida tedda pettetakse. Siin tulleb mul wanna  kaddund Roo Tönnis jälle mele, kes kül isse jubba mulla pöues hingab, agga temma sarnatsid ellab weel ma peal, kui ka neid küllalt,  kes isse omma mõistust ja wiis meelt otse kui jalge alla wiskawad ja melega tahtwad  pettetud sada. Peaks kül kuida ööldud  ammogi habbi ollema ristirahwa seas ebbaussust könneleda, agga mis tehha, tedda kaswab weel rahwa süddamette ümber, nago samlaid pude peäl. Kuulge siis, mis kirjas seisab: „Postimees, pea kinni, ma rägin sulle ommalt poolt ka nattuke. A. wallas S. M. tallus olli Januaris hobbustega õnnetus: üks kärwas teise järrele. Kui järg jubba „halli" kätte tulli, siis mõtles ebbausklik perremees ka, et assi ennam õige ei piddand ollema. Olli wist teise kurja innimesse tö. Nisuggune  assi, mõtles ja ütles temma, ei wöi jo mitte teadmatta egga kättemaksmatta jäda. Ta wöttis  jallad selga ja läks T. walda A. tallusse nõia kaest nõu otsima, kuida õnnetust õnneks pöörda ja külla koera koio sata? Nõid andis nõu, sest narr tahtis nõu. Mo südda kippitab  sees, kui selle peale mõtlen, et meite seas, weel neid paljo on, kes nenda pühkme unniko seest kuld penningit otsiwad! Nõid öppetas nenda hulluste, kui ial wöis ; sest midda hellem  ja jölledam, sedda ussinam ja kindlam ebbausk ussub. Pagganad nikkertawad ja maliwad  omma ebbajummalad ka nenda: midda innetum, sedda illusam; sest ebbausk on ikka ühhest taignast, olgo se meie maal, Hinamaal ehk löuna-merre saarde peal. „„Minne nüüd koio, ütles nöid, ja otsi omma reiallusse holega  läbbi, seäl peab wist middagit leida ollema,  (ma ussun ka!), mis ohwerdada sünnib.  Kui õlled leidnud, siis te nenda, kui ma öppetan. Leika surnud hobbune lahti, wötta kopsud, maksad ja südda wälja, pista süddame sisse 3 uut ja suurt nöela, panne siis keik tükkid patra, ja keda neid kane a! ummusses  senni kui sel hädda kätte tulleb, kes sulle sedda kurja on teinud. (Tohho sögge! tohho pimme!) Peaks mönni selle aia sees sinno  käest middagi küssima ehk otsima tullema, siis ärra sa mitte anna; sest küssia on kas kurjateggia isse, ehk temma perrest. Kui sa temmale ommast maiast middagit annad, siis on keik so keetminne ilma asjata ja ei möo middagi. Minne nüüd ja te nenda, ütles weel nöid ja näitas könne kinnitusseks käega: seäl ja seäl pool ta on!"" Jölle M, uskus  sedda nöia walle lörri, nago puhhast Zummala  sanna ja ei pudund paljo, pea õlleks ta ka kissendama hakkanud: „„suur on Ewesusse  rahwa Diana!"" Ta töttas koio jakoddo  olli essimenne tö, keik reiallust sure holega  läbbi sorrida. Ta tuustis keik sönnikut ümber ja pea auras otsas. Ennäh! wimaks leidis ommeti (mis igga mees reialt wöib leida) hobbuse lakka ja sabba jöhwi tükkid, ja sest olli M —! küllalt. Egga tark ei walleta! No mis nüüd? Nüüd muud ennam middagi, kui surnud hobbune löhki, kopsud, maksad ja südda wälja, kolm uut pastla-nöela süddamest läbbi ja siis keik patta, kaan peale ja tulli alla. M. pölle kül ennam laps, waid lapse issa, agga omma ebbaussuga üsna halli peaga  rummal laps. Ta ketis ja kuppatas, teggi tuld ja kandis puid, et pea lemendas. Keige surem hädda olli: aur aias ikka kane wahhelt wälja ja sedda kartis kahjo teggewad. M. waewas ennast imme wisi. Agga pea kin- 298