genud wenna teutust, waid otab temma parrandust:  sepärrast jättab ka nimme nimmetamatta,  ja rägib üksi temma pahhast kombest. üks Jummala näo järrele lodud innimenne meie pool, olli ka poisikesse pölwes öppetud ramatut  luggema, kirjutama, rehkendama, laulma ja muud sellesarnast, keik illuste ja wisi pärrast. Sai pois mehheks, siis panni öppetaja tedda koolmeistriks ja nüüd ta olli ka koolmeister.  Saul olli esmalt ka kunningas ja öiete hea mees. Agga pärrast, pärrast! mis tulli parrast? Meie koolmeister olli essiotsa ka essimenne mees, mitte karwawäärt laitust. Ägga kahjo ta olli lihha, läks lihha peäle külwama ja piddi näggema, et innimenne sest külwist häbbi ja nuhtlust ja munaks ärramäddanemist peab leikama. Mehhike sai nüüd häbbiga ammetist  lahti ja koer ei tahtnud ennam temma käest leiba wötta. Koolmeistrist sai nüüd kepmeister.  Ta läks teise mõisa kubjaks ehk kiltriks. Õlleks ka siin omma leiba wöinud süa ja öige mees olla, kui ta sedda õlleks olnud. Agga üks pat weab teise sisse. Mees hakkas winaklasi uppitama. Esmalt nattuke. Egga wassika pead ka ülle körwo jogi sisse ei toppita. Esmalt pistetakse sörm suhho, künni öppind saab. Meie kubjas sai ka pea öppind. Söma polnud suur assi, agga joma mees ülle teiste. Hakka agga joma, küllad siis eddasi saad hukkatusse  pole. Kubjas sai ka eddasi, ja öige tuhhat nelja. Ta hakkas üllekohhut teggema ja rahha eest, mis körrilopputusseks tallopoegade  käest wöttis, ilma teota perremeeste teopulkasi  kustutama. Seäl said keik kolm kahjo; mõisa herra, kedda petteti ja kubjas ning tallopoiad,  kes petsid; agga mõisa herra keige wähhem: sest temma kahjo olli wäljaspiddine,  mis Jummala önnistus pea jälle parrandab.  Kubjas wiskati ammetist lahti ja jälle häbbiga ning häddaga. Mis nüüd peäle hakkata?  „Koolmeiöter ollin, kubjas ollin, agga körtsimees meel mitte. No katsume selle önne ka ärra." Ta läks teise kohta ja hakkas körtsimehheks. Nüüd teame igga mees, missuggune  körtsimehhe ammet on. Peab mees ollema, kui ses ammetis weel laitmatta ristiinnimesse  nimme tahhab kanda. Kues palwe peab allati, nago ohwri suits, taewa pole tõusma,  muido on koorm warsi krawis. Meie uus kõrtsimees ei te'adnud sest ennam middagit, waid hakkas nüüd keik kurjad teud korraga teggema: joma, petma, warrastama, awwalikkult ja sallaja, kuida ette juhtus. Aasta pärrast olli mees jälle lahti. Agga mis nüüd? Uskuge ehk uskmatta, nüüd ta wöttis naese ja sai naese läbbi kohha. Pimme kanna leiab ka terra ja jodik naese. Temma naene polnud mitte essimenne,  egga jäe wiimseks, kes jodiko mehhele lähwad. On kü! halle, agga ommeti tössine assi! Nored tüttarlapsed ja nende wannemad on mönni kord nago pimmedussega lödud: näewad lökso ja lähwad ommeti sisse. Endine  körtsnik sai nore naese, agga piddas manna  ammeti: olli jodik ja jäi seks. Koer aiab karwa, agga ei jätta ammetit. Naene praego alles kohta peab, agga mees kõrtsis winaikkes  weab. Kõrtsist tulleb, kõrtsi lähhäb. Ta ainus tö ja murre on nüüd se kuida agga  lakkuda saab. Kurk on ni laiaks ja su ni sureks wenninud, et omma rahha eest sedda  ennam ei jõua täita. Kül temmal õlleks hea meel, kui lakkekoerde lakkumist walla peäle peaks maksta pandama. Ta önneto loom istub  nüüd kõrtsis ja otab, kui kegi sisse tulleb toop öllut, ehk sutäis wina wötma, siis on temma omma käppoga otsas kinni, kissub wäggise käest ärra ja kallab omma kurko, kus ennam põhja al ei olle. Kes körtsituppa astub,  selle peäle ta wina aiab: „te ärra ja te ärra!" Ja kui middagi ei tehta, siis on kirruminne ja wanduminne lahti, et panne silmad  ja körwad kinni. Nisuggune on se waene loom. Ta on nago porri sisse tallatud kallis perl, ja Jummal isse teab, kas ta saab ennam üllesse ehk ei sa. Agga meie süddame sowiminne on, et ta weel omma waimo jalge peäle saaks, ja teistele märgiks õlleks. Jummala  arm woib keik tehha; selle peäle lodame. Agga Postimehhe luggejaid pallun kirja sanna meletulletada: „Kss ennast arwab seiswad, se katsko, et temma ei lange." Zsseärranis nored wennad, hoidke essimesse napsi eest, nago ussi nöälamisse  eest. Kes esmalt katsma hakkab, se 86