tuke hoolt kanda?" Selle peäle laskis arst naese ja haige poisi omma kutto peäle ullo alla wia ja teggi nendasammoti, kui Samariamees  Judamehhega, kes rööwlitte kätte olli sattunud. Ta jättis neile monne rubla rahha järvele, et Jrradi ennese ja omma haige eest wois murretseda, mis temma ka marsi teggi. Jrradi essimenne tö olli ühhe paggana arsti järrele sata, kes kck marsi tulli. Agga nisugguste  arstide tarkus ei olle mitte kaugelt. Ta andis poisile rohto, mis pallawust meel hullemaks teggi, agga hulga aia pärrast, kui haige kaua olli jamstnud, ommeti raskeste maggama panni ja kui pois kaua olli magganud  ja mondasuggust und näinud, löi ta roimaks  silmad lahti ja olli paljo terrasem, kui enne. Jrradi kissendas: „OH römo, mo Tollar,  minno armas Tollar tunneb omma emma jälle!" „Jah, emma, ma tunnen sind jälle ja mo pea ei walluta ennam; ma saan jätte terweks." „Wisnu on meie peäle weel hallastanud ja sind mitte surmanud ütles emma; ehk meil tullewad weel röömsad päwad." „Meile röömsaid päiwi?" - küssis Tollar ja wangutas pead. „Miks mitte, poeg? Wata, Wisnu on sind jo weel ellama jätnud, egga ta sedda ilma  asjata potte teinud. Seemne terra, mis monni kord ärrawiskatakse ja tallatakse, woib ka sureks puuks kaswada sa wilja kanda, kui monne kaljoprao wahhele ehk mu kohha peäle langes, kus idda woib aiada. Peaksime agga Kalkutta linna jõudma, siis õlleks keik hea." „Ma tean kül ütles Tollar, et üks Biil (se on nisamma paljo, kui meie maal mustlane) sulle ütles: tötta Kalkutta! ja andis sulle se pool kuldtükki, mis praego kaela ümber kannad; agga mis önne sa Kalkuttas lodad?" ,/Olle wait, poeg, olle wait ja ärra küssi! ütles emma. Sa pead keik teäda sama,  kui öige aeg on tulnud; agga nüüd on weel warra. Sest wata, mo poeg, mailm on nago suur jöggi, kuhho monni kord tüttarlaps  lauldes lähhäb wet toma, ja kui senna  saab, nelab krokotil tedda ärra. Katsu agga joudo sada, et essimesse killavooriga, mis Kalkutta lähhäb, ka kasa woime minna/' (Jääb polele.) Juttud ja jutto jätkud. „Rägi mis sa tahhad tondid ja koddokäiad on ommeti tossi." (Mis Nr. 21 polele jäi.) „Nenda läks nüüd wannamori jutluS eddasi  ja sanna pudust ei tulnud enne, kui ma kärutasin: Pea su! Agga nüüd olli mo südda  ka sappi täis. Wötko se ja teine! karjusin minna, ma laen warsi püssi tais, pannen kollaokstega suitsetud kulid peale ja lassen tedda keskelt läbbi ja läbbi!" „Ei, Mats! ütles nüüd eit jälle ärra sedda te! Kui ta tont on, siis kulid ommeti ta pihta ei lähhä, egga peale ei hakka.  Kui ta jälle ei olle, siis woib suur õnnetus  juhtuda." „Hea kül! siis ma wöttan mehhe wemla kasa kosisin minna ja sellega olli eit ka rahhul. Nenda laksime meie, kui ilm pimmedaks  läks, mollemad haggerikko tahha ja otasime.  Koera ilm olli õues; kange tuul ja wihma wolas mahha. Ja nüüd jäi ta mait jälle kauaks tullematta. Meie seisime ja otasime,  wessi jooksis möda selja rodo mahha. Eit hakkas jubba nurrisema ja ütles: Kes teab, mis unnenäggo sinna õlled näinud. Siin põlle keddagit egga tulle keddagit! Ägga, sa tead, Tönnis, egga Mats tuult ei peksa. Mis ma näinud ollin, sedda ollin ma näinud ja teädsin, et ta tänna jälle tulleb, kui ka hilja. Wimaks, jah pool ööd olli jubba möda, kui eit esmalt nattuke karjatas ja kaapsa lehhed hakkasid kahhesema. Tulli se kord pealu jälle oue poolt. Eit wabbises nago pülikot. Ni kui tont meie kohta jõudis, kilkas eit, et mo körwad kinni kukkusid ja panni toa pole plaggama  noh! minna takka järrele. Tont läks omma teed. Sa tead, Tönnis, kartlik ma ei olle, ebbausklik ka mitte." „Toas hakkas wannamoor ueste jälle käddistama,  nago arrakas, kes omma munne en- 183