ölla peale pölletama, et neid täieealisseks in- nimesseks woiks arwata. Sesinnane temp , toob preestrile paljo rahha taskoz sest igga noor paggan, kelle ülle ta possiseb ja märgi ölla peäle körwetab, maksab lemmale 20 rubla. Sest olgo noorte innimeste issad kül ka Braminid  ja preestrid, ei tohhi nemmad omma lapsi mitte isse innimesseks tehha, sest nemmad ei mõista neid sanno, mis seal jures pommisetakse  ja neid ei õppeta loetaja preester wist kellegi innimessele, ennego surma tunnil, kus neid omma keige truima jüngri körwa sisse possiseb ja se hoiab salladust jälle künni surmani  kinni, ja nenda ühhest teise kätte. Monned  keelsid mind templisse minnemast, agga ma läksin ommeti. Warsi koggusid Braminid minno ümber, agga üks neist hoidis ennast nenda emal, nago minna temma külge hakkaks. Mikspärrast? Jah, temma kä olli kord Wisnut  tänna öhto ölliga salwida, mis peale ennast  olli puhtaks pesnud; keik se waew õlleks ilma asjata olnud, kui ta mo liggi õlleks tulnud.  Uks ainus hinge öhk minno suust temma  peale, õlleks tedda ni kohhe rojastanud. Ma küssisin, kes siin templis ellad? Nemmad ütlesid: Wisnu. .Tutteb ta monni kord ka wälja? Nemmad: Jah üks kord aastas käib ta ümber. Minna: Kas ta jalla käib? Nemmad  : Ei, tedda kantakse. Minna: Kas Wisnu  käib, rägib, kuleb, näeb, tunneb ja mõistab?  Nemmad: Ei mitte märki. Nüüd öppetasin ma neid pitkalt, tühja pu-jummala tenistust mahha jätta ja ellawat Jummalat tenido, kes taewast ja maad on lonud ja meid ni kalli hinnaga lunnastanud." Trankebarist kirjotab missionär Appelt: „Waesed pagganad sawad omma preestridest hirmus pettetud. Uhhel päwal tulli üks Bramin  ommast toast wälja, kinnikaetud wagen käes ja hüdis sure heälega, et temma ebbajummalale  ohwrisööki piddi wima agga wagen  olli tühhi tulli temmale templi lähhedal  teine paggan wasto, kes ühhe waese haigele  nattuke ohwrerisi pällus, mis terwist peab andma. Bramin ei tahtnud mitte anda ja wabbandas mitmet wisi, künni teine pahha melega  waagna käest mahha löi ja nüüd tulli pettus walja waagnas, misga Jummalale pudru widi, polnud middagi sees!" Mil sawad waesed Hindud nisuggusest paelust lahti! Juttud ja jutto jätkud. „Rägi mis sa tahhad tondid ja koddokillad on ommeti tösfi." (Mis Nr. 23 polele jäi.) „Öhto istusime keik waggusi haggerikko tagga,  seitse innimest ja kahheksas opmann; agga kas tont rummal on? ja jah! Tönnis, sul on öigus! Tont mötles wist: mis ma üksi seitsme mehhe ja ühhe opmanniga heitlema lähhän, parrem jättau selle korra käimata. Ja jäi ka tullematta." „Mis ma nüüd sest sain? Hästi hirwitada, et ma õlleks ma alla puggenud. Kas nisuggused  suud piddawad? Assi sai nüüd keige ilma teäda, et tondid ja koddokäiad minno õues tallawad. Monned hirwitasid, monned hoidsid minnust emal, nago mul õlleks süggelesed olnud. Kaks süllast hakkasid kartma ja läksid omma teed. Punnik ja laudik, mo keige parremad  lehmad, kärwasid ärra; linnalak, mo omma kaswatud ruun, hakkas lonkama künni wimaks löppis; peäle sedda Rino, mo tüttar, olli igga pä ni kurw ja kartlik, nago olleksid hundid ja karvud Lemma järrel wahtinud, ja mo wannamoor! no sedda ei sünni ennam räkida, se kakus hommikust öhtoni„ Mars, leppi ja leppi kellamehhega ärra!"" Sa woid arwata, Tönnis, kas ma piddin kellamehhe jure jooksma ja ütlema: sinna tark, minna rummal, sinna pühha minna pattune; säh anna mulle möda körwo, naera, hirwita Matsi!  Jummal  hoidko teist emma last nisugguse äppartusse eest, kui mul waesel olli.!" „Sa tead, Tönnis, ebbausklik ma ei olle; agga ma teggin keik tembud ärra. Ma töin musta kukke ja kolm musta kassi maiasse, nõudsin neljasilmaga murri oue peäle, suitsetasin kollaoksi, wiiskraiakaid ja pakkoallusid igga mulgo  al ei parremaks keddagit, waid assi läks weel hullemaks." „Nenda jõudis Mihklepääw kätte. Ma ottin 192