Olli waese Lisal koddo pina ello. Kohtlase Katta last olli lummal kül ärrakorristanud; agga Katta isse ja teise tütre laps ellasid ja teggid wiggase emmale otsata melehaigust. Saggedaste öhkas wannake wodis: „OH wötta löppetada Keik meie hädda teal." Sedda wöttis Issand wimaks kuulda ja koristas  tedda ärra. - Peetri lapsed käisid jgga üks omma teed ja temma isse san - diteed. Nenda laksid weel paar aastaid möda.  Ühhel hommikul ei teadnud Peter issegi miks tänna omma pühhapäwa kube selga olli pannud. Kui öppetaja tedda nenda näggi, ütles ta warsi: „Pange tähhele, Peter Lind meile omma laulo ennam kaua ei laula; sest ta on jubba omma wimast mundrit selga pannud."  Nenda olli ka, et enne kui Peter omma wimast kube olli ärrakannud, piddid teised tale surmasärki selga pannema. Issand tahtis temmale Jummala laste iggawest pühhapäwakube  kätte anda, mis keiki otab, kes Kristusse sisse ussuwad, mitte mokka otsast, waid süddamest, olgo nad waesed ehk rikkad olnud. Warsi tullid need päwad, kus Lind ennam ei jöudnud wälja lennata. Sandikep ei jöudnud ennam tedda, egga temma sandikeppi  kanda. Agga palwed ja laulud jäid ka nurkas wodi peäl ta seltsimehheks, ja ikka jälle olli kuulda: „So peäle, Issand! lodan ma, Mind ärra jätta abbita!" Kui wimast tunnikest tundis liggi jöudwad, himmustas ta weel Issandaga sakramentis ennast ühhendada, mis ka öppetaja temmaga pühhitses. Paar paiwi pärrast sedda on ta rahhoga siit mailmast lahkunud. „So peale, Issand! lodan ma" olli ma peal ta wiimne öhkaminne ja wist on taewas ta essimenne salm olnud: „Nüüd allati wöin kita. Sind Kristust Jssaga, Ja pühhal Waimul näita Suurt au siin löpmatta!" Ni paljo „ühhe linno ellust ja laulust." Ja kui mönni ütleb: „mis sest suurt olli?" siis ütlen minna: Oi, sest olli paljo! Targa mehhe tööd peab jo hästi tähhelepannema ja Peter Lind olli wägga tark mees. Mis põiest?  Ta möistis önsaSte surra ja sedda möistwad wähhe. Mis sia jure weel luggejatte pärrast tarwis õlleks üttelda, sedda nöudke muialt teada sada, et ka, kui meie haua äres lauldakse: „Siin olli ta kül risti al. Nüüd ellab römus Jummalal," lauljad mitte ei walletaks, waid luggu meitega õlleks, kuida nemmad laulwad! Andko Lummal!  Raese truus. Mis mul praego kele peal on, aiab ehk mönne mehhe kulmo kortsu, agga senna ei wöi ma se kord middagi parrata. Et paljo kergemeelsid, kord eddewaid kord tiggedaid naesterahwast ma peä! leitakse, se on tuttaw assi; agga et nende seas ka paljo kindla armastussega ja tru melega innimessi  on, se on ka tössi. Nägime tänna ühhest Hollandima laewa kipre naesest. Kuus aastat otas Margareta Walter omma meest Ostindiamaalt taggasi, agga ei tulnud meest, ei laewa egga sannumid. Ükski ei teädnud, kas Walter surnud ehk ellus olli. Sadda korda olli ta tru naese südda wallutanud  ja silmad wet jooksnud, agga mis kaddund,  olli kaddund. Kegi ei teädnud kue aasta sees, ni mitto kord, kui Margareta kül silmameega laewamehhi küssis, temma mehhest mitte poolt sanna räkida. Et ta alles ellus on, sedda ei julgenud naene mirte ennam lota. Ühhel hommikul seisis ta jälle lahtisse akna peä! ja laulis halleda melega omma leina-laulo,  mis tal saggedaste suus olli, ja pärrast sedda nuttis ta allati ni kaua, künni mitto kord wässimussest maggama uinus. Kui tahhate, wöin teile Margareta laulo ka luggeda  anda. Se wägga illus ja halle wiis on mul kül kä, agga mil wisil wöin sedda teile ette laulda? Laulo sannad on nenda: „Sind minna iggatsen, Mo. kallis mees! Sulle ma truiks jään^ 46