omma pühha lapsega warjul olnud, kui teisi lapsi tappeti; üht kuinud lapse kät, mis üks neist sel aial tappetud laste kattest peab ollema;  üht hauks seina sees, kust hommikoma tarkade täht on sisse kukkunud ja muud sellesarnast.  Kus tunnistus, et se ka tössi on, kellest pibel sanna ei rägi? Petlemma lähhedal on se kaew, kust Tawetile hinge häddaga  wet todi, mis ta mitte ei j onud, waid Jehowa ette ohwriks wälja wallas. (2 Sam. 23, 16. 17.) Siin linna lähhedal on Tawet  lapse pölwes omma lambaid hoidnud ja siin waggad karjatsed Jöulo ösel taewa maigust  näinud ja ingli laulo kuulnud. Siin linna lähhedal näidatakse meile ka sedda mäekobast,  kus maimess kurja äia kus hölma ärra  leikas. (1 Sam. 25, 5.) (Jääb polele.) Juttud ja jutto jätkud. Uhhe linno ollust ja laulust. Rikkad surrewad, kellad hellisewad, laulud  köttawad, suggulased leinawad ja - sön?ad  ning jowad „önsa mällestusseks." Waesed  surrewad ka, kegi ei tööta jalga egga wessita silma. „Jummal teggi hästi, et nisugguse  ärrakorristas; olli teiste rissuks; nüüd on paigal." Need on tutwad sannad, mis parrast surma waeste mällestusseks ragitakse. Jah, nendap se on, tundko waene tullist wallo,  ei kule egga nä kegi; agga tehko kord öttut ehk sögo sajaleiba, waat' siis keik mailm kissa tais. Priiskago ja prassigo rikkas ööd ja päwad, sedda panne ükski immeks, „tal on jo kül kä, et nenda wöib cllada"; agga mingo tal kord pind küne alla ja jägo nattuke haigeks,  waat' siis, kui paljo kahhetsejaid: „eks tal olle ka, et wöiks ellada!" Sealt on se tuttaw sanna tulnud: „Rikka többi ja waese  öllut on kuulsad asjad." I. Agga ma tahtsin jo „ühhe linno ellust ja laulust" könneleda? Sedda ma teen ka! Mönnesuggused on lindude wisid ja laulud, mis nüüd sui aial jälle wäljal ja wainul rohkeste kuuldakse. Jgga üks neist töötab nenda heält, kuida Loja tedda öppetanud. Lindude laulo-meister on sesamma, kes hommiko  tähhed kõris laulma panni, kui weel ükski omma suud ehk nokka lemma kitusseks ei mõistnud lahti tehha. Temma ees ja lemmale  peaksid keik laulud lauldud sama; agga need, kedda la omma nao järrele lonud, laulwad  saggedaste ebbajummalattele ja tantsiwad  kuld-wassikatte ümber. Ma tundsin üht lindo, kes omma elloaia nutto leiba söi ja ommeti röömsaste laulis, kui ka saggedaste niiske silmadega. Se linnoke polnud kegi mu, kui wanna kirrikosant Peter Lind, *** kihhelkonnas,  kedda pari ku eest hauda pannime. Peter olli lapsest sadik waene innimenne olnud  , nago keik ta wannemad. Ta olli omma  wannematte pessamunna, kuida roimast last ennamist nimmetakse. Omma issa polnud  ta ial tunnud, ni warra olli se mailmast läinud, ja ei sanud ka pilli egga passunattega  maetud. Wannemad öed wennad ei holinud temmast egga emmast mitte ennam, kui linno pöiad pessast, kui sulled selgas on. Zust 11 aastat olli Peter wanna, kui emmake ka silmad kinni panni. Nüüd olli ta nago lind oksa peäl. Kegi ei holinud temmast egga küssinud ta järrele. Olli tal külm ehk soe, köht tühhi ehk täis: sellega polnud teistel asja.  Aiad ollid kallid, usk ja armastus kassin,  „kes teiste laste eest wöis murretseda, peaks agga ommadega läbbi sama." Mis sai Peetrist? Noh, suurt asja mitte. Olli esmalt ühhel ja teisel lamba- ja karja-pojsiks, pärrast ka tö jures tagga aiada; agga kegi ei möttelnud temma, kui lapse peäle, waid olli iggal ühhel tö-loma ehk karja koera eest. Ta ommad öed wennad ei holinud emma ello päiwil temmast, no pärrast sedda weel wähhem.  Warrajaggaminne ei teinud neil paljo tülli. Kellegi! nende seast ei olnud ni paljo mulda egga maad, kuhho neid wanno hilpusi erne hirmutusseks olleksid prukinud, mis onnis emma järrele jättis. „Zummal teggi hästi, et nisugguse ärrawöttis", ütles rahwas jälle, kui tedda maeti; just kui Jummal pahhaste teeks, kui ta rikkad hauda wiib. Ah ja! 38