Perno Postimees ehk Näddalileht M 36. t«39 Teine Peenus, kesknäddal 11. Märtsil. aasta. Paar sanna Paasto-aiast ja palwe-päwast. se waikne pühha leina-aeg, on jälle ka! Tänna näddala eest olleme jo igga aastast suurt patro kahhetsemisse ja palwe-päwa pühhitsenud. Wannast olli se pääw aasta löppetusses ja redise päwa peale seätud, nüüd on ta paasto-aia ette otsa pandud, ja se on ka wägga õige. Paasto - aeg kulutab meile Jummala Issa heldust ja Poia armastust meie ärrakaddunud  ja hukkamöistetud lomade wasto, ja mis on meile hukkatust saatnud, muud kui pat? Mis on Önnisteggiat pannud kannatama ja surrema, muud kui patto hukkatus, kust temma pöhjato hallastus meid tahtis wälja kiskuda? Tahhame siis kallist paasto-aega omma hinge kassuks  pühhitseda (ja mis peale ta siis muido on?) siis ei wöi meie sedda ial muido tehha, kuid maimus Kristusse risti pole ülleswadates ja omma süddamele ööldes: Wata „nenda on Zummal mailma armastanud, zc. :c." (Joan. 3, 16.) Ehk: „Jnnimesse Poeg on tulnud ülles otsima ja önsaks teggema, mis ärrakaddunud on." (Luk. 19, 19.) Tehkem siis, mis se kallis laul: „OH! mötle, mis Ma teinud —" meid manitseb. Seiskem nüüd igga pääw temma pühha risti al ja öhkagem: „Keik sedda õlled sa mulle teinud, mis ollen minna sulle teinud?" Uksi siis, kui omma patto ja ärrarikmist süddamest tunneme, on meil Kristusse kannatus  ja surm ka süddamest armas. Haigedele on arsti tarwis ja arst armas. On patto wallo süddant põhjani otse kui läbbi pölletanud, siis wöib Zummala Talle lunnastusse werri, kui se ainus jahhutusse ja ello rohhi, sedda ka põhjani römustada ja pühha rahhoga täita. Kes ei tunne patto, ei se tunne ka pättuste sõbra, ehk tunneb muido peast; ei mõista ka paasto-aega kalliks piddada egga hinge kassuks pühhitseda. Agga armsad sõbrad, kes meitest ehk Jummala armo läbbi „parremad mõtted" on sanud: ellagem teistele ka ello märgiks ja wagga ello tähheks.  Keik kissa ja kärra, tülli ja riid, tühjad lihha lustid ja römud ja mis selle sarnane on, seisko meitest ja meie maiadest kaugel. „Omma issa ja emma surma mälletusse päwal ei hakka ommeti ükski terwe melega innimenne hüppama ja kargama (sedda ollen isse omma kirrikus kuulnud;) agga mis on issa ja emma surma mälletus Lunnastaja surma wasto, kui se „Jummala  Tal keik mailma pattud kannab?" Selle pärrast on se kallis kirriko laul (Nr. 55.) „OH! wata innimenne, —" usklikko süddamele ni armas ja maggus, et süddame põhjast hüab: