Olli ühhest Linnust kaks sanud. Agga sedda peab ütlema, nad ollid ühhes meles pessa ehhitamisses ja laulmisses. Liso astus jummalakartusses  Peetri jälgede sisse. Peter käis müriseppa töös ja Liso leidis muud ammetit, misga middagi wöis tenida. Hommiko, enne kui kotto wälja läksid, piddasid palwet, öhto teggid seddasamma ja pea nimmetasid naabrid Peetri korterit „räästa pessaks", sest seäl olli saggedaste laulo kuulda ja mitte nisuggust, kui kõrtsist möda minnes kulukse. Warrandust neil ei olnud. Peust suhho, sellega ollid nemmad harjunud. Jggal päwal saab kül ommast waewast", olli tuttaw assi. Nende peawarranduö olli Jummala hallastus, ja se on allati ennam, kui mitto tuhhat rubla intressi peäl. Zummal andis neile iggapäwast leiba ja õnnistas neid ka lastega. Aega möda ollid kaks wanna Lindo ja pool tossinat poegi laua ümber sömas. Seäl piddi jubba leiwakest  ollema. Wannad Linnud lootsid: mis nemmad nüüd poegadele kokko kandwad, sedda kandwad poead pärrast neile kokko. Agga sedda on jubba mönned wannemad lootnud ja wallusaste  petta sanud! wannem toidab ühheksa last, agga ühheksa last mitte ühte wannemat." Sedda piddi Peter Lind pärrast ka tunda sama. Kui lapsed jalgo hakkasid tagga weddama, piddid leiba tenima; sest kerjamist  Peter ei sallinud, ja se olli öige. Agga mis nad tenisid, piddasid ommale ja wannemad  seisid ni kaua meles, kui nende käest weel middagi sada olli. Se on kül rummal kuulda  ja lastele sureks häbbiks, agga mis tehha, Peetril polnud üksi nisuggused, waid neid on weel muial küllalt. Zummal parrandago! Peter  isse läks wannaks ja körwa kuulminne jaddus ärra. Raske olli läbbi sada, agga weel raskemaks läks, kui üks tüttar koio tulli, laps sülles ja tanno peaS, agga meest kuskil. Uks tüttar olli Peetril enne koddo, agga se waene loom olli melest nödder ja keik hüüdsid tedda „jölle Katta." Aasta pärrast olli üks kurri loom sedda ka ärranarrinud ja waese Peetril kaks sohhelast maias. Kül saggedaste laulis temma: „So peäle. Issand! lodan ma Mind ärra jätta abbita, Oh Issand! kela häöbi;" agga ta jöud olli kaddund ja pea lummewalge. Töösse tedda ükski ennam ei prukinud. Ommeti  polnud ta willetsusse karrikas weel äreni täis. Ta tru Lisole sünnib söja parrema jalla  sisse; hädda lähhäb ni sureks, et rohhud ei aita, jalg peab pealt pölwe mahhawöetud sama. Hirmus hädda! Peter nuttab saggedaste,  agga ikka jälle laulab temma: „So peale, Issand! lodan ma." Paljo polnud P. Linnul ial olnud, agga nüüd olli ta werri waene. Nüüd nutsid möllemad mannad Linnud ja iggatsesid seäl olla, kus keik silmawessi kuiwatakse. Üks hea innimenne andis tale kül ühhe nurgakesse, kus wõis ellada, agga üllespiddamist piddi isse murretsema.  Nüüd ei jänud muud nöu, kui keige raskemat ja karremat keppi kätte wötta, se on sandikep. Mitto aastat on Peter kerjajatud  leiwaga isseennast ja ommaksed toitnud. Kitusseks põlle se koggodussele mitte, sest ristikoggodusses polnud hakkatusses kerjajaid egga pea nüüd ka ollema; agga seäl, kus Peter Lind ellas ja surn, on se praego weel nenda ja Zummal teab, mil teiseks saab! Agga Peetri ja mu kerjajatte wahhel olli ka suur wahhe. Neste sündinud Zummala laps on lummala  laps, olgo tal kunninga- ehk sandikep kä. Sedda nähti Peter Linnust öiete ilmsi. Kus ta lugges ehk laulis, seäl olli keik nenda ellvs ja wäggew, ni tössine ja armas, et mitmed sureks kahjuks piddasid, kui Peter kaua nende jure ei tulnud. No alwo sanno olli mönnes kohhas ka kuulda, agga neid kandis ta waggusi  ja õnnistas wasto. Mitto ütlesid: „Kui wanna Lind omma laulo laulab, siis on, nago aitaks inglid körwast; südda lähheb ni lahti, et kannaks puhha ta kätte!" Lapsed on muido ussinad Peteli linna poiste tempusid  järrele teggema, se on, wanno innimessi pilkama; agga Peetril ollid nad käes ja keppi külges kinni ja ta öppetas neile omMad laulosalmid  pähhä ning õnnistas neid. Nenda toitis Peter Lind omma pead ja ei nurrisenud mitte Jummala wasto, egga kaetsenud  rikkaid. Agga kui Peter wäljas käis, 45