söa kissendamiösest kaugel ollime, wöite siiski isss möttelda, mis meie südda ütles. Kui pea wöis södda ka sia male üllatada! Meie ello olli ja on kül allati Issanda käes, ommeti  olli südda hirmo täis, isseärranis, kui omma pissukeste laste peäle watasime. Agga Jummala suur nimmi olgo kidetud, meie rahho ei sanud mitte rikkutud." wahhel kirjutab nüüd missionäri abbikasa,  kuida nemmad omma paggana laste kolikatsmessi tallitanud ja jöulopühhi pühhitsenud,  mis kesk pagganatte seas imme assi on, ja ütleb siis löppetusseks): „Näripäwal pärrast kirrikut tulli keik meie weike koggudus, mis pagganattest korjatud, meie maiasse, kus neile monned kingitussed laua peal malmis seisid. Esmalt sai lauldud, siis 103. Taweti laul loetud, pärrast pölweli palwet  tehtud ja siis sai iggamees omma kingitusse.  üht koki hoidsime weel taggawarraks mis need 5 uut wenda,*) kedda igga päaw Eiropamaalt ootsime, meitega ühhes piddid söma.  Praego, kus ma need sannad kirjotan, on Jummal neid terwisega sia male aitnud, ehk kül 4 kuud tee peäl ollid. Issand önnistago nende tullemist ja pango neid pagganattele önnistusseks!" „Olge selle lühhikesse kirjaga rahhul mo armsad Eiropa nored söbrad, ja möttelge ka sel aastal eest palwes meie peäle, kui pagganattest kulete ehk loete, olgo koddo ehk kirrikus." Madrasse linnas, Neäripäwal 1858. Sarlotte Kremmer. Juttud ja jutto jätkud. Raese truus. (Mis Nr. 6 põiele jäi.) Margareta kahwatas arra. Nago tum läks ta teise tuppa. Kontorist laks nattukse aia pärrast järrele. Ta tulletas tale lapsi mele, kel issa tarwis olli; nimmetas ka, et kontor,  kui ta sedda auwäärt meest ärrapölgaks, *) Needsamyrad, kellest meie minnewa aasta .N 45 olleme räkinud. eddespiddi omma abbi taggasi peaks; waene Margareta hakkas sure heälega nutma. „Ollen ma Teid ilma asjata kurwastanud? küssis wöeras ja astus ka liggi; „sedda põlle ma mitte tahtnud. Ma pallun andeks ja teme jutto katki. Kui ma üht leske ei wöi römustada, tedda kurwastada, seisko minnust kaugel." Nüüd wöttis Margareta süddame rindo ja ütles: „NL paljo kui ma Teie wähhe sannadest tunnen, ollete Teie wägga auwäärt mees, ja Jummal andko Teile paljo önne ja üht armastajat abbikasat. Agga minnust sedda mitte ei sa. Eks se Teid ei peaks kurwastama,  kui ma omma täit süddant Teie armastusse  palgaks ei annaks, ja sedda ma ommeti  ei wöiks tehha. Sest armastus mo kaddund  mehhe wasto, kedda mo südda esmalt on wallitsenud, ei kau enne mo süddamest, kui südda külmaks jääb. Ma mataksin wist liig saggedast omma poisikeste peäle, kes mo kaddund mehhe näggo kandwad, mo silmad tulleks wet täis mis head meelt se Teile teeks? Minno arwates ei peaks mees ial naest wötma egga naene mehhele minnema ja nemmad  ennast laulatada laskma, kui mitte öigest süddamest teine teist ei armasta. Peaksin ma omma lastega ka muido kerjama minnema, siiski ei tohhi ma ühhe mehhele minna, kedda ma süddamest ei armasta, muido on önneto abbiello möllematte ossa. Kui Jummal nenda on tahtnud, et ma omma kallist meest lihha silmadega  ennam ei pea näggema, siis on mo ainus tö, temma ning minno lapsi nödra jöudo möda öige tele juhhatada. Ma tännan Teid keige hea sowimisse eest, agga muud ma ei wöi!" Pärrast sedda pöris lesk ennast kontori  saksa pole ja ütles: „Teie ollete mind tännini, kui leske awwitanud, olge terwe, tuhhandeks  terwe! agga nüüd lubbage, et ma isse ja üksi omma lapsi toidan. Jummal annab  mulle ni paljo jöudo. Tohhin ma Teid palluda, siis olge ni head ja andke ni paljo, kui tännini mulle andsite, tännasest päwast mönne teise lessele, et tänno ikka Teile jääks. Minna ja ms lapsed, meie tahhame Teie hea teggo allati meles piddada."  Kontorist  : „Ei milgi kombel, armas Walter, 55