waesed, kes nüüd maiades ennam anded ei sa, koggodusse kullo peäle ride hilpo ja monni koppik teerahha sanud. Nenda on siis Issanda  abbiga Pöldsama koggodusses kerjaminne ärra kantud ja selle assemele korrapärralinne kirriko waeste holekandminne assutud." „Nüüd küssib ehk monni: Sai koggodus sest ka arro ja mil wisil wöttis ta sedda asja wasts? Ma koggodus wöttis sedda head asja sure römoga wasts ning sai sest wägga hästi arro: mis jubba nende rohked waeste anded tunnistawad ning ka se, et kegi waene, kui ta ka kerjata katsuks, middagi ei sa. (Rahwas  tundwad ärra: kui waeste holekandminne on seätud, siis põlle waestel tarwis kerjata, ja kui nad sedda ommeti tewad, siis põlle kellegil tarwis neile anda.) Tullewad kerjajad,  olgo woörad ehk ka ommad, kes weel wanna maggust ammetit ei tahha mahhajätta,  siis ei sa nemmad ommeti middagi, waid rahwas ütleb: öppetaja on kerjamist arrakeeluud,  minne temma jure! Saksa koggodusses ei olle kül ma ni paljo head tahtmist egga arrosamist mitte leidnud, waid agga monnede jurest, kes selle eest sedda hoolsamad on. Waesed  isse on ülleültse paljo moistlikkumad ja sannawötlikkumad, kui ma esmalt arwasin. Mul, kui öppetajal, ep olle muud wägge, kui Jummala sanna, kus kerjaminne keeldud on, mis minna ka ommalt poolt kelan ja ütlen: kes kerjama hakkab, saab kirrikowaeste hulgast wäljatougatud ja sedda põlle weel kegi tahtnud.  Ühhe ainsa ümberhulkuja parrast, kes körtsitantsimisse ja mu narritempudega ennast toitis, ehk paljo ennam j otis, ollen piddand wallakohhut appi kutsuma. Nu urisejaid põlle nende seas muid, kui monned pimmedad,  kes muido üsna terwed, maast maasse ja wallast walda käisid ja kerjasid, ka rohkeste  said, sepärrast priskeste söid, agga weel priskem j öid. Surem hulk waesid, isseärranis,  kes kerjata ei tahtnud, (nago nimmelt  üks tüdruk, kelle parram kassi aöra on, ja kes ommet ühhe käega rättikuid walja ömbleb, agga mitte kerjata ei tahtnud) ehk kes smma wiggaduste parrast kerjata ei woinud  ehk suutnud: on wägga rahhul ning tännolikkud, st neil nüüd omma julge ja hädbita  leib süa on ja monned on kaugelt tulnud  mind selle eest tännama ( —)." „Andko Jummal, et koggodus iggas paikus meletulletaks, mis temma kohhus waeste wasto ja mis warra waesed temmale on, ja sago ka sesinnane teadaandminne Jummala armo läbbi mitmele sörmenäitmjsseks ja ettewoetud nou kinnitusseks ollema." Nenda öppetab ja löppetab armas Pöldsama  öppetaja waesteholekandmist ja meil põlle muud middagi sia jure panna, kui: Jummal andko hea seemnele head maad! Jutto jätkud. Uks rikkas ja hoidlik mees kulis äkkiste, et häppo pima toop, mis muido koppik maksis,  nüüd korraga poolteise peale tõusnud. Se kurwastas ja pahhandas tedda nenda, et köhhema ja pöddema hakkas. Naabre rahwaö ütlesid, et mehhike wist pahha melega ennast oksa õlleks tombanud, agga köied olnud sel aastal wägga kallid. Ta köhhes ja pöddes närris kuiwa leiba ja rüpas wet peäle, maggas  ölle-wihho peäl ning kais nelli naddalat ühhe särgiga, künni wimaks surm su äres olli. Arsti otsida, rohto osta Jummal hoidko, kes sedda jõuab maksta? Tattitajat ehk awwitajat piddada kes ta palga maksab?  Hoidlik haige katsus üksi pöddeda ja surra, mis ka hopis oddawam otti. Monni silmapilk enne hinge heitmist näggi ta küünla otsa sängi pealtsis laua peal pöllewad. „OH sedda ülleanneto raiskamist! Küünla nael maksab  jubba seitseteistkümmend koppikut." Sure walloga aias ta pea weel senna pole ja puhhus  omma wiimse hinge öhhoga küünla kustnuks.  „Keik assi on kalliks läinud  ohkas  ta nüüd pimmedas kuis woib innime  weel ilma asjata raiskada. Ma woin jo nisamma hästi ka ilma tulleta hinge heita." Ja nenda pimmedas ja oddawalt on hoidlik mehhike ka surnud. Kel lust on, woib sest middagit õppida. 137