Hans ja Marri, ehk: kurbdusse järrel tulleb rööm. Mis Nr. 27. polele jäi. Se olli sel kewwadel 1816, kui üks, nenda arwata, liggi 36 aastane mees, wäe rided selgus,  wäe kübbar peas ja pahhem kässi rihmaga  kaelas, möda maanteed külla pole tulli. Muido pitk, priske noor mees, tutsparrid ka ninna al, husari munder ümber ja kannused sapa tagga, agga haige kassi. Temma' rietest olli nähhä, et ta nenda weltweebli wäärt meest wöis olla; kolm rahha, üks kollane ja kaks walget rippusid ka rindas. Küdimehhega  olli ta tulnud; agga kui külla metsa nurga  takka jubba paistma hakkas, astus ta wankre  peält mahha, laskis küdimehhe tassa ees minna, laks mäekünka otsa, kust külla silma paistis, wöttis kübbara peast mahha, töstis omma terme käe taewa pole ja ütles: „OH, mo tru ja helde Jummal! Süggise sai 16 aastat, et ma seddasinnast omma sündinusse paika wimast korda näggin! Sa õlled mind immelikko armastusse ja heldussega hoidnud, kaitsnud ja peälegi meel rohkeste õnnistanud! Anna nüüd ka, et ma neid, kedda mo hing armastab,  weel eest leian, et ühhes kous nendega  sulle tänno annan!" Kes se söamees olli, mõistab jubba igga luggeja temma palwest:  kegi mu, kui Hans Pärt, kes söa tenistussest  auga olli lahti lastud ja nüüd koio tulli. Ta olli omma jallaga ka Parist linnas käinud. Waterloo lahhingis olli temma ka liggi söddinud,  agga ikka terweks janud. Kässi, mis kaelas kandis, olli paljast kukkumissest tulnud ja pea ka jubba terweks samas. Küllas läks ta warst emma sauna pole, agga üsna tundmatta innimessed ellasid seäl, ja kui ta küssts, kus Mal Pärt on? juhhatasid nemmad tedda surnoaeda,  mis paar wersta küllast, kirriko jures olli. Hans ei häbbenud mitte nuttes kirriko pole minna. Emma silmi ei wöinud ta ennam  nähhä sada, agga ta haud ei wöinud weel kaddund olla. Ta te läks warst surnoaeda.  Surnoaedas leidis ta wanna tutwat kellameest, kelle ammet se olli, neile kes isse ei wöinud ehk tahtnud, rahhaparrast hauad walmis kaewada. Se juhhatas Hanso emma haua jure. Keik hauad haljendasid, agga kes nende al maggasid, ei teadnud ühtegit. Hans olli ni kurw,. et sanna suust wälja ei sanud. Ta langes emma haua peäle mahha. Nenda temmaga kokko sada, polnud ra mitte lootnud. Kui ta wimaks üllestöusis ja silmi kuiwatas, ütles wanna kellamees: „Temma hingab Jummalas! Olli töeste wagga lesk ja usklik hing, ja ennam head ei wöi meie kellegist pattusest üttelda. Hans, olle rahhul, kes nenda surreb, kui sinno emma, se hingab rahhus." „Kui ma kuidagi wisi teäda saaks, kus Marri praego peaks ollema ja kuida temma. kässi käima?" .„Pärrast emma surma ütles kellawanna tahtis ta linna tenima minna. Oh, se olli essimenne rummal tük ja üllekohhus pealegi,  et nemmad selle waese tüttarlapse otsego paljaks risusid ja ilma peale saatsid. Ükski lihhane tüttar ei wöi omma emma parrem tallitada,  kui temma sinno önnist emma tallitas. Mal önnis on tedda ka surma-wodi peäl õnnistanud.  Nisuggust last Jummal wist ei unnusta,  olgo ta kus ta praego on; kül temma möistab hoida ja õnnistada." Ma tean kül, kellel need sannad, nago soe wessi ülle süddame käisid ja sedda ja teist tärkama  aiasid; agga mis ma sest rägin. „Jah ütles Hans mo õnnis emma põlle kül ial kahhetsenud, et ta Marrit maiasse wötnud,  kui jõukad perremehhed tedda maantee peäle jätsid; ta on mo emma süddame römuks  ellanud ja tedda nago omma lihhast emma armastanud." „Za kuida temma siin haua jures tedda tagga nuttis, et üks kiwwisüdda piddi pehmeks  löma! Kas se nüüd õigus olli, waest tüttarlast maiast wälja tõukada? Agga nenda peab keik kui amen kirrikus ollema, mis kubjas  teeb, ehk kül Marri ennam olli, kui mönni lihhane tüttar. Ta wöttis omma pissukest kimbukest nuttes kaenla ja läks omma teed, ja sest sadik ei olle ma temmast ennam middagi  kuulnud egga näinud," 222