koddaniko mangi. Sedda mäest meest tahtsid nemmad nüüd m kaua pinata, künni piddi tunnistama, mil wisil linna sisse peäseda. Agga se olli koddanik, kelle eest mütsi mahhatömban.  Temma käest wöime truust ja iösama  armastust õppida. Prantsussed pinasid tedda, nago pagganad mannal aial ristirahwast,  agga Sweitsimees ei tunnistanud middagi.  Pransuste wchha tõusis ikka suremaks, nad tahtsid ta pea paljaks aiada ja kes teab, mis parrast meel tehha; agga Sweitsimees kartis, et wimaks ehk walloga ommeti piddi tunnistama, sepärrast tõmbas ta kärid Prantsusse  käest, aias kele suust wälja ja leikaö sure  tükki isse omma kele otsast ärra, et kegi ta kelest ennam ei piddand arro sama. Kui Prantsussed sedda näggid, pannid nad temma truust ommeti immeks, jätsid pinamist järrele ja lasksid tedda wangist lahti. Se olli mees! Kokka pois. Prantsusse kunningas Ludwig olli kord ühhes  möisas jahhi peal ja tulli öhto koggematta  köki, kus road keteti, ja sel silmapilgul polnud seal muid innimessi, kui kokkapois Tiits. Kunningas tahtis teada, kas tal tango  peas piddi ollema, ja hakkas temmaga jutto aiama. Ta küssis, kust Tiits parrit olli, mis ta ammet ja kui suur ta tenistus? Pois ei tunnud kunningast, wastas terrasest ning ilma hirmota: temma olla sealt ja sealt pärrit, olla nüüd siin kokka pois ja tenida nisamma paljo, kui kundingas. „Oho! ütles knnningas, se lähhäb korda. Kui paljo tenib siis kunningas?" „Ennam ühtegit, kui tal tarwis on, wastas pois, ja ni paljo tenin minna ka, separrast ollen ma rahhul." „Se on öige, armas pois, ütleS knuningas. Jgga mees ommas kohhas, kuhho Jummal tedda seädnud. Kel ennam tarwis, peab ennam tenima, ja mis iggal ühhel kä, sellega rahhul ollema." Sest sadik sai Tiits kunninga kammerteenriks. Kuida jodik körwa peast kautab. Sweitsimaal läks jodik öhko pimmedas kõrtsist  koio ja lai te tikkus kitsaks jäma; jallad laksid ennam taggasi, kui eddasi. Koio min- nes olli tal jöe sillast ülle minna, kelle körwas sae-weske körge kulda al seisis, nenda et sae pakkud kalda pealt warsi weske lae peale weti, mis kaldaga ühhe körgune olli. Zodik omms raske peaga ei möistnud silla egga weski wahhel  wahhet tehha, läks weski peale, kukkus palgi-rami peale selliti mahha ja ei sanud ennam  üllesse. Palgi-raam läks omma sodo pitkalt sagide pole, jodik ka, ja saed leikasid. Jubba olli mehhel teine körw peast maas. Ta karjus, nago härg karro käes. Wimaks kulis mölder, jooksis tullega üllesse ja tömbas mehhe rami wahhelt wälja. Pool tundi hiljem  õlleks jodiko kehha pitkuti läbbi leigatud  olnud. Meie maal peab mönnel ka fähhärdust ettewaatmist  wägga tarwis ollema. Pentsik Inglane. Rikka Inglastel on mönned pärdikud kombed  jures, sedda teab keik mailm. Aastal 1841 sõitis üks Inglane Reini-jöe peal aurolaewas  4 näddalat ööd ja pawad Maintsist Kölni ja Kölnist Maintsi. Wimaks küssis kipper ommeti, kas Reini - jöggi ni ta melepärrast  olla, et ei tahha ennam suggugi lemmast  lahkuda? „Mis jöggi? ütles Inglane - ma ollen Sitstliamal ja Türgimaal olnud ja paljo Musamaid  kohtasi näinud, kui sesinnane jöggi on: agga ni head lihhakoki, kui siin Teie laewa peal sada on, ei olle ma kuskilt leidnud, sepärrast  jäen weel mönneks näddalaks Teie laewa  peale. Ennä! lihhakogid ollid lemmal  üllem assi. Et se keik pärdik wäljanäitas  ja hirmuö rahha maksis, sellega polnud Inglasel teggemist. Unnenaggeja. Uhhes kõrtsis jäid kaks teekäiad ömaiale. Kui öhto wodi heidsid, wöttis  teine kottist kingad wälja, tömbas neid jalga  ja siddus särepaeldega jalla ümber kinni. „Mis temp se on? küssis teine miks sa ennesele öseks kingad jalga seud?„  „Sedda  teen ma ettewaatmisse pärrast; ütles kingamees sest ma ollen kord unnes klafi tükki jalla sisse astunud ja ni suurt wallo 351