gemaks ning kahhe innimesse räkiminne temma  lähhedal änatas tedda unnest üllesse. Ta watas ümber, kulas heäled otlid üsna liggi ja otsego temmal jubba tutwad. , Kaks meest tullid jöe arest, teised jäid paati, ja neid kulis Tollar ommast kasso- ehk leiwa - wannemast rakiwad. Se panni tedda öiete kulama. Ta lükkas pillirogo nattuke eest ärra, et neid wois nähhä ja kuida panni mees immeks, kui siin wagga Tadin Kallut ühhe tutwa rööwliga,  nimmega Lanto, ni söbralikkult näggi könnelewad. Sellesinnatse Lantoga olli Tollar jubba enne tee peal kous olnud, agga sel korral  meel risumatta peäsnud. Se kord nähti Lanto nimmetud wakirit wägga palluwad. „Mötle selle tassumisse peäle, mis sa minno  käest õlled sanud! ütles Lanto Tadin Kallule; seäl olli rahha ja kallid kiwwa ni paljo, et sa elluks aiaks rikkas õlled." „Ja kas sinna arwad, - wastas Tadin et ma sedda muido ollen sanud? Minna ollen  sinno pärrast Benari linnas käinud, mis keige pühha linnade illo ja kroon on ja otsego  Siwa Jummala kroni peäle ehhitud. ühheksa korda ollen ma seäl omma rinde peäl ümber pühha templi käinud; minna ollen sinno  eest Kali jummala piddul käinud, ollen orra kelest läbbi pistnud ja mollemas peus tullist rauda piddanud; minna ollen sinno eest rinnust sadik ma sisse kaewetud olnud ja kolm päwa ja ööd nenda seisnud, ilma et ma muud olleksin woinud ligutada, kui silma laugusid  kas ma sedda palja tänno eest pean teggema?" „Ei, ei wastas röwel egga ma sedda ei ütle; maid ma tassun hea meiega ja römustan: nisuggused kannatamissed peawad jo mo endist patto nago luaga ärrapühkima; agga nüüd on mul hea tük puhhastamist tarwis  ja sedda pallun minna sinno kaest." „Sa ei tahha siis omma nou, tohtri maia puhtaks risuda, mitte mahha jätta?"  küssis  Tadin Kallu. „Ei polegi mitte; wastas Lanto keik on walmis. Mul on 30 meest warritsemas,  kui kord willistan, siis on nad malmis  ja wäljas; tohter isse on kotto ärra, muist teenrid on kasas, muist linnas, muist hulkuma läinud, paar naesterahwast haige tütre jures, se põlle keddagit. ütle isse, mv nou peab jo korda minnema. Nüüd murretse sinna, pühha Tadin Kattu, et Para-Brsma  minnoga rahhul on." „Millal tahhad sinna tohtre jure risuma minna? küssis Tadin. „TänMHhto, ni pea, kui ilm pimmedaks läinud," olli wastus. „Agga siis on uksed jubba lukkus." „Olgo peäle, kül meie nou leiame. Minna lähhän Ennam ei woinud Tollar kuulda, sest mehhed  laksid räkides kaugemale. Agga mis Lal ka ennam tarwis olli? Eks ta polnud küllalt  kuulnud? Jggal muul aial õlleks ta sureks  õnneks piddanud Tadin Kalluga kokko juhtuda, sest meie teame jo, mis norel Hindul  omma pole kuldtükkiga süddame peäl olli; agga se kord ei tulnud tal sedda melegi. Tohtre ja Lena preili õnnetus seisis ta süddames. Ta kargas maast üllesse, tõttas tük maad alla pole jõe are, kust ka otsego koggematta omma padi leidis, kellega esmalt olli ülle tulnud. Paljo ruttada ta ei tohtnud ka mitte, muido olleksid noumehhed tedda ehk näinud ja sest märko sanud. Tollar teggi sepärrast, kui põlleks tal mingisuggust rutto padiga warsi ülle sada. Ta teggi padi lahti, astus sisse ja tahtis sõudma hakkata, kui korraga  üks jamme kolle heäl tedda käskis kinni piddada ja selsammal silmapilgul kargas Lanto pati ja wöttis teise mölla ennese kätte. Esmalt kohkus Tollar kül nattuke ärra ja piddi jubba mölla tõstma ja andma; agga Lanto hüdis: „Pois, sinna kelm, kas sa mind ennam ei tunne? Eks meie põlle kahhekeste kord teed käinud ja maggust jutto aia aud? Tohho sögge, panne mölla mahha, mul jo ka nisuggune riist käes." Silmapilk mõistis Tollar, (kes kui koddo kaswanud ronga poeg metsa ronka pea ärratundis)  et siin parremat nou ei olle, kui ennast üsna rummalaks tehha, nago ei teaks egga mõistes ta middagi. „AH ja!  ütles  temma - nüüd ma tunnen sind küllalt; 247