Juttud ja jutto jätkud. „Nkagi mis sa tahhad tondid ja koddokäiad on ommeti tösfi." (Mis Nr. 21 polele jäi.) „Ühhel öhtul, se olli nenda Rukki-Maarja päwa ümber, lähhän ma weel hilja enne maggamist  kibbeda koera aukumisse peale oue haggerikko tahha, ja watan ümber. Koer jäi wait. Mul on keik nenda selgeste meles, nago se õlleks eile öhts alles olnud. Kuwalget  kül ei olnud, agga taewas särras tähta tais. Uddu tõusis koplest üllesse ja seisis pude peäl, nago walge loor saksa naeste kübbara  ümber.^ „Kui ma nenda waggusi seal seisin ja watasin,  kabbises korraga middagi leppikus. Paggana  luggu! mötlen minna, mis se on? aian körwad kikki, silmad punni, kulan ja watan, kas middagi wälja tulleb? Jälle kabbin, ja nenda kui kegi astuks. Kartlik ma ei olle, Tönnis, kas kuled, kartlik ma ei olle, ebbausklik  ka mitte, mo issa önnis sedda ei sallind,  ütles ikka: kukkel ei pea kanna südda egga koeral kassi küned ollema; agga mul käis nago külm messi ülle selja. - Kulan jälle kabbin tulleb liggemale ja wimaks wössast wälja keige wähhemast nelli künart pitk, Tönnis, kas kuled? Nelli künart pitk karrune müts peas, pitk walge rie ümber, pörab ennast ümberringni, ago tahhaks ta wadata,  kas asjad hästi on? Kartlik ma ei olle, ebbausklik ka mitte, agga mo jõud läks pölwist  ärra ja hing jäi kinni, seisin mait, nago hiri poeg. Korraga sauh! sauh! minnust möda, kaapsast läbbi, kohhe silmalt ülle mulgo oue. Kulen meel nago kegi õlleks kambre seina peäle kopputanud ja keik jälle mait ja waggusi, nago põlleks middagi olnud; keik kaddund." „Kärwa luggu! mötlen minna, mis se olli? kes se olli? kuhho ta läks? murran aiateiwa  kätte ja takka järrele. Mis arra, se ärra, keik waggusi, uksed aknad kinni, tulled kustund, muud kui koer niitsub oue peal, agga  ei aukund ka mitte. Sultan! küsstn minna kes se olli? kuhho ta läks? kas sa ei näinud? Sultan jookseb ümber, nusutab,  otsib ei keddagi, kaddund, nago kiwwi  wetts." „Ohhoo! mötlen minna, nüüd o arro käes. Õlleks ta innimenne olnud ja woöras innimenne,  põlleks Sultan mitte suud piddanud. Mats, panne tähhele! mõtlesin minna: Warsi pool ööd mödas, wannamoor maggab, Rino maggab, perre maggab, keik lojuksed puhkawad kennel Ä on siin oue peäl weel lusimist? Se põlle Kutte oige assi! Kartlik ma ei olle, sa tead, Tönnis,  agga mo püksid wärrisesid, mis wist rutto  jooksust tulli. Tulle Jummal appi! mis assi se nüüd olli? kus ta jäi? Ebbausklik ma ei olle, sa tead, Tönnis, agga ükski innimenne  ei olle ni pitk, ja just wössast tulli ta wälja. Mo südda wärrises nago awaleht; wois wist sest tulla, et särgi wäel ollin. Kartlik ma ei olle, sa tead, Tönnis, agga mis tössi, on tössi: öige assi ta ei olnud. Ma läksin maggama, agga unni ei tulnud  peäle, ja läksid silmad kord kinni, siis seisis ta unnes mul jälle ees ning ma kissendasin:  seäl ta on, wötke kinni! künni wannamoor  mull' künarnukkoga selga tonkis ja ütles:  „„Mis sa sögge karjud? eks sa mõista mäggada?"" „Tannane ö ja unni olli raiskus. Teisel öhtul ollin ma jälle platsis ja mõtlesin: Saab nähha, kas ta sadan jälle tulleb? -- No eks ma ütle! Tulli ka jälle, agga tänna hopis hiljem, kui eile. Ma seisin jälle haggerikko tagga wahtis. Pool ööd olli ammo mödas ja piddin jubba tuppa minnema. Korraga kulen selja tagga, kaapsa lehhed kahhisewad ja eilne tuttaw tulleb toa poolt ja lendab kohhe  metsa, ni rutto kui Judas isse. Ja kule, Tönnis, nenda läks nüüd luggu igga öse: kord metsa poolt toa pole, kord toa poolt metsa pole, agga wahhet ei olnud ial. Ükski teised tedda ei näinud, muido õlleks monni sest räkinud.  Keik röömsad ja rahhul, agga minnul nago palk kaelas, ei ö egga päwa maggo." „Päwal, kui wäljal niitsin, kündsin ehk leikasin, läks assi weel korda, seäl põlle aega 176