lewa aasta ja iggaweste sesamma, kes olli, on ja jääb/ kui agga 23. Taw. L. süddames ligub. Ml on ta meid mahhajätnud? mil meid ilmaasjata palluda lasknud? mil omma töotussi unnustanud?  Ei ial mitte! Sepärrast olgem röömsad ja laskem tedda wanna wisi wallitseda. Ärge tikkugem  omma tühja murretsemistega mitte temma ette, waid: „Keik olgo ni, kui Jummal tahhab  zc.", siis lääb keik hästi. Kes meile omma ainosündinud Poega põlle keetnud, kas se meile sedda peutäit süa, jua ja ihhokattet peaks keelma, mis meil' tarwis on? Tagganego sähhärdussed paggana mõtted meie süddamest! Temma on tännini mailma üllewel hoidnud, perret piddanud ja lapsi kaswatanud: mähhärdune assi on temma kaest jubba raisko läinud? Tössi kül, ihho warra polest waeste innimestel põlle ue aasta hakkatusses mitte murre pudust. Agga kas omma murredega  olleme jubba mönne juukse karwa lühhemaks ehk pitkemaks teinud? Ei olle. Noh, sellepärrast  weretagem keik ommad murred Zehowa peäle, kül temma toimetab keik hästi. Lääb meie te sel aastal ka mönnest orrust ja laukast läbbi: eks Issand meie karjane ei olle? Peawad mitto meitest sel aastal omma reisikeppi mahhapannema ja pusärki heitma, nago mitto minnewal aastal: eks Kristus ello ja üllestöusminne ei olle ? Sepärrast keik uskmatta  hirm ja murre kassigo selja tahha! Issand on liggi. Temma arm ja hallastus on meie rööm, temma iggawenne tödde ja truus meie lotus: mikspärrast peaksime siis kohkuma? Olgem agga meie lapsed, kül Jummal möistab issa olla. Selle nöu ja melega andkem maimus  ühhe teisele kät ja laulgem, nago ristirahwale ue aasta hakkatusses sünnib: Wisil: Oh! wötkem Jummalat. Nüüd kiitkem Jummalat, Kes meie ello hoidnud, Ja tänna päwani Meid armolikkult toitnud! Uus aasta on nüüd kä Ja meie ellus meel; Sest laulgem röömsaste: Au sure Jummalal! Kül õlled saggedast Meil', Jummal, armo näitnud; Meist mitto õnnetust Ja kahjo ärrapöörnud! Oh, wötta tänno nüüd, Mis tulleb süddameft; Jä warjo paigaks meil' Ja Jssaks iggaweft! So holeks ueste, Tru Jummal ennast anda. On meie kindel nöu; Oh wötta murret kanda! Se keige kindlam lin So pühha nimmi on; Sest aita sinno peäl' Meid lota Jesuken'. Se ue aastaga Uut jöudo meile anna. Et kurja ilmale Ka wöime wastopanna. Te ueks meie meelt Ja waimo; kinnita Ja näita õiget teed Meil' omma saunaga! Uut usko, armastust Ja totust meile anna. Kui tulleb kannatust. Et jõuaksime kanda. So heldus olgo uus Meil igga päwaga, Et meie tunnikest Ei ellaks sinnota. Oh! wötta unnusta Keik meie wanna wölga; Mis sinnult pallume. Meil' ärra wötta keelda! Keik onuna tahtmist, meelt Ja lihha himmud ka, Oh kallis abbimees, Sel aastal surreta! Tru Jummal, anna ka Meil' iggapäwast leiba; So ello sannaga Keik hinged rohkest täida; Lass', mis sa ial teed, Meid õnneks piddada Ja keig' eest tännada; Sest mis sa teed, on hea. Kes uel aastal meist Ehk peab ilma jätma. Sel olle abbimees. Kui lähhäb hinge heitma: Et rõõmsas lotusses Ta önsast surreks teäl, Ja taewa römo sees Sind nähhes, tännaks seäl. 210