kaewo seest jua, muido on küew nende läbbi rojastud, ja nende jaggo. kaewo ümber on luid ja konta märgiks pandud, et ükski puhta kasti *) puhhas innimenne nende kaewust ei jo ja ennast ei rojasta. On nemmad kvrd ommast kastist wälja toukatud, siis põlle neil lojuksid tappa ja süa, mitte ennam keeldud, sepärrast piddawad nemmad nisuggust ammetit,  mis Hindu rahwa melest rojased on, nenda kui: lihhoniko, parkia ja kingiseppa ammet ning nende sarnatsed. Pariad on se alwem suggu  rahwast Hindumaal, egga põlle neist ennam  muud allamad, kui pärrisorjad ehk Põli  ad. Nenda räkis ja selletas arst omma tütrele keik ärra, kui tüttar korraga ütles: „Wata, pappa, seal on üks ühhe poisikesse körwas  maas. Wist on se temma poeg! Pois näitab purruks haige ollewad!" Tütrel olli öigus kül: pois olli ka haige ja naene ta körwas ta emma. Tohter andis waeD haigele monne koppiko ning ka Bandu wiskas ühhe höbbetükki ta jalge ette. Monnest  ride hilbust ja muust asjast olli tunda, et naene ja temma poeg enne rikkad innimessed  olnud. Bandu rahha maast wöttes, tõstis  naene silmad üllesse ja tahtis tännada, agga  korraga ehmatas ta, sirrutas käed wälja ja ütles: „OH Bandu!^ Omma nimme tundmatta naese suust kuuldes  ehmatas ka Bandu ja watas terrawast naese peale. „Kas se kül peaks woimalik ollema, et sa Zrradi õlled — küssis temma. Ollen jah! wastas naene. Minna ollen Zrradi, so lihhane ödde! Nende saunadega  plddi ta Bandu kaela hakkama. „Hoia ennast, et sa mo külge ei putu! kärristas Bandu. Kes Pariade sekka on langenud, sel ei olle Wais side seas mitte ennam suggulasi. Sa õlled üht Suudrit mehheks wötnud, teie ollete mollemad seadust rikkunud. Nüüd ei olle sa ennam minno ödde egga minna so wend. Minna ollen sulle, kui waesele, sedda höbbe tükki annud, muido ei olle meil teine teisega middagi teggemist."— Nende saunadega pöris ta ümber ja laks. „Bandu on üks raudsüddamega innimenne ütles tüttarlaps kes omma öe peale ei hallasta ja temma eest ärra jookseb, üks öige paggan!" (Jääb polele.) Hinamaga olli assi tük aega öige waggusi,  agga nüüd hakkab jälle söakärra tõusma. Hina keiser peab imme upsakas ollema ja mitte  Jnglismeestele tahtma järrele anda. Ta mötleb wist: „Nüüd on Jnglismeestel Ostindias  paljo tööd, eks meie hakkame ka selja takka peäle!" - Jnglismehhed löhkusid neil hilja aego paljo wäikessi söalaewo ärra, agga nemmad on ruttoga paar sadda tükki jälle walmis punnunud ja tahtwad nüüd nendega waenlaste süddamed hirmo täis aiada; kahjo agga, et aurolaewa perremehhed sedda suggugi  ei karda. *) Omma fuggu seisussed nimmetawad nemmad kastiks. Jutto jätkud. Hinama on Hinama. Mis meil inneto,  on neil illus. Seäl on kaupmehhi, kes muud asja ei mü, kui nori tüdrukuid ja muud ei osta, kui pissukesi tüttarlapsi. Suurde linnade sisse ja ladaplatside peäle tuakse monni  kord sured koormad kennaste ehhitud nori tüdrukuid, kedda müma tarwis on kaswatud ja kolitud. Midda ennam kolitud ja midda illusam lomake on, sedda kallim hind. Monned  nored, kennad, terrase hingega tüttarlapsed  sawad wagga sure hinna eest müdud. Senni kui nad alles kaupmehhe kä on, pearoad  nemmad keigesugguse kalli näppotöga Lemmale  rahha tenima ja midda ennam, sedda parrem. Monne waese lapsel, kes wägga illust  tööd mõistab tehha, et perremees suurt kasso leiab, aiawad jubba kannawarwad silma äre ja ei sa weel müdud; sest perremees küssib  igga kord ni hirmust hinda, et ükski ei jõua jure jäda, muud kui peab waene loom tenima, künni ükski noormees ta peäle ennam ei wata ja künni silmad weel selletawad. Juhtub  nisugguse kassulikko naesterahwale monni 161