pessema ja öeruma. Muud ebbausko põlle seäl middagi tarwis. Us on kü! pahha nöelaja  loom ja kui tedda leitakse, siis on ikka ennapist ots peal; agga meie õnnest ja önnetussest  ei tea ta middagi; ei wöi õnnetust tua egga önne wia, kui neid ka mönda sadda meie maiade al ellaksid, kus ommeti üht ainust ei olle. Se on immelik luggu: mis innimenne peaks uskma, sedda ta ei ussu, mis ta! põlle tarwis  uskuda, sedda ussub ta ja mitto kord sure hirmoga. Koddo-ussid on kül ma peal ja mönnes  maias mitto tükki; agga neil on kaks kät ja Haks jalga ja näitwad wälja, nago sinna ja minna. Nende nöelamissed on: walle kelepeksminne,  liggimesse au-teutus, Jummala sanna ja palweteggemisse naerminne, wihha, kaddedus ja muud sellesarnast, mis süddamest wälja tärkab, kus ussi-seme mannast sees on. Sähhärduste usside nöelaminne on jubba paljo kahjo teinud ja teeb weel. Lissan tähhendusseks  paar sannakest jure, mis ka tulest põlle wöetud. Wagga perremees (nimme ma ei nimmeta) ellas möisa pöllo äres ja ta kassi käis hästi. Temmal olli pois-sullane, kes mitte paljo wäärt ei olnud. Werri sarwe al, kihwtine keel suus, wiin maggus ja üllekohto mammon wägga armas. Sesinnane „aus mees" (kelleks ennast isse piddas) tahtis wimaks perremehhe wäimehheks  sada. Issa tundis tedda ei tahtnud,  tüttar tundis tedda ei tahtnud ka mitte. Sullase surest armastussest sai suur wihkaminne ja ussi arralinne keel olli nüüd wäljas. Sullane hakkas möisas üht ja teist perremehhe peäle walletama, palkas ommale teised ussid abbiks, et jut mitmelt poosi sakste körwo tulleks. Perremees piddi kord sedda, kord teist ollema, mis ta ial ei olnud. Kord olli ta möisa wilja warrastanud, (mis agga sullane isse teggi) kord Heino ja metsa ja ussi keled ütlesid: „ta on ni kawwal, et ükski  tedda kurja peält kätte ei sa." Wimaks mõtlesid saksad ka: „kust suits tõuseb, seäl peab tulli ollema, ja kelle peäle ni paljo kaebadakse,  peab ka süüdlane ollema." Wagga perremees aeti wimaks pessast wälja ja kurri suTane astus assemele ja nüüd teggi uus perremees  igga pä, mis enne mannast rägiti. Möisal tulnud sest wahhetussest mitte Asso, sest uus perremees olli pärris rebbane, kes allati sedda ärralaitis, kui kannade-lauda uks lukku pandi. Wanna perremees olli laggeda taewa  al. Jummal andis jälle peawarjo, agga sündinusse pessast on innimessel raske wälja minna, peälegi kui mitto sõrmega näiksid: „waat, sedda ja sedda on ta teinud!" Uus perremees otab omma palka, mis tullematta ei ja. Jummala kiwwid jahwatawad pitkalt, agga penikeste. Waatke, armad söbrad, lähhedalt  ja kaugelt, need on koddo-ussid, kelle eest innimenne peab hoidma; need towad ja tewad  õnnetust. Waesed romajad ussid, neist põlle paljo kartust; nöelawad ennamist hirmoga ja häddaga; kui agga peäswad, siis pöggenewad. Sannumed woõralt maalt. Saksamaalt. Leitud silma walgus. Berlinis on praego üks meie Keisri truteenrist,  söa-minister Suhhosanet, kelle südda wist Zummalat tännab. Temmal kaswas Peterburgis  kallo silmade peale ja silmawalgus kustus  ärra. Nisuggust hädda, kui Jummal önne annab, wöiwad tohtrid kül weel awwitada, sest kallo põlle muud, kui wägga öhhuke nahk, mis silma munna peale kaswab; agga igga mees wöib arwata, kui öppind ja waggune kässi peab se ollema, kes nisuggust kallo-nahka silma  peält ärra leikab, et silm rikkutud ei sa. Agga neid on meie maal ja wöeral maal. Saksamaal ellas enne üks wagga silma tohter (Jung Stilling), kellest rägitakse, et temma omma ello sees 2000 innimest sest häddast on peästnud. Minister Suhhosanet laks Berlini  ja seäl on üks tark tohter ka temma silmade  peält önnega kallo mahha wötnud, et nüüd nisamma selgeste näab, nago enne. Ta peab Keisri Herra melest wäärt tener ollema,  et haigusse aial kasko olli annud igga pä telegrahwiga Berlinist Peterburgi teäda anda, kuida haige ministri kassi käib. Nüüd nääb jälle omma silmaga ja tulleb pea taggasi. 42