Leikusse tänno - lanl. Wisil: Mo süddamest ja metest. Meid Jummal õnnistanud Ja sure armoga Meil' peatoidust annud: Sest wötkem tännada. Jah, Jummal ellad meel. Kes meite palmed kuleb. Meid häddas appi tulleb; Sest römus meie meel. Ta heldusest on tulnud. Et mäljad sigginud Ja omma wilja kannud; Se põlle Lenitud. Kül on ta kannatand, Kui pattus ellafime Ja tännamattaks jäime On ikka hallastand. Meid armust römustada. Ta põlle wässinud, Waid ülle palme anda, On temma töttanud; Keik saime temma käest: Ni wihma, taewa kastet. Kui soja päwa paistet, Ja õnne maast ning meest. Ehk mönned wähhe sanud Kes on meist paljo wäärt? Mis Jummal armust annud. On keige tänno wäärt; Sest olgem ussinad Ta pühha nimme kiitma Ja liggimessi aitma. Kus tal nuttawad. Oh tru ja helde Jssa! Sa õlled paljo teind; Sind tännab su ja südda. Et keik meil korda läind. Sa õlled heldussest Suurt kahjo meitest pöörnud Ja ikka läbbi aitnud Meid keigest pudussest. Nüüd, kallis Jummal, hoia. Mis õnnistanud sa. Et mee ning tulle hädda Ei saaks meid hirmuta; Et meie rahhoga Wöiks omma leiba süa, Sind tännada ja kita Ning waggast ellada. Ei ella innimenne Ükspäinis leiwasi teäl: So saakrament ja sanna, On hinge roaks meil; Lass' sedda rohkeste Meil olla ja meid mõista. Et selleta ei aita Mu rikkus middage. Ja tulleb wimaks meile Siit ilmast lahkuda. Siis tulle, Issand, jälle Meid isse aitama. Et ilma hirmuta Kääd rinna peale pannes, So kätte waimo andes Siit lähme rahhoga. Sannumed wöeralt maalt. Saksamaalt. Preisi asjad on jubba korra peäl. Targad tohtrid lasti kokko tulla ja küssiti, mis nad kunninga terwissest piddid arwama? Tohtred watasid ja arwasid keik risti pöigeti läbbi ja leidsid, et kunninga termis,  wallitsusse murret omma ölla peäle wötta,  ikka alles liig waene on, et kui ta sedda teeks, sealt ta ennesele middagi head wälja ei tulleks. Separrast on ta 25. Septembril omma järgmisse wennale, kes jubba liggi aasta otsa temma assemel wallitses, agga mitte wallitseja nimme ei kannud, nenda kirjutanud: „Kunninglik ja armas wend! Sa õlled minno haigusse aial nenda wallitsenud, et mo südda wägga rahhul olnud, mis eest ma sind süddamest tännan. Et agga mo termis lummala  armo nöu järrele praego alles ni waene on, et wallitsusse murret ennese peäle ei julge wötta, ja et tohtred mulle ka nöu andwad, talweks sojema male minna: sepärrast pallun sind rigi wallitsust koggoni ennese peäle wötta ja senni kaua minno nimmel nenda wallitseda,  kuida Zummala ja omma süddame tunnistusse  ees öige on, künni Jummal mind ni terweks aitab, et isse jälle omma kunninglikko ammetit ennese peäle wöin wötta. Mo kun- 122