Selsinnatsel tärkamisse ja öitsemisse aial hakkab nüüd ka Postimees omma semet külwi tarwis kandma. Ehk kül temma surem hool peab ollema, sedda könneleda, mis igga mehhele mele järvel ja mokka parrast on ning kasso ja keelmatta römo sadab: ommeti teab ta ette ärra, et üks igga kord keikide melepärrast  ei sa ja pallub sepärrast: wötke kannatusses  wasto, mis armastusses pakkutakse! Uus wanker jookseb esmalt ikka nattuke raskeste  ja Postimees, kuida näete, tulleb jo ka alles essimest korda. Ta töttab linna poolt, kõrtsist möda kirriko pole, kus igga mees omma lehti otab. Aega möda harjume mollemad:  temma kulutama, teie kuulma. Andko siis Jummal teile ja temmale omma rahho ja kallist termist. Neist paiwist ja aegust, mis hilja möda läinud,  potte meil paljo tarwis räkida, nad on meil muidogi alles meles. Monne südda tuksub  ja körwad ugawad meel praego alles sest söa kärrast ja mürrast, mis nüüd tänno Jummalale,  jubba selja tagga on. - Jah, monnesuggused  ja sured asjad on Issand meile saatnud. Olleme hirmo ja kartust, kurbdust ja ahhastust näinud; olleme ka önne ja römo maitsnud, keik sedda möda, kuida se meile hea olnud, kui mõistsime armo andede eest tännada ja karristamisse witsale suud anda. Rasked päwad on meil kül olnud: Merri kinni, Ma kinni, toit kallis, tenistus kassin, kurwad päwad,  paljo ahhastust'. Agga kas teate mikspärrast?  Keik Jummala karristamissed hüawad:  „Pöörge pattust ja parrandage meelt!" ja keik Temma armo annid maenitsewad: „Tundke ja maitske, kui hea Issand on ja andke Temmale tänno!" Agga nisuggust Jummala hirmo - ja armojutlust olleme ka saggedaste körwast sisse, teisest wälja lasknud ja sealt se tulnud, et armas taewa tädike piddanud ka wahhel kimpo sidduma ja meile monne nisugguse rapso andma, mis luusse möus. Ai, ai, se otti kibbe, wägga kibbe! Jah, sedda ta otti ja piddi ka ollema; agga kibbe wits peab jo head lapsed kaswatama ja seddasamma tcchhab ka taewane Jssa, kui omma üllekätte läinud lapsi monni kord ras- kem kipputab. Meid on Temma hilja aego ka nenda karristanud ja Temma kassi on raske meie peäl olnud; agga Ta on sedda mürristamisse  pilwe jälle möda saatnud ning kallis rahho paike paistab ja römustab meie süddant.  Meie armolinne Keisri Herra, Jummal pitkendago temma paiwi, on jälle rahho teinud ning werrewallaminne on mödas ja söa hirm ja ahhastus löpnud. Agga nüüd küssigem isseennast, kas olleme ka sedda wäart olnud? kas olleme nõudnud rahhus Zummalat  tenida, ehk rahhus patto tehha? Ma mõtlen,  meil on küllalt wasto rindo lüa ja tölneriga  palluda: „Zummal olle meile waeste pättustele ka eddespiddi — Andkem  siis Zumn.alale tänno ja kitust, kes ennam on annud ja ikka annab, kui waärt olleme, pallume ja mõistame. On siis rahho meie maal, olgo siis ka rahho maias ja süddames. Kartkem Jummalat, auustagem kunningast ja ellagem nüüd eddespiddi omma kalli Ewangeliumi  Lutterusse usso sees nenda, kui wagga ristiinnimeste kohhus on! Za nüüd rägime mudest sündinud asjust. Keige Wennerigi „Seitungides" seisab allamal  seisaw Keisri Herra käe kirri ja awwalik  kulutus: „ Jummala armust Meie Aleksander Teine, Wennema Keiser, Polama kunningas, Somema Suurwürst, n. t. s. n. t. s. n. t. s. anname keige omma tru allamattele teäda: Sel Ä9mal Aprilli k. p. sai Meie armastud abbikasa, Keisri Proua Maria Aleksandrowna,  ühhe pöiaga mahha, kel nimme pandi Sergei. Seddasinnast omma keiserlikko  suggu kaswamist Zummala önnistusse ueks märgiks piddades, mis Meie ja Meie keisririgi ülle on roaljawallatud, anname sedda römust asja keige omma tru allamattele teäda. Meie teame, et nemmad keik Meiega ühhes süddamelikko palwesid taewa ja Ma Issanda pole saatwad, et se uestesündinud woiks hoi- 2