Olli linnade sees au ja illo küllalt näinud, agga  ta olli keikide kunningas ja tahtis ka kuulda ja nähhä, kuida küllarahwas maal tedda piddid auustama, kes nisamma, kui linna rahwas, temma allamad ja lapsed ollid. Ta armastas laulo ja siin maantee äres leidis ta sedda otse kui koggematta külla laste suust. Lapsed laulsid ka wagga kennaste. Olli laul otsas ja keik külla rahwas kolm kord „hurra, ellago meie kunningas?" öiskanud, tömbas kunningas käega, et koolmeister piddi temma tölla jure astuma, mis se wärrisedes teggi. „Teie lapsed on wägga kennaste laulnud, ma tännan Teid selle römo eest, mis mulle sellega ollete teinud! Ma näen ikka ennam, et se keik tühhi jut on, kui ööldakse, maal ei wöi innimessed middagit öppita kui neil agga öige juhhataja on, nago ma siin näen. Ma näen ka, et siin küllas laste wannemad ellawad,  kes wist mitte ni rummalaste ei rägi, nago mönnes paikus: mis meie lapsed sellega  tewad!" Keik needsinnatsed kunninga sannad wöisid  külla rahwas omma körwaga kuulda, ja se polnud mitte ennam ilma asjata. „Agga ütles kunningas jälle sedda laulo põlle ma enne mitte kuulnud, kas wöite mulle teddakasaanda?" Koolmeister kummardas, pistis käe pöe ja andis laulo ja nodid kunninga kätte. Kunningas  löi silmad pabberi peale, naeratas ja pistis pöue. „Kas ollete jubba kaua siin koolmeister?"  küssis temma. „Nüüd on kolmasteistkümnes aasta." „Koht on wist hea?" „Mnno palk on ülleültse 150 kaadrit." „lummal hoidko, kas mitte ennam? „Mitte ennam, mitte wähhem," „Jü Teie ellate ommeti sest?" „Mnna, mo naene ja kahheksa last." Kunningas tõmbas nattuke kulmo kortso, agga ei lausunud sanna, maid pakkus koolmeistrile  kät, kes ta kaele suud andis ja nüüd laks tõld jälle nelja eddasi ja rahwas öiskasid hurra! takka järrele. Kunningas istus tölla nurkas ja watas nüüd laulo ja nodid !äbbi, ja tundis warsi, et neid mitte karjapois ep olnud teinud. Agga laulo pabberi wahhel olli weel üks pissem pabber ja polnud muud, kui manna kingiseppa rehnut, mis waene koolmeister koggematta olli kun ninga katte annud. Kunningas sai pea arro, kuida se tulnud; agga tal olli ka helde südda. Warsi essimesse posti peal piddi kunninga adjutant  25 tadert 25 krossi pabberi sisse pannema  ja senna kohto peale saatma, kus al külla seisis. Kunningas isse kirjutus omma käe kirja alla, mis järrele kohhus wibimatta rahha  piddi kingiseppa kätte ja selle käest wituni koolmeistri kätte saatma. Kirri pandi postitasko,  task postiljoni kaela, ja se lükkas ratsa taggasi  ja kunningas läks omma teed eddasi. Ta südda tundis rahho ta olli Jummala melepärralist  teggo teinud. (Jääb polele.) Juttud ja jutto jätkud. Kidowäart pruuk Rootfimaal. Pöhja poo! kulges on nimmetud ma külm ja sepärrast küllad ja linnad wägga arwa ja ühhest teisest kaugel; agga tuisud ja tormid talwe aial sedda tihhidamad. Eksiminne on seal maa! tuisatud teega reisiatte iggapäine hädda. Saggedaste peawad kaua otsima ja tulli külmaga  süggawa lumme sees ennast mässitama, enne kui mönne külla peale juhtuwad. Muidogi  surreb mönni nenda külma katte. Et sedda  önnetust wähhem sünniks, on Rootsi ja Norwegi  rahwal se armas pruuk: nemmad ehhitawad  sure tede are weikesed maiad, kus allati tulleriistad ja kuiwad puud sees seiswad, et waesed eksinud innimessed tuld wöiwad üllesse tehha, soendada ja puhkada. Siin leidwad nemmad ka seina peal kirjas ollewad, kus nad praego on ja kus poo! ja kui kaugel se ehk teine külla seisab. Seina peal seisab ka maenitsus  üllewel, et reisiad enne arraminnemist selle eest murretseksid, et nende jarreltullejad jälle seddasamma eest leiaksid, mis nemmad on leidnud. Mitto nisuggust maiakest on jubba otse kui kirrikuks sanud, kus waene eksia, kedda  külm õlleks wötnud, nüüd tulle äres soen- 15