da läinud ja seal on ka wist tännawone kurgo  ja rinna-többi abbiks olnud. Rist seisab igga ühhe haua peal, andko Jummal, et nende hinged selle jures römo maitswad, kes meid risti surmaga on lunnastanud! Ms kasso meil sest on, et nende hulka teada same, kes Tallinnas mulda läinud? Eks sedda: Igga luggeja möttelgo seäl jures: wist on minno wannadusi ka nende seas olnud!  ja kui teised minno wannudused woisid surra, siis woin minna ka! Mis minna ollsn, ollid nemmad, mis nemmad on, saan minna ka. Sähhärdused mötted ei woi mitte kahjo tehha. Hindu rahwa ussust ja ellokombedest. (Löppetus mis Nr. 32 polele jäi.) Sedda nähhes karjatas Lanto, nago karro:  „Aauh!" ja wahtis parrani su ja silmadega.  „Pea kinni! pea kinni!" hüdis temma, sest Tollar olli jubba moöka tombanud;  „pea kinni ja wasta mulle: Kes on sulle sedda poolt kuldtükki annud?" „Mis sinnul sellega asja on?" küssis Tollar. „Vsasta, önneto loom, wasta! Ma pean teadma, miks Zrradi sedda ommast käest arrasnnud?"  „Oi, sinna rööwli hing, tunned minno emma nimme? kust sa sedda tead? Õlled sa se tiger, kes tedda murdis ja nüüd mind tshhab  murda? Wata sia!" Tollar näitas Lantule moöka süddame kohta. Keik sedda ei pannud Lanto ennam tähhele,  waid wahtis sättentawa silmaga nore Hindu otsa ja ütles: „Jrradi olli sinno emma?  kas se tössi on? kus ta nüüd praego on?" „Surnud!" Surnud! karjus Lauto surnud! Oh ma önneto loom ! oh tigge Wisnu! Zrradi  surnud, huuuu! On se keik kössi?" „Terwe kössi. Ta surri 6 aasta eest Kalkutta  tee peal. üks tiger on tedda surnuks hammustanud, ma sllen tedda omma käega mahha matnud. Agga mis sul rööwlil sellega  asja on?" „Jah, ma ollen tedda sel korral hirmus ootnud, agga ta ei tulnud. Ma ollin temmale  sure maia ostnud, mis Tadin Kallu piddi  katte naitma ning sest polest kuldtükkist piddi Tahm Kallu tedda tundma." „Tadin Kallust on mulle emma enne surma  kül rakinud ütles Tollar; agga kes õlled sinna, röwel?" „Wata sia!" ütles Lanto, wöttis rinna-taskust teise pole kuldtükki wälja, panni mollemad kokko mis üks, on üks.  Tollar,  mo . kas sa weel arro ei sa?" „Kes sa siis õlled, et minno emma kaes üks pool ja sinno käes teine pool kuldtükki on?" „Tollar! » minna ollen sinno issa!" Tollar karjatas, ta olli kohkund, kahhewahhel  ja seifls nago kiwwi post rööwli ees, kes tale kat pakkus. Ta olli kuus aastat riötiusso  maias ellanud, Jummal hea tük lapse armastust ta süddamesse pannud ta ei teadnud issegi, mis ta tehgi, agga ta lõikas  stllesamma moögaga, mis praego Lanto süddame kohtas olli hoidnud, ta köied katki ja laskis tedda lahti, kes korraga maast üllesse  kargas. „Zrradi surnud! oh Jrradi surnud!" kissendas Lanto ja jooksis möda tubba ümber.  „Brama on helde ja maksab temmale nüüd, mis ta wäärt on. Ta on önne, suurt onne omma kannatamisse läbbi teninud, mis ta nüüd maitseb. Agga sinna, Tollar, ellad alles ja ma ollen sind jälle leidnud, mul on weel poeg mailmas!" Nende sannadega tõmbas ta poega sülle, pöris tedda wasto tuld ja wahtis tük aega terrawaste ta otsa. Tollar olli nago kohmetand. „Jah, sinna õlled töeste minno poeg! ütles Lanto ma tunnen sind so emma näust jälle. Jrradi on sind sünnitanud! Agga  kuida leian ma sind, kui woöra ma lehmalihha  söja orri, kes kättetööst peab ellama! Agga nüüd on se süllast pölli mödas jub- 255