Își găsise vrabia pierdută.
Nu s-a oprit niciodată să se odihnească pentru masa de prânz și era deja după-amiază când s-a trezit în apropierea unei păduri mari de bambus. Pădurea de bambus este locul preferat al vrăbiuțelor și, cu siguranță, acolo, la marginea pădurii, și-a văzut vrăbiuța lui dragă așteptând să-l întâmpine. Abia dacă îi venea să-și creadă ochilor de bucurie și a alergat repede înainte pentru a o saluta. Ea și-a plecat căpșorul și a trecut prin câteva dintre trucurile pe care o învățase stăpânul ei, pentru a-și arăta plăcerea de a-și revedea vechiul prieten și, lucru minunat de povestit, putea vorbi ca odinioară. Bătrânul i-a spus cât de rău îi pare pentru tot ce se întâmplase și s-a interesat de limba ei, întrebându-se cum de putea vorbi atât de bine fără ea. Atunci vrăbiuța și-a deschis ciocul și i-a arătat că o nouă limbă crescuse în locul celei vechi și l-a rugat să nu se mai gândească la trecut, căci acum era foarte bine. Atunci bătrânul a știut că vrabia lui era o zână, și nu o pasăre obișnuită. Ar fi greu de exagerat bucuria bătrânului de acum. Uitase de toate necazurile sale, uitase chiar și cât de obosit era, căci își găsise vrabia pierdută și, în loc să fie bolnavă și fără limbă, așa cum se temea și se aștepta să o găsească, ea era sănătoasă și fericită și cu o limbă nouă, și fără nici un semn de maltratare din partea soției sale. Și, mai presus de toate, era o zână.
Ce l-a făcut pe bătrân să uite de necazurile sale și de cât de obosit era?