Orele treceau prea repede.
Niciodată bătrânul nu se bucurase atât de mult. Orele zburau prea repede în acest loc minunat, cu toate aceste vrăbii zâne care îl așteptau, îl ospătau și dansau în fața lui. Dar noaptea a venit și întunericul i-a reamintit că mai are un drum lung de parcurs și că trebuie să se gândească să-și ia rămas bun și să se întoarcă acasă. I-a mulțumit amabilei sale gazde pentru splendida ei distracție și a rugat-o, de dragul lui, să uite tot ce suferise din partea bătrânei și crucii sale soții. I-a spus doamnei Vrăbiuță că era o mare mângâiere și fericire pentru el să o găsească într-o casă atât de frumoasă și să știe că nu-i lipsea nimic. Nerăbdarea lui de a afla cum se simțea și ce i se întâmplase cu adevărat l-a determinat să o caute. Acum că știa că totul era bine, se putea întoarce acasă cu inima ușoară. Dacă avea vreodată nevoie de el pentru ceva, nu trebuia decât să trimită după el și el ar fi venit imediat.
Ce s-a întâmplat pentru că bătrânul s-a bucurat atât de mult?