Părinții ei au ținut-o ascunsă.
De atunci încolo, bătrânul a găsit adesea aur în crestăturile bambusului, când îl tăia și îl cioplea, și nu numai aur, ci și pietre prețioase, așa că, treptat, a devenit bogat. Și-a construit o casă frumoasă și nu mai era cunoscut ca bietul tăietor de lemne de bambus, ci ca un om bogat. Trei luni trecură repede, iar în acest timp copilul de bambus devenise, lucru minunat de spus, o fetiță în toată firea, așa că părinții ei adoptivi i-au aranjat părul și au îmbrăcat-o în kimono-uri frumoase. Era de o frumusețe atât de minunată, încât au așezat-o în spatele paravanelor ca pe o prințesă și nu au permis nimănui să o vadă, așteptând-o ei înșiși. Părea că este făcută din lumină, căci casa era plină de o strălucire blândă, astfel încât chiar și în întunericul nopții era ca ziua. Prezența ei părea să aibă o influență binefăcătoare asupra celor de acolo. Ori de câte ori bătrânul se simțea trist, nu trebuia decât să se uite la fiica sa adoptivă și tristețea dispărea, iar el devenea la fel de fericit ca în tinerețe. Doritori de aproape și de departe s-au postat în fața casei și au făcut mici găuri în gard, în speranța de a o zări pe prințesă în timp ce mergea de la o cameră la alta de-a lungul verandei. Stăteau acolo zi și noapte, sacrificându-și chiar și somnul pentru o șansă de a o vedea, dar totul în zadar. Apoi s-au apropiat de casă și au încercat să vorbească cu bătrânul și cu soția sa sau cu unii dintre servitori, dar nici măcar acest lucru nu le-a fost acordat. Totuși, în ciuda tuturor acestor dezamăgiri, au rămas zi după zi și noapte după noapte și au considerat că nu e nimic, atât de mare era dorința lor de a o vedea pe prințesă.
De ce nu au reușit pretendenții să o vadă pe prințesă?