Era lacomă și meschină.
Vedeți de aici că vrăbiuța era o pasăre sinceră, iar bătrâna ar fi trebuit să fie dispusă să o ierte imediat, atunci când i-a cerut iertare atât de frumos. Dar nu a fost așa. Bătrâna nu o iubise niciodată pe vrabie și se certase de multe ori cu soțul ei pentru că ținea prin casă ceea ce ea numea o pasăre murdară, spunând că aceasta nu făcea decât să-i dea de lucru în plus. Acum era foarte încântată să aibă un motiv de plângere împotriva animalului de companie. A certat-o și chiar a blestemat-o pe biata păsărică pentru comportamentul ei rău și, nu mulțumită să folosească aceste cuvinte aspre și nesimțite, într-un acces de furie, a apucat vrabia - care în tot acest timp își întinsese aripile și își plecase capul în fața bătrânei, pentru a-și arăta cât de rău îi părea - și a adus foarfeca și i-a tăiat limba bietei păsărele. Bătrânul își dorea acum să nu fi spus nimic despre cutia mare, dar era prea târziu; bătrâna lacomă, nemulțumită de norocul care li se întâmplase atât de neașteptat și pe care îl merita atât de puțin, se hotărâse, dacă se putea, să facă rost de mai mult. A doua zi, dis-de-dimineață, s-a trezit devreme și l-a pus pe bătrân să descrie drumul până la casa vrăbiuței. Când a văzut ce era în mintea ei, a încercat să o împiedice să plece, dar a fost inutil. Ea nu a vrut să asculte nici măcar un cuvânt din ce i-a spus. Este ciudat că bătrânei nu i-a fost rușine să meargă să vadă vrăbiuța, după modul crud în care o tratase, tăindu-i limba într-un acces de furie. Dar lăcomia ei de a pune mâna pe cutia cea mare a făcut-o să uite de orice altceva. Nici măcar nu i-a trecut prin cap că vrăbiuțele ar putea fi supărate pe ea - așa cum, de altfel, erau - și că ar putea să o pedepsească pentru ceea ce făcuse.
De ce nu merita bătrâna să aibă norocul care li se întâmplase?