Pe o bancă.
Ajunsese la o bancă, pictată cu flori de toate nuanțele, și se întindea pe canapeaua ei parfumată, când o pasăre, cu penajul roșu și albastru închis, ușor amestecat, s-a așezat pe o creangă din apropiere și a început să cânte. Era o pasăre cu un caracter ciudat, așa cum nu mai văzuse până atunci. Prima ei notă a fost atât de delicioasă pentru urechea Mindei și a pătruns atât de adânc în inima ei tânără, încât ea a ascultat cum nu mai ascultase până atunci niciun sunet muritor sau ceresc. Părea vocea umană, căreia îi era interzis să vorbească și care își rostea limba prin acest cântec sălbatic de pădure cu o melodie jalnică, ca și cum ar fi plâns lipsa puterii sau a dreptului de a se face mai clar inteligibilă. Vocea păsării se ridica și cobora, se învârtea în cerc și se învârtea, dar oricât de mult ar fi plutit sau s-ar fi întins notele ei, ele păreau să aibă mereu centrul acolo unde Minda stătea; și ea privea cu ochi triști în ochii triști ai păsării îndoliate, care ședea în penajul său roșu și albastru-închis chiar în fața malului înflorit. Săraca pasăre se străduia tot mai mult cu vocea sa și părea tot mai nerăbdătoare să-și adreseze notele de jale la urechea Mindei, până când, în cele din urmă, ea nu s-a putut abține să nu spună: "Ce te doare, pasăre tristă?".
Unde a mai întâlnit Minda o pasăre cu penajul roșu și albastru închis, ușor amestecat?