Cea mai tânără Prințesă se prefăcu că nu-i știe numele.
Așa că ea a menționat mai întâi un nume, apoi altul, prefăcându-se mereu că a dat peste cel corect; și în tot acest timp băiatul Peerie a sărit dintr-o parte în alta de încântare, pentru că se gândea că ea nu va afla niciodată numele corect și că jumătate din pânză va fi a lui. Dar, în cele din urmă, prințesa a obosit să mai glumească și a strigat, cu un mic râs de triumf: "Cunoști cumva pe cineva numit PEERIFOOL, micuțule Mannikin?". Atunci el a știut că ea aflase cumva cum îi spuneau oamenii, și a fost atât de furios și de dezamăgit încât a aruncat pânzele de pânză la grămadă pe podea și a fugit pe ușă, trântind-o în urma lui. Între timp, Uriașul cobora dealul în întuneric și, spre uimirea lui, a întâlnit o trupă de mici Peerie Folk care urcau cu greu dealul, arătând de parcă ar fi fost atât de obosiți încât abia puteau să se descurce. Aveau ochii încețoșați și apatici, capetele le atârnau pe piept, iar buzele erau atât de lungi și de răsucite, încât bieții omuleți arătau de-a dreptul hidos.
De ce credea Băiatul cu părul galben din Peerie că poate păstra jumătate din pânză?