A dărâmat zidul.
"Urcă-te, băiețelule!", a spus Copacul, și și-a aplecat crengile cât de jos a putut, dar băiatul era prea mic. Și inima Uriașului s-a topit când a privit afară. "Cât de egoist am fost!", a spus el; "acum știu de ce primăvara nu vroia să vină aici. Îl voi pune pe bietul băiețel în vârful copacului, apoi voi dărâma zidul, iar grădina mea va fi locul de joacă al copiilor pentru totdeauna." Îi părea cu adevărat foarte rău pentru ceea ce făcuse. Așa că s-a furișat pe scări, a deschis ușa din față destul de încet și a ieșit în grădină. Dar când copiii l-au văzut, s-au speriat atât de tare încât au fugit cu toții, iar grădina a devenit din nou iarnă. Numai băiețelul nu a fugit, căci avea ochii atât de plini de lacrimi încât nu l-a văzut pe Uriaș venind. Uriașul s-a furișat în spatele lui, l-a luat ușor în mână și l-a urcat în copac.
Ce a făcut Uriașul la grădina sa pentru ca aceasta să fie pentru totdeauna locul de joacă al copiilor?