Era trist că fiica lui pleca.
Cu multe lacrimi, ea i-a spus că el a ghicit bine când a presupus că ea nu aparținea acestei lumi - că, de fapt, ea venise de pe lună și că timpul ei pe pământ se va sfârși în curând. În a cincisprezecea zi a acelei luni august, prietenii ei de pe lună aveau să vină să o ia și ea avea să se întoarcă. Părinții ei se aflau amândoi acolo, dar, după ce petrecuse o viață întreagă pe Pământ, îi uitase pe ei, precum și lumea lunară căreia îi aparținea. Spunea că o făcea să plângă, când se gândea că își părăsește părinții ei adoptivi și casa în care fusese fericită atât de mult timp. Când însoțitorii ei au auzit acest lucru, au fost foarte triști și nu au putut mânca sau bea de tristețe la gândul că prințesa avea să îi părăsească atât de curând. Împăratul, de îndată ce i s-a dus vestea, a trimis mesageri la casă pentru a afla dacă știrea era adevărată sau nu. Bătrânul tăietor de bambus a ieșit în întâmpinarea mesagerilor imperiali. Ultimele zile de suferință își spusese cuvântul asupra bătrânului; îmbătrânise foarte mult și arăta mult mai mult decât cei șaptezeci de ani ai săi. Plângând cu amărăciune, el le-a spus că raportul era prea adevărat, dar că intenționa, totuși, să-i facă prizonieri pe trimișii de pe Lună și să facă tot ce-i stătea în putință pentru a împiedica ca prințesa să fie dusă înapoi. Oamenii s-au întors și i-au povestit Majestății Sale tot ce se întâmplase. În a cincisprezecea zi a acelei luni, împăratul a trimis o gardă de două mii de războinici să supravegheze casa. O mie s-au așezat pe acoperiș, iar o altă mie au vegheat la toate intrările casei. Toți erau arcași bine antrenați, cu arcuri și săgeți. Tăietorul de bambus și soția sa au ascuns-o pe prințesa Lumină de Lună într-o cameră interioară.
De ce bătrânul îmbătrânise foarte mult și arăta mult mai mult de șaptezeci de ani?