Să ia cupa acasă cu el.
L-a așezat în mijlocul mesei și, printre bătăi din palme și strigăte de bucurie, toate zânele au început să bea din el pe rând. Și pajul putea vedea, de unde stătea, că nimeni nu turna vin în ea, și totuși era mereu plină, și că vinul care se afla în ea nu era mereu de același fel, ci că fiecare Zână, când îi apuca tulpina, își dorea vinul pe care îl iubea cel mai mult, și iată că într-o clipă cupa era plină de el. "Ar fi un lucru frumos dacă aș putea lua cupa aceea acasă cu mine", se gândea pajul. "Nimeni nu va crede că am fost aici dacă nu voi avea ceva de arătat." Așa că și-a așteptat timpul și a privit. A ridicat cupa la buze, dar nu a băut din ea. Cu o smucitură bruscă, a aruncat apa peste lumânări și instantaneu camera a fost în întuneric. Apoi, strângând cupa prețioasă strâns în brațe, a sărit spre deschiderea Knowe, prin care putea vedea stelele sclipind clar. A ajuns la timp, pentru că aceasta s-a prăbușit cu zgomot în urma lui; și în curând a luat-o la fugă de-a lungul mlaștinii umede și pătate de rouă, cu întreaga trupă de Zâne pe urmele sale. Erau sălbatice de furie și, după strigătele stridente de furie pe care le scoteau, pajul știa bine că, dacă îl vor ajunge din urmă, nu trebuie să se aștepte la nicio milă din partea lor. Și inima lui a început să se scufunde, căci, oricât de iute la pas, nu se putea compara cu zânele, care îl ajungeau din ce în ce mai repede.
Ce a vrut să facă micul patefon după ce a văzut Zânele cum beau din cupă?