Uriașul a coborât în fugă, plin de mare bucurie, și a ieșit în grădină.
"Am multe flori frumoase", spunea el, "dar copiii sunt cele mai frumoase flori dintre toate". Într-o dimineață de iarnă s-a uitat pe fereastră în timp ce se îmbrăca. Acum nu mai ura iarna, căci știa că era doar primăvara adormită și că florile se odihneau. Dintr-o dată și-a frecat ochii de uimire și a privit și a privit. Era cu siguranță o priveliște minunată. În cel mai îndepărtat colț al grădinii se afla un copac destul de acoperit de flori albe și frumoase. Ramurile sale erau toate aurii, iar de ele atârnau fructe argintii, iar sub el stătea băiețelul pe care îl iubise. Jos, Uriașul a alergat în mare bucurie și a ieșit în grădină. S-a repezit pe iarbă și s-a apropiat de copil. Când s-a apropiat destul de mult, fața i s-a înroșit de mânie și a spus: "Cine a îndrăznit să te rănească?".
Ce a făcut Uriașul când l-a văzut pe băiețelul pe care îl iubise?