Nu permitea nimănui să se joace în grădina lui, în afară de el însuși.
Într-o zi, Uriașul s-a întors. Fusese în vizită la prietenul său, căpcăunul din Cornwall, și rămăsese cu el timp de șapte ani. După ce cei șapte ani s-au terminat, a spus tot ce avea de spus, căci conversația sa era limitată, și s-a hotărât să se întoarcă la castelul său. Când a ajuns, a văzut copiii jucându-se în grădină. "Ce faceți aici?", a strigat el cu o voce foarte aspră, iar copiii au fugit. "Grădina mea este grădina mea", a spus Uriașul; "oricine poate înțelege asta și nu voi permite nimănui să se joace în ea în afară de mine." Așa că a construit un zid înalt în jurul ei și a pus un panou de afișaj. Era un Uriaș foarte egoist. Bieții copii nu mai aveau acum unde să se joace. Au încercat să se joace pe drum, dar drumul era foarte prăfuit și plin de pietre dure, iar lor nu le plăcea. Când își terminau lecțiile, se plimbau în jurul zidului înalt și vorbeau despre grădina frumoasă dinăuntru. "Cât de fericiți eram acolo", își spuneau unul altuia. Apoi a venit primăvara și peste tot în țară erau flori și păsărele mici. Numai în grădina Uriașului Egoist era încă iarnă. Păsările nu aveau grijă să cânte în ea, deoarece nu erau copii, iar copacii au uitat să înflorească. Odată, o floare frumoasă și-a scos capul din iarbă, dar când a văzut panoul de anunțuri i-a părut atât de rău pentru copii, încât s-a strecurat din nou în pământ și s-a dus să doarmă. Singurii oameni care s-au bucurat au fost Zăpada și Gerul.
De ce era egoist Uriașul?