Regele va decide să se lupte el însuși cu Stoorworm.
Când Proclamația regelui a fost făcută cunoscută în toate regatele vecine, a fost o mare agitație printre toți tinerii galanți, deoarece părea un lucru mărunt să ucizi un monstru marin; iar o soție frumoasă, un regat fertil și o sabie de încredere nu se câștigă în fiecare zi. Astfel, șase și treizeci de campioni au sosit la Palatul Regelui, fiecare sperând să câștige premiul. Dar regele i-a trimis pe toți să se uite la Stoorwormul uriaș care zăcea în mare cu gura sa enormă deschisă, iar când l-au văzut, doisprezece dintre ei au fost cuprinși de o boală subită, iar doisprezece dintre ei au fost atât de speriați încât au luat-o la goană și au fugit, fără să se oprească până când au ajuns în țările lor; astfel, doar doisprezece s-au întors la Palatul Regelui, iar în ceea ce-i privește, erau atât de abătuți la gândul sarcinii pe care o întreprinseseră, încât nu mai aveau niciun pic de spirit în ei. Și niciunul dintre ei nu îndrăznea să încerce să-l ucidă pe Stoorworm; așa că cele trei săptămâni au trecut încet, până în noaptea dinaintea zilei în care prințesa urma să fie sacrificată. În acea noapte, regele, simțind că trebuie să facă ceva pentru a-și distra oaspeții, a pregătit o cină mare pentru ei. Dar, după cum probabil credeți, a fost un ospăț mohorât, pentru că toată lumea se gândea atât de mult la lucrul teribil care urma să se întâmple a doua zi, încât nimeni nu a putut mânca sau bea. După ce totul s-a terminat și toată lumea s-a retras să se odihnească, cu excepția regelui și a bătrânului său Kemperman, regele s-a întors în marea sală și s-a urcat încet în scaunul său de stat, sus pe podium. Nu semăna cu Scaunele de Stat pe care le cunoaștem în zilele noastre; nu era altceva decât un Kist masiv, în care ținea toate lucrurile pe care le prețuia cel mai mult. Bătrânul monarh a desfăcut zăvoarele de fier cu degete tremurânde, a ridicat capacul și a scos din el minunata sabie Sickersnapper, care aparținuse marelui zeu Odin. Kempermanul său de încredere, care îi stătuse alături în sute de lupte, îl privea cu ochi miloși. "De ce să scoți sabia", a spus el încet, "când zilele tale de luptă s-au terminat? Cu noblețe ți-ai purtat luptele în trecut, o, domnul meu, când brațul tău era puternic și sigur. Dar când anii oamenilor numără patruzeci și șaisprezece ani, așa cum numără și ai tăi, este timpul să lași o astfel de muncă altora și mai tineri." Bătrânul rege s-a întors spre el furios, cu ceva din focul de altădată în ochi. "Unde", a strigat el, "altfel voi întoarce această sabie împotriva ta. Crezi că pot să-mi văd singura mea fetiță devorată de un Monstru și să nu mișc un deget pentru a încerca să o salvez când niciun alt om nu o va face? Îți spun - și o jur cu cele două degete încrucișate pe Sickersnapper - că atât sabia cât și eu vom fi distruși înainte ca măcar un fir de păr al ei să fie atins. Așa că du-te și tu, iubitule, bătrânul meu camarad, și poruncește ca barca mea să fie gata, cu pânza ridicată și cu prora îndreptată spre mare. Mă voi duce eu însumi să mă lupt cu Stoorworm; iar dacă nu mă voi întoarce, te voi pune pe tine să o păzești pe fiica mea dragă. Poate că viața mea o poate răscumpăra pe a ei."
Ce se va întâmpla când niciunul dintre tinerii galanți nu va dori să-l ucidă pe Stoorworm?