Minda.
Și totuși s-a străduit din toate puterile să-și întărească fiul în orice bun mers. L-a învățat, cât a putut de bine, ce se cuvenea vânătorului înțelept și războinicului curajos. Și-a amintit și i-a pus în față tot ce-și putea aminti despre îndemânarea și meșteșugul tatălui său și al fraților săi care s-au pierdut. Femeia văduvă și-a instruit, de asemenea, fiica în tot ceea ce o putea face utilă ca soție; iar în timpul liber din cabană, i-a dat lecții în arta de a lucra cu penele de porc spinos și i-a acordat astfel de alte realizări care ar fi trebuit să facă din ea o podoabă și o binecuvântare pentru casa soțului ei. Fiica, pe nume Minda, a fost bună și ascultătoare față de mama ei și nu și-a greșit niciodată datoria. Căsuța lor se afla la înălțime, pe malul unui lac, ceea ce le oferea o perspectivă largă asupra țării, înfrumusețată cu crânguri și câmpuri deschise, care se unduiau cu lumina albastră a ierbii lor lungi și care făceau, la orice oră de soare și de lună, o scenă veselă de privit. Peste această frumoasă prerie, Minda își făcuse într-o dimineață drum pentru a aduna lemne uscate pentru focul lor, căci nu disprețuia nici o muncă de căsuță. Și, în timp ce se bucura de dulceața aerului și de frumusețea verde a pădurii, se plimba departe.
Cine era fiica femeii văduve?