Ea era urâtă.
A dispărut, iar prințul nu știa ce s-a întâmplat cu ea. A cutreierat lumea, în lung și-n lat, căutând pământul ei natal. Dar nimeni nu i-a putut spune unde ar putea fi, și cu asta a trebuit să se mulțumească prințul în cele din urmă. În duminica următoare, cineva trebuia să se ducă la prinț și să-i aducă un pieptene. Kari a implorat să o lase să plece, dar ceilalți i-au amintit ce se întâmplase ultima dată și au certat-o pentru că s-a arătat prințului, așa urâtă cum era și în haina ei de lemn. Dar ea a continuat să ceară și, în cele din urmă, au lăsat-o să plece cu pieptenele. Când a urcat din nou scările, prințul a scos capul pe ușă, i-a smuls pieptenele din mână și a strigat la ea să plece. Apoi prințul s-a dus la biserică, iar Kari a vrut să meargă și ea. Restul a întrebat-o din nou de ce vrea să meargă la biserică, așa urâtă cum era, din moment ce nu avea nici măcar haine potrivite pentru a apărea în fața altor oameni. Prințul sau altcineva ar putea să o vadă din întâmplare, iar asta ar însemna nefericire pentru ea și pentru ceilalți. Dar Kari a spus că oamenii vor avea și alte lucruri la care să se uite în afară de ea și, în cele din urmă, au lăsat-o să plece.
De ce au descurajat-o ceilalți pe Kari să-l vadă pe prinț și să meargă la biserică?