Râdeau de mâncarea pe care o mânca.
În curând, zânele l-au observat și, în loc să se supere pe îndrăzneala lui de a intra în locuința lor, așa cum se aștepta el să se supere, au părut foarte încântate să-l vadă și l-au invitat să ia loc la masă. Dar, încetul cu încetul, au devenit grosolane și obraznice și l-au ironizat pentru că se mulțumea să servească niște simpli muritori, spunându-i că vedeau tot ce se întâmpla la castel și râzând de bătrânul majordom, pe care pajul îl iubea din toată inima. Și râdeau de mâncarea pe care o mânca, spunând că era numai bună pentru animale; iar când vreun delicatesă proaspătă era pusă pe masă de către pajii îmbrăcați în eșarfă, îi împingeau farfuria în față, spunând: "Gustă-l, pentru că nu vei avea ocazia să guști astfel de lucruri la castel." În cele din urmă, nu a mai putut suporta remarcile lor necăjite; în plus, știa că, dacă voia să pună mâna pe cupă, nu trebuia să piardă timpul pentru a face acest lucru. Așa că s-a ridicat brusc în picioare și a apucat strâns în mână tulpina acesteia. "Voi bea pentru voi toți în apă", a strigat el, și instantaneu vinul rubiniu s-a transformat în apă rece și limpede.
De ce nu a mai putut micul pajul să suporte comentariile lor necăjite?