Avea voie să ia cu el o singură persoană.
Ajunsese la o bancă, pictată cu flori de toate nuanțele, și se întindea pe canapeaua ei parfumată, când o pasăre, cu penajul roșu și albastru închis, ușor amestecate, s-a așezat pe o creangă din apropiere și a început să cânte. Era o pasăre cu un caracter ciudat, așa cum nu mai văzuse până atunci. Prima ei notă a fost atât de delicioasă pentru urechea Mindei și a pătruns atât de adânc în inima ei tânără, încât ea a ascultat cum nu mai ascultase până atunci niciun sunet muritor sau ceresc. Părea vocea umană, căreia îi era interzis să vorbească și care își rostea limba prin acest cântec sălbatic de pădure cu o melodie jalnică, ca și cum ar fi plâns lipsa puterii sau a dreptului de a se face mai clar inteligibilă. Vocea păsării se ridica și cobora, se învârtea în cerc, dar oricât de mult ar fi plutit sau s-ar fi răspândit notele ei, păreau să aibă mereu centrul acolo unde Minda stătea; și ea privea cu ochi triști în ochii triști ai păsării îndoliate, care stătea în penajul său roșu și albastru închis chiar în fața malului înflorit. Săraca pasăre se străduia tot mai mult cu vocea sa și părea tot mai nerăbdătoare să-și adreseze notele de jale la urechea Mindei, până când, în cele din urmă, ea nu s-a putut abține să nu spună: "Ce te doare, pasăre tristă?". Ca și cum ar fi așteptat doar să i se vorbească, pasărea și-a lăsat creanga și, poposind pe mal, i-a zâmbit Mindei și, scuturându-și penajul strălucitor, i-a răspuns: "Sunt legat în această stare până când o fecioară mă va accepta în căsătorie. Am cutreierat aceste crânguri și am cântat la multe și multe fete indiene, dar niciuna nu mi-a ascultat vocea până la tine. Vrei să fii a mea?", a adăugat el, și a revărsat un potop de melodie care a scânteiat și s-a răspândit cu murmurele sale dulci peste întreaga scenă, și a fermecat-o destul de mult pe tânăra Minda, care stătea tăcută, de parcă se temea să nu rupă farmecul prin vorbire. Pasărea, apropiindu-se mai mult, a rugat-o, dacă îl iubea, să obțină consimțământul mamei sale pentru căsătoria lor. "Atunci voi fi liber", a spus pasărea, "și mă vei cunoaște așa cum sunt". Minda a zăbovit și a ascultat vocea dulce a păsării în propriile ei note din pădure, sau umplând fiecare pauză cu un discurs uman blând; întrebând-o despre casa ei, familia ei și micile incidente ale vieții ei zilnice. S-a întors la cabană mai târziu decât de obicei, dar era prea timidă ca să vorbească cu mama ei despre ceea ce îi ceruse pasărea. S-a întors iar și iar la ascunzătoarea parfumată din pădure; și în fiecare zi asculta cu mai multă plăcere cântecul și discursul admiratorului ei, pasărea, care în fiecare zi o ruga să vorbească cu mama ei despre căsătorie. Totuși, ea nu a putut să-și adune inima și curajul să facă acest lucru. Familia văduvei a plecat de acolo și, după ce au ieșit cu toții în câmp deschis, au mers împreună până când au ajuns la malul parfumat și la pădurea veșnic verde, unde fiica își întâlnise pentru prima dată iubitorul de păsări. Monedowa, întorcându-se spre ea, a spus: "Mama mea, aici trebuie să ne despărțim. Fiica ta și cu mine trebuie să te părăsim acum. Bunul Spirit, mișcat de milă, mi-a permis să fiu prietenul tău. Am făcut ceea ce am fost trimis să fac. Mi s-a permis să o iau cu mine pe cea pe care o iubesc. Am găsit-o pe fiica ta mereu bună, blândă și dreaptă. Ea va fi tovarășa mea. Binecuvântarea Bunului Duh să fie mereu cu tine. Rămas bun, mama mea, fratele meu, rămas bun." În timp ce femeia văduvă era încă pierdută de uimire la aceste cuvinte, Monedowa și Minda, soția sa, schimbate în aceeași clipă, s-au înălțat în aer, ca niște păsări frumoase, îmbrăcate în culori strălucitoare de roșu și albastru.
De ce a luat Monedowa pe fiica văduvei cu el?