Speriat.
A ridicat paharul la buze, dar nu a băut din el. Cu o smucitură bruscă, a aruncat apa peste lumânări și instantaneu camera a rămas în întuneric. Apoi, strângând cupa prețioasă cu putere în brațe, a sărit spre deschizătura de la Knowe, prin care putea să vadă stelele sclipind clar. A ajuns la timp, pentru că aceasta s-a prăbușit cu zgomot în urma lui; și în curând a luat-o la fugă de-a lungul mlaștinii umede și pătate de rouă, cu întreaga trupă de Zâne pe urmele sale. Erau sălbatice de furie și, după strigătele stridente de furie pe care le scoteau, pajul știa bine că, dacă îl vor ajunge din urmă, nu trebuie să se aștepte la nicio milă din partea lor. Și inima lui a început să se scufunde, căci, oricât de iute la pas, nu se putea compara cu zânele, care îl ajungeau din ce în ce mai repede.
Ce a simțit micul pajiștean după ce și-a dat seama că zânele îl urmăreau?