Și-a dat seama că fusese egoist.
Dar primăvara nu a venit niciodată, nici vara.Toamna a dat fructe de aur în toate grădinile, dar grădina uriașului nu a dat nimic. "E prea egoist", a spus ea. Așa că acolo era mereu iarnă, iar vântul din nord, grindina, gerul și zăpada dansau printre copaci. Într-o dimineață, Uriașul stătea treaz în pat când a auzit o muzică frumoasă. I-a sunat atât de dulce la urechi încât s-a gândit că trebuie să fie muzicanții regelui care treceau pe acolo. De fapt, era doar o mică rândunică care cânta în fața ferestrei sale, dar era atât de mult timp de când nu mai auzise o pasăre cântând în grădina sa, încât i s-a părut cea mai frumoasă muzică din lume. Apoi grindina a încetat să mai danseze deasupra capului său, iar vântul din nord a încetat să mai răcnească și un parfum delicios a ajuns la el prin fereastra deschisă. "Cred că primăvara a venit în sfârșit", a spus Uriașul; și a sărit din pat și s-a uitat afară. Și ce a văzut? A văzut o priveliște minunată. Printr-o mică gaură în perete se strecuraseră copiii, care stăteau în crengile copacilor. În fiecare copac pe care îl putea vedea era câte un copilaș. Iar copacii erau atât de bucuroși că s-au întors copiii, încât se acoperiseră de flori și își fluturau ușor brațele deasupra capetelor copiilor. Păsările zburau și ciripeau de bucurie, iar florile priveau în sus prin iarba verde și râdeau. Era o scenă minunată, numai că într-un colț era încă iarnă. Era cel mai îndepărtat colț al grădinii, iar în el stătea un băiețel. Era atât de mic, încât nu putea ajunge până la crengile copacului, și se plimba de jur împrejur, plângând amarnic. Bietul copac era încă destul de acoperit de ger și de zăpadă, iar deasupra lui sufla și răcnea vântul din nord. "Urcă-te! băiețelule!", a spus copacul, și și-a aplecat crengile cât de jos a putut; dar băiatul era prea mic. Și inima Uriașului s-a topit când a privit afară. "Cât de egoist am fost!", a spus el; "acum știu de ce primăvara nu vroia să vină aici. Îl voi pune pe bietul băiețel în vârful copacului, apoi voi dărâma zidul, iar grădina mea va fi locul de joacă al copiilor pentru totdeauna." Îi părea cu adevărat foarte rău pentru ceea ce făcuse. Așa că s-a furișat pe scări, a deschis ușa din față destul de încet și a ieșit în grădină. Dar când copiii l-au văzut, s-au speriat atât de tare încât au fugit cu toții, iar grădina a devenit din nou iarnă. Numai băiețelul nu a fugit, căci avea ochii atât de plini de lacrimi încât nu l-a văzut pe Uriaș venind. Uriașul s-a furișat în spatele lui, l-a luat ușor în mână și l-a urcat în copac.
De ce îi părea rău Uriașului pentru ceea ce făcuse?