Regele nu putea să spună niciodată nimănui ceea ce tocmai îi spusese acel vrăjitor.
În cele din urmă, însă, a fost suficient de norocos să dea peste Pisicuța care dormea și avea coada întinsă în mod convenabil. Așa că regele, fără să piardă o clipă, a pus piciorul pe ea cu greutate. Cu un țipăt teribil, pisica a sărit în sus și s-a transformat instantaneu într-un bărbat înalt, care, fixându-și ochii furioși asupra regelui, a spus "Te vei căsători cu prințesa pentru că ai reușit să rupi vraja, dar eu mă voi răzbuna. Vei avea un fiu, care nu va fi niciodată fericit până când nu va afla că are nasul prea lung, iar dacă vei spune vreodată cuiva ceea ce tocmai ți-am spus, vei dispărea instantaneu și nimeni nu te va mai vedea și nu va mai auzi de tine." Deși regele se temea îngrozitor de fermecător, nu s-a putut abține să nu râdă la această amenințare. "Dacă fiul meu are un nas atât de lung ca acesta", și-a spus el, "trebuie să îl vadă sau să îl simtă mereu; cel puțin, dacă nu este orb sau fără mâini." Dar, cum vrăjitorul dispăruse, nu a mai pierdut timpul cu gândul, ci s-a dus să o caute pe prințesă, care foarte curând a consimțit să se căsătorească cu el. Dar, la urma urmei, nu erau căsătoriți de foarte mult timp când regele a murit, iar reginei nu i-a mai rămas decât micul ei fiu, pe care îl chema Hyacinth, de care avea grijă. Micul prinț avea ochi mari și albaștri, cei mai frumoși ochi din lume, și o gură mică și dulce, dar, din păcate, nasul său era atât de mare încât îi acoperea jumătate din față. Regina a fost neconsolată când a văzut acest nas mare, dar domnișoarele ei au asigurat-o că nu era chiar atât de mare pe cât părea; că era un nas roman și că nu trebuia decât să deschizi orice istorie ca să vezi că fiecare erou are un nas mare. Regina, care era devotată copilului ei, a fost mulțumită de ceea ce i-au spus, iar când s-a uitat din nou la Hyacinth, nasul lui cu siguranță nu i s-a mai părut chiar atât de mare.
De ce nu știa regina care era motivul pentru care fiul ei avea un nas enorm?