Încântate.
L-a așezat în mijlocul mesei și, printre bătăi din palme și strigăte de bucurie, toate zânele au început să bea din el pe rând. Și pajul putea vedea, de unde stătea, că nimeni nu turna vin în ea, și totuși era mereu plină, și că vinul care se afla în ea nu era mereu de același fel, ci că fiecare Zână, când îi apuca tulpina, își dorea vinul pe care îl iubea cel mai mult, și iată că într-o clipă cupa era plină de el. "Ar fi un lucru frumos dacă aș putea lua cupa aceea acasă cu mine", se gândea pajul. "Nimeni nu va crede că am fost aici dacă nu voi avea ceva de arătat." Așa că și-a așteptat timpul și a privit. În curând, Zânele l-au observat și, în loc să se supere pe îndrăzneala lui de a intra în locuința lor, așa cum se aștepta el să se supere, au părut foarte încântate să-l vadă și l-au invitat să ia loc la masă. Dar, încetul cu încetul, au devenit grosolane și obraznice și l-au ironizat pentru că se mulțumea să servească niște simpli muritori, spunându-i că vedeau tot ce se întâmpla la castel și râzând de bătrânul majordom, pe care pajul îl iubea din toată inima. Și râdeau de mâncarea pe care o mânca, spunând că era numai bună pentru animale; iar când vreun delicatesă proaspătă era pusă pe masă de către pajii îmbrăcați în eșarfă, îi împingeau farfuria în față, spunând: "Gustă-l, pentru că nu vei avea ocazia să guști astfel de lucruri la castel." În cele din urmă, nu a mai putut suporta remarcile lor necăjite; în plus, știa că, dacă voia să pună mâna pe cupă, nu trebuia să piardă timpul pentru a face acest lucru. Așa că s-a ridicat brusc în picioare și a apucat strâns în mână tulpina acesteia. "Voi bea pentru voi toți în apă", a strigat el, și instantaneu vinul rubiniu s-a transformat în apă rece și limpede.
Cum se vor simți zânele când îl vor vedea pe micul băiat-pagin?