Un castel vechi și ruinos, bântuit de spirite.
După ce au trecut o sută de ani, fiul regelui care domnea atunci și care era din altă familie decât cea a prințesei adormite, plecat la vânătoare în partea aceea a țării, a întrebat: Ce sunt acele turnuri pe care le-a văzut în mijlocul unei păduri mari și dese? Toți au răspuns după cum auziseră. Unii au spus: Că era un castel vechi și ruinat, bântuit de spirite. Alții: Că toți vrăjitorii și vrăjitoarele din țară își țineau acolo sabatul sau întâlnirea de noapte. Opinia comună era: Că un căpcăun trăia acolo și că ducea acolo toți copiii mici pe care îi putea prinde, ca să-i mănânce după bunul său plac, fără ca nimeni să-l poată urmări, având el însuși doar puterea de a trece prin pădure. Prințul stătea pe loc, neștiind ce să creadă, când un țăran foarte bun i-a vorbit astfel: "Fie ca înălțimea voastră regală să fie mulțumită, sunt acum vreo cincizeci de ani de când am auzit de la tatăl meu, care l-a auzit pe bunicul meu spunând că în acest castel se afla atunci o prințesă, cea mai frumoasă care s-a văzut vreodată; că ea trebuie să doarmă acolo o sută de ani și că va fi trezită de fiul unui rege, pentru care era rezervată." Tânărul prinț s-a aprins de tot la aceste cuvinte, crezând, fără să cântărească, că poate pune capăt acestei rare aventuri; și, împins de dragoste și de onoare, s-a hotărât în clipa aceea să cerceteze.
Ce credeau oamenii că era turnul din mijlocul pădurii mari și dese?