L-a flatat.
Dar tocmai acest lucru s-a întâmplat. Lady Morna, fără să se gândească la nimic rău, a acceptat invitația contesei Helga și, imediat ce petrecerea a ajuns înapoi în Orkney, Paul, fermecat de grația și frumusețea frumoasei fecioare irlandeze, s-a îndrăgostit de ea până peste cap. Iar Lady Morna, încă din prima oră în care l-a văzut, i-a răsplătit dragostea. Bineînțeles că această stare de lucruri nu putea continua mult timp ascunsă, iar când Harold și-a dat seama ce se întâmplase, mânia și gelozia lui nu mai aveau limite. Punând mâna pe un pumnal, s-a repezit la turla unde fratele său stătea în apartamentele sale private și a amenințat că-l va înjunghia în inimă dacă nu promite să renunțe la orice gând de a o cuceri pe frumoasa străină. Dar Paul l-a întâmpinat cu cuvinte plăcute. "Calmează-te, frate", i-a spus el. "Este adevărat că o iubesc pe doamna, dar asta nu este o dovadă că o voi cuceri. Este oare probabil ca ea să mă aleagă pe mine, pe care toți oamenii îl numesc Paul cel Tăcut, când are șansa de a se căsători cu tine, a cărui limbă se mișcă atât de repede încât ție ți s-a dat mândrul titlu de Harold Oratorul?". La aceste cuvinte, vanitatea lui Harold s-a simțit măgulită și s-a gândit că, până la urmă, fratele său vitreg avea dreptate și că avea șanse foarte mici, cu darul său slab de a vorbi, să aibă succes în demersul său. Așa că și-a aruncat pumnalul și, dând mâna cu el, l-a rugat să-i ierte gândurile sale neplăcute și a coborât din nou pe scara sinuoasă în mare bună dispoziție cu el însuși și cu toată lumea. În acest timp se apropia Sărbătoarea de Yule, iar la această Sărbătoare era obiceiul contelui și al curții sale să părăsească Kirkwall pentru câteva săptămâni și să meargă la marele Palat Orphir, aflat la nouă mile distanță. Și pentru a se asigura că totul era pregătit, contele Paul a plecat cu câteva zile înaintea celorlalți. În seara dinaintea plecării, a găsit-o din întâmplare pe Lady Morna stând singură la una dintre ferestrele adânci ale marelui salon. Plângea, căci era plină de tristețe la gândul plecării lui; și la vederea suferinței ei, tânărul conte cu inimă bună nu s-a mai putut stăpâni, ci, cuprinzând-o în brațe, i-a șoptit cât de mult o iubea și a rugat-o să-i promită că-i va fi soție.
Cum l-a liniștit Paul pe Harold?