Pe fundul carierei.
În această pădure de brad era o veche carieră, în fundul căreia se afla o fântână cu un izvor frumos, a cărei apă era mereu dulce și pură. Tânăra văduvă se plimba pe lângă această groapă de carieră, când, spre uimirea ei, a auzit vâjâitul unei roți de tors și sunetul unei voci care cânta un cântec. La început nu s-a putut gândi de unde venea sunetul; apoi, amintindu-și de carieră, și-a lăsat copilul la rădăcina unui copac, s-a strecurat fără zgomot printre tufișuri, pe mâini și genunchi, până la marginea gropii și a tras cu ochiul. Abia îi venea să creadă ce vedea! Căci acolo, mult mai jos de ea, în fundul carierei, lângă fântâna de izvor, stătea Zâna cea crudă, îmbrăcată în rochia ei verde și cu pălăria înaltă de pâslă, învârtindu-se cât de repede putea la o mică rotiță. Și ce ar fi trebuit să cânte, dacă nu: "Puțin o știe pe doamna noastră călăuzitoare de aici, Whippety-Stourie este numele meu."
Unde a găsit-o stăpâna văduvă pe Zâna cea crudă?