A vrut să scape de moarte.
Tânărul a ridicat capul ca și cum ar fi vrut să răspundă, dar regele nu a vrut să asculte și a poruncit gărzilor sale să-l aresteze, adăugând însă că, dacă prizonierul dorea să viziteze orice parte a orașului, avea libertatea de a o face, bine păzit, iar peste cincisprezece zile va fi adus în fața celor mai înalți judecători din țară pentru a fi judecat. Tânărul a părăsit prezența regelui, înconjurat de soldați și însoțit de mulți dintre prietenii săi, căci era un mare favorit. Sfătuit de ei, și-a petrecut cele paisprezece zile care i-au mai rămas umblând să caute sfat la înțelepți de tot felul, pentru a afla cum ar putea scăpa de moarte, dar nimeni nu l-a putut ajuta, căci nimeni nu a putut găsi vreo scuză pentru lovitura pe care i-o dăduse prințului. Venise a paisprezecea noapte și, în disperare, prizonierul a ieșit să facă ultima plimbare prin oraș. Rătăcea abia dacă știa pe unde merge, iar fața lui era atât de albă și disperată încât niciunul dintre tovarășii săi nu îndrăznea să-i vorbească. Mica și trista procesiune trecuse câteva ore în acest fel, când, lângă poarta unei mănăstiri, o bătrână a apărut după un colț și, deodată, a stat în fața tânărului. Era aplecată aproape dublu și era atât de zbârcită și de zbârcită, încât părea să aibă cel puțin nouăzeci de ani; numai că ochii ei erau strălucitori și vioi ca cei ai unei fete.
De ce a încercat domnul să se sfătuiască cu înțelepții?