Aflase secretul Zânei, iar copilul ei era în siguranță.
"Mi-ați promis ceea ce mi-a plăcut să vă cer, iar eu l-am cerut pe fiul dumneavoastră, iar pe fiul dumneavoastră îl voi avea", a răspuns ea, "așa că nu are rost să facem atâta tam-tam pe tema asta. Dar un singur lucru aș putea să vă spun, căci știu bine că știința nu vă va ajuta. Conform legilor din Țara Zânelor, nu pot lua copilul până în a treia zi după această zi, iar dacă până atunci îmi vei fi aflat numele, nu-l pot lua nici atunci. Dar voi nu veți reuși să-l aflați, de asta sunt sigur. Așa că voi reveni după băiat peste trei zile." Și cu asta a dispărut prin spatele cotețului de porci, iar biata mamă a căzut leșinată lângă piatră. Toată ziua aceea, și toată ziua următoare, nu a făcut altceva decât să stea în bucătărie și să plângă, și să-și strângă mai tare copilul în brațe; dar în ziua de dinaintea celei în care Zâna a spus că se va întoarce, a simțit că trebuie să ia o gură de aer proaspăt, așa că s-a dus să se plimbe în pădurea de brad din spatele casei. Or, în această pădure de brad era o groapă veche de carieră, în fundul căreia se afla o fântână cu izvor frumos, a cărei apă era întotdeauna dulce și pură. Tânăra văduvă se plimba pe lângă această groapă de carieră, când, spre uimirea ei, a auzit vâjâitul unei roți de tors și sunetul unei voci care cânta un cântec. La început nu s-a putut gândi de unde venea sunetul; apoi, amintindu-și de carieră, și-a lăsat copilul la rădăcina unui copac, s-a strecurat fără zgomot printre tufișuri, pe mâini și genunchi, până la marginea gropii și a tras cu ochiul. Abia îi venea să creadă ce vedea! Căci acolo, mult mai jos de ea, în fundul carierei, lângă fântâna de izvor, stătea Zâna cea crudă, îmbrăcată în rochia ei verde și cu pălăria înaltă de pâslă, învârtindu-se cât de repede putea la o mică rotiță. Și ce ar fi trebuit să cânte, dacă nu: "Puțin o știe pe doamna noastră călăuzitoare de aici, Whippety-Stourie este numele meu."
De ce aproape că a plâns de bucurie stăpâna văduvă?