Erau prea speriați.
Fumul și căldura aproape că l-au omorât pe spionul din pod și, ca să-și tragă sufletul și să ia aer curat, a încercat să se târască afară prin vizuina din acoperiș; totuși, era mult mai greu de statură decât fratele său, s-a blocat repede și nu s-a putut mișca nici înăuntru, nici afară. Atunci s-a speriat și a început să țipe; dar spiridușii țipau mult mai tare, răcneau și urlau, băteau și clănțăneau înăuntru și în afara colibei. Dar când a cântat cocoșul au dispărut, iar Ioan Nicolae s-a eliberat și el. Totuși, când s-a întors acasă din călătorie, își pierduse mințile și, după aceea, aceleași țipete reci și sinistre, care sunt semnul trolilor în Țara Nordului, se auzeau adesea răsunând din magazii și poduri unde se întâmpla să se afle. Înainte de a muri, însă, și-a recăpătat rațiunea și a fost îngropat în pământ consacrat, după cum se spune. Dar după aceea niciun picior de om nu a mai călcat vreodată pe malurile de nisip. Acestea s-au scufundat, iar meer-folk, se crede, au plecat în Insulele Lekang. Norocul lui Andrew a ținut cu norocul; nicio corabie nu a făcut mai multe călătorii de succes decât a lui; dar de câte ori venea în insulele Lekang, rămânea la mare - spiridușii se urcau la bord sau coborau la țărm cu mărfurile lor -, dar după o vreme avea vânt bun, fie că voia să meargă la Bergen, fie că voia să navigheze spre casă. A avut mulți copii, și toți erau luminoși și viguroși, însă fiecăruia dintre ei îi lipsea articulația superioară a degetului mic de la mâna stângă.
De ce niciun picior de om nu a mai călcat din nou pe malurile de nisip?