Prințul.
Toate lucrurile bune merg în trei, așa că Matte și soția sa pescuiau somon primăvara, hering vara și cod iarna. Când sâmbăta vremea era frumoasă și vântul favorabil, ei navigau spre cel mai apropiat oraș, își vindeau peștele și mergeau duminică la biserică. Dar se întâmpla deseori ca săptămâni întregi să rămână singuri pe stânca Ahtola și să nu aibă la ce să se uite decât la cățelușul lor galben-maroniu, care purta numele măreț de Prinț, la smocurile de iarbă, la tufișurile și florile lor, la golfurile mării și la pești, la un cer furtunos și la valurile albastre cu creastă albă. Căci stânca se afla departe de uscat și nu existau insulițe verzi sau locuințe omenești pe kilometri întregi, doar ici și colo apărea câte o stâncă din aceeași piatră roșie ca Ahtola, împroșcată zi și noapte cu stropi de ocean. Matte și Maie erau oameni harnici și muncitori, fericiți și mulțumiți în coliba lor săracă, și se considerau bogați atunci când reușeau să pună sare în atâtea butoaie de pește câte le trebuiau pentru iarnă și totuși le mai rămânea ceva cu care să cumpere tutun pentru bătrân și un kilogram sau două de cafea pentru soția lui, cu mult porumb ars și cicoare în ea pentru a-i da aromă. În afară de asta, aveau pâine, unt, pește, un butoi de bere și un borcan de lapte bătut; ce le mai trebuia? Totul ar fi mers bine dacă Maie nu ar fi fost stăpânită de un dor secret care nu o lăsa să se odihnească niciodată; și acesta era, cum ar fi reușit să devină proprietara unei vaci.
Cine era cățelușul galben-maroniu al lui Matte și al lui Maie?