Stăpâna văduvă s-a supărat pe ea.
"O, scumpă doamnă stăpână", a strigat ea, "cruță-mi puiul și ia, și tu vei lua, în schimb, porcul". "Noi nu avem nevoie de slănină acolo de unde vin eu", a răspuns cu răceală Zâna; "așa că dă-mi băiatul și lasă-mă să plec - nu am timp de pierdut în acest sens." "O, dragă Doamnă a mea", a implorat Buna-Vestire, "dacă nu vrei să iei porcul, nu vrei să-l cruți pe bietul meu băiețel și să mă iei pe mine?" Zâna a făcut un pas înapoi, ca și cum ar fi fost uimită. "Ești nebună, femeie", a strigat ea disprețuitoare, "că propui așa ceva? Cine în toată lumea ar vrea să ia cu el o soție simplă, cu ochi roșii și dodoloață ca tine?" Acum tânăra stăpână a lui Kittlerumpit știa că nu era o frumusețe, iar știința asta nu o supărase niciodată; dar ceva din tonul zânei a făcut-o să se simtă atât de furioasă încât nu s-a mai putut stăpâni. "Pe cuvânt, frumoasă Doamnă, aș fi putut avea inteligența să știu că una ca mine nu este potrivită pentru a lega șireturile de pantofi ale Înaltei și Puternicei Prințese, WHIPPETY-STOURIE!" Dacă ar fi existat o încărcătură de praf de pușcă îngropată în pământ și dacă aceasta ar fi explodat brusc sub picioarele ei, Zâna cea rea nu ar fi putut sări mai sus în aer. Iar când a coborât din nou, pur și simplu s-a întors și a luat-o la fugă în josul brazdei, țipând de furie și dezamăgire, pentru toată lumea, așa cum spune o carte veche, "ca o bufniță urmărită de vrăjitoare".
De ce nu a mai necăjit-o stăpâna văduvă pe Bătrână?