Într-o colibă mizerabilă, departe de sat.
A fost odată ca niciodată o femeie săracă, care locuia într-o colibă mizerabilă, departe de sat. Nu avea decât puțin de mușcat și mai puțin de ars, așa că și-a trimis băiețelul în pădure să adune lemne. Acesta a sărit și a sărit, a sărit și a sărit, ca să se încălzească, căci era o zi de toamnă rece și cenușie, și de câte ori aduna o rădăcină sau o creangă pe care să o adauge la pachetul său, trebuia să se dea cu brațele de umeri, căci frigul îi făcea mâinile la fel de roșii ca tufele de merișor peste care trecea. După ce și-a umplut căruța și se îndrepta spre casă, a traversat un câmp de miriște. Acolo a văzut zăcând o piatră albă și zimțată. "O, sărmană piatră bătrână, ce albă și palidă ești! Trebuie să îngheți îngrozitor de tare!", a spus băiatul; și-a scos haina și a așezat-o peste piatră. Și când s-a întors acasă cu lemnele, mama lui l-a întrebat cum se face că umblă în frigul toamnei în mâneci de cămașă. El i-a spus că văzuse o piatră veche și zimțată, destul de albă și palidă din cauza gerului, și că îi dăduse jacheta. "Prostule", a spus femeia, "crezi că o piatră poate îngheța? Și chiar dacă ar fi pălăvrăgit de ger, totuși, caritatea începe acasă. Hainele tale costă destul de mult așa cum sunt, chiar și atunci când nu le atârni pe pietrele de pe câmp!" - și cu asta l-a condus din nou pe băiat să își ia geaca. Când a ajuns la piatră, aceasta se întorsese și se ridicase de la pământ pe o parte.
Unde locuia biata femeie?