Într-o fântână veche.
"Mor de foame", a răspuns lupul, cu încăpățânare; "și știi", a adăugat el cu un rânjet, "că milostenia începe de acasă". "Așa este", a răspuns vulpea; "ar fi nerezonabil din partea mea să mă opun ca tu să-ți satisfaci pofta de mâncare pe cheltuiala mea. Dar dacă vulpea se resemnează la sacrificiu, mama îți oferă o ultimă rugăminte'. 'Atunci grăbește-te și nu-mi pierde timpul, căci nu mai pot aștepta mult timp. Ce dorești?" "Trebuie să știi, a spus vulpea, că în acest sat există un om bogat care face vara suficiente brânzeturi pentru tot anul și le păstrează într-o fântână veche, acum uscată, în curtea sa. Lângă fântână atârnă pe un stâlp două găleți care erau folosite, pe vremuri, pentru a scoate apă. Timp de multe nopți m-am strecurat până la palat și m-am coborât în găleată, aducând cu mine acasă destulă brânză cât să hrănesc copiii. Tot ce vă rog este să veniți cu mine și, în loc să vânez găini și alte lucruri de acest fel, voi face o masă bună din brânză înainte de a muri". 'Dar brânzeturile s-ar putea să se fi terminat toate până acum?' 'Dacă ați vedea ce cantități sunt!', râse vulpea. 'Și chiar dacă ar fi terminate, ar fi mereu ME de mâncat.' 'Ei bine, voi veni. Arată-mi drumul, dar te avertizez că dacă încerci să scapi sau să faci vreo șmecherie, te vei descurca fără gazda ta - adică fără picioarele mele, care sunt la fel de lungi ca ale tale!'.
Unde își ținea bogătașul brânza, după spusele vulpii?