Să sărute tivul rochiei verzi a Stranei Doamne.
O femeie bucuroasă a fost Stăpâna din Kittlerumpit când a văzut-o făcând acest lucru, pentru că a simțit că chiria ei era în siguranță; și, în ușurarea și recunoștința ei, ar fi sărutat tivul rochiei verzi a ciudatei Doamne, dacă aceasta i-ar fi permis, dar nu a vrut. "Nu, nu", a spus ea, iar vocea ei a sunat mai aspră ca niciodată. "Să nu avem parte de meandre frumoase, ci să ne ținem de înțelegerea noastră. Eu mi-am făcut partea mea și am reparat porcul; acum tu trebuie să ți-o faci pe a ta și să-mi dai ceea ce îmi place să-ți cer - fiul tău." Atunci biata văduvă a scos un strigăt jalnic, căci acum știa ceea ce nu ghicise până atunci - că Doamna îmbrăcată în verde era o Zână, și o Zână rea, altfel nu i-ar fi cerut un lucru atât de groaznic. Era prea târziu acum, însă, să se roage, să imploră și să ceară îndurare; Zâna a rămas pe loc, dură și crudă.
Ce a vrut să facă Stăpâna văduvă pentru a-și arăta recunoștința?