Paul cel tăcut.
În aceste ocazii, era întotdeauna însoțit de un corb uriaș cu capul cenușiu, care locuia în peșteră împreună cu el și care îi era prietenul și tovarășul de suflet. Locuitorii insulei se temeau de această pasăre de rău augur la fel de mult, poate, cum se temeau de stăpânul ei; căci, deși mergeau să-l consulte pe Snorro în toate dificultățile și perplexitățile lor și cumpărau de la el medicamente și poțiuni de dragoste, îl priveau întotdeauna cu o anumită teamă, simțind că are ceva ciudat și straniu. Acum, în perioada despre care vorbim, Orkney era guvernată de doi conți, care erau frați vitregi. Paul, cel mai în vârstă, era un bărbat înalt și chipeș, cu părul închis la culoare și cu ochii ca niște leneși. Toți oamenii de la țară îl iubeau, pentru că era atât de priceput în exerciții cavalerești și avea o fire atât de dulce și de iubitoare, încât nimeni nu putea să nu se îndrăgostească de el. Ochii bătrânilor se luminau la vederea lui, iar copilașii alergau să-l salute când trecea pe lângă ușile mamelor lor. Iar acest lucru era cu atât mai remarcabil cu cât, cu toate manierele sale cuceritoare, avea o asemenea lipsă de conversație, încât oamenii îl numeau Paul cel Tăcut sau Paul cel Taciturn.
Cum îl numeau oamenii pe Paul?