source: wikipedia

text: Степа́н Андрі́йович Банде́ра (1 січня 1909, с. Старий Угринів, Калуський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорщина, нині Калуського району, Івано-Франківська область, Україна — 15 жовтня 1959, Мюнхен, Баварія, Федеративна Республіка Німеччини) — український політичний діяч, революціонер, один із радикальних та чільних ідеологів, практиків і теоретиків українського націоналістичного руху XX століття, після розколу Організації українських націоналістів — голова Проводу ОУН-Б. Разом з Миколою Лебедем був одним з організаторів вбивства Броніслава Перацького за політику пацифікації та вбивства Олексія Майлова через проведення спланованого та штучного організованого голоду на українських землях 1932—1933. Як активний діяч УВО та ОУН має законодавчо визначений статус Борець за незалежність України у XX сторіччі. 2010 року посмертно нагороджений званням Герой України, проте того ж таки року Указ Президента України про присвоєння Степанові Бандері цього звання скасовано рішенням Донецького окружного адміністративного суду. Вважається національним героєм України. 2008 року визнаний третім зі ста Великих Українців після Ярослава Мудрого та Миколи Амосова за підсумками опитування громадської думи «Великі Українці». Степан Бандера і Ярослав Стецько були авторами Акта відновлення Української Держави 30 червня 1941 року. А вже 5 липня 1941 року німецька влада заарештувала Степана Бандеру, спочатку призначивши домашній арешт, а з 15 вересня 1941 року його помістили в центральну Берлінську в'язницю. З початку 1942 року до серпня 1944 року Бандера перебував у концтаборі Заксенгаузен у бункері «Целленбау» у відносно добрих умовах. У вересні 1944 року його звільнили та запропонували участь у керівництві антирадянського збройного руху в тилу Червоної армії, однак Бандера відхилив пропозицію та на співпрацю не погодився. Степан Бандера і Ярослав Стецько у квітні 1944 року на нараді обговорювали завдання підривної діяльності проти СРСР з керівником таємних операцій вермахту Отто Скорцені. Представники ОУН(б) та УПА, яку створила ОУН(б), в цей час проводили переговори, почали і продовжували співпрацювати з німцями, хоча інші підрозділи УПА ще воювали з нацистами в 1944 році. Разом з Андрієм Мельником, Андрієм Лівицьким та Павлом Скоропадським став співзасновником Українського національного комітету. Радянський уряд уповноважив КДБ вчинити вбивство Степана Бандери в Мюнхені, ФРН. Це здійснив радянський агент Богдан Сташинський 15 жовтня 1959 року. Оцінки Степана Бандери вкрай суперечні. Після розпаду СРСР для багатьох українців його ім'я стало символом боротьби за незалежність України. Натомість багато мешканців Польщі та Росії ставляться до нього вкрай негативно, звинувачуючи у фашизмі, тероризмі, радикальному націоналізмі, що зокрема виявлялось у фізичній ліквідації лідерів відмінних від ОУН(б) українських націоналістичних течій, і колабораціонізмі. Визначення «бандерівці», похідне від його прізвища, поступово стало загальним і застосовним для радянської та російської пропаганди до всіх українських націоналістів, незалежно від їхнього ставлення до Бандери. Родина Народився 1 січня 1909 року в селі Старий Угринів, нині Калуського району Івано-Франківської області, Україна (тоді Калуський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорщина). Батько: о. Андрій Бандера, (11.12.1882—10.07.1941) греко-католицький священник, був у той час парохом у селі Старому Угринові. Походив із міста Стрия. Мати: Мирослава Бандера, (1890—1921) походила з давньої священницької родини Глодзінських (була донькою греко-католицького священника із села Старого Угринова). Дідусь: Володимир Ґлодзінський, (1836—1913) священник Української Греко-католицької церкви, дід Степана по материнській лінії. Брати: Олександр (25.03.1911—кінець липня 1942), Василь (12.02.1915—21.07.1942), Богдан (04.04.1919—?). Сестри: Марта-Марія (22.06.1907—13.11.1982), Володимира (10.03.1913—11.07.2001), Оксана (22.12.1917—24.12.2008). Дружина: Ярослава Бандера, (14.09.1917 — 17.08.1977) походила з родини Опарівських, українська політична діячка. Діти: Наталя (26.05.1941—13.01.1985), Андрій (16.05.1946 — 19.07.1984), Леся (27.08.1947—16.08.2011). Внучки: Богдана, Олена. Онук: Степан Андрійович Бандера (1969), народився у Вінніпезі (Канада), має диплом Колумбійського університету. Нині працює журналістом, як і його батько, який видавав у Канаді англомовну газету Ukrainian Echo. Збереглася докладна автобіографія Степана Бандери. Дитячі роки (1909—1927) Степан Андрійович Бандера народився 1 січня 1909 року в галицькому селі Старий Угринів, на території Королівства Галичини і Володимирії, що входило у склад Австро-Угорської монархії. Його батько, о. Андрій Михайлович Бандера, був греко-католицьким священником і походив з родини стрийських міщан-хліборобів Михайла й Розалії Бандер. Дружина Андрія Михайловича, Мирослава Володимирівна (1890—1922), у дівоцтві Ґлодзінська, була дочкою греко-католицького священника зі Старого Угринова о. Володимира Ґлодзінського і його дружини Катерини. Степан був другою дитиною в сім'ї після старшої сестри Марти-Марії (1907—1982). Надалі в сім'ї народилося ще шестеро дітей: Олександр (1911—1942), Володими́ра (1913—2001), Василь (1915—1942), Оксана (1917—2008), Богдан (1921—1944?) і Мирослава (народилася й померла в 1922). Фронти Першої світової війни 4 рази в 1914–1915 і 1917 пересувалися через його рідне село. Улітку 1917 року жителі Галичини стали свідками проявів національно-революційних зрушень і революції в армії царської Росії. У власній автобіографії Степан Бандера згадує також про «велику різницю між українськими та московськими військовими частинами». З дитинства С. Бандера був свідком відродження й розбудови Української держави. З листопада 1918 його батько був послом до парламенту Західноукраїнської Народної Республіки — Української Національної Ради — в Станиславові й брав активну участь у формуванні державного життя Калущини. У травні 1919 року під час наступу польських військ Степан (разом з усією родиною військового капелана УГА Андрія Бандери) був евакуйований до подільського містечка Ягільниці, де родина перебувала до вересня (батько в липні відступив разом з Галицькою Армією за Збруч). Дорогою до Ягільниці кілька днів родина о. Андрія проживала в домі родини Гафтковичів у м. Бучачі. У вересні або жовтні 1919 року Степан Бандера вступив до української гімназії у Стрию, де вчився до 1927 року. У третьому класі (від 1922 р.) він став учасником Пласту; у Стрию був у 5-му пластовому курені імені князя Ярослава Осмомисла, а по закінченню гімназії — у 2-му курені старших пластунів «Загін Червона Калина». Навесні 1922 р. від туберкульозу горла померла його мати. Юність (1927—1934) У середині 1927 року Бандера успішно склав випускні іспити (матуру) в гімназії й вирішив вступити до Української господарської академії в Подєбрадах (Чехословаччина), проте польська влада відмовила в наданні молодій людині закордонного паспорта, тому він був змушений на рік залишитися в Старому Угринові. У 1927–1928 роках Степан Бандера переймався культурно-освітньою та господарською діяльністю в рідному селі (працював у читальні «Просвіти», провадив театрально-аматорський гурток і хор, заснував руханкове товариство «Луг» і належав до засновників кооперативів). При цьому керував організаційно-вишкільною роботою по лінії підпільної УВО в довколишніх селах. У вересні 1928 року він переїхав до Львова й там записався на агрономічний відділ Високої Політехнічної Школи, де вчився до 1933 року. Перед дипломним іспитом через політичну діяльність його арештували й ув'язнили. У студентські роки брав активну участь в організованому українському національному житті. Був членом українського товариства студентів політехніки «Основа» та членом управи Кружка студентів-рільників. Деякий час працював у бюро товариства Сільський Господар, що займався розвитком агрокультури на західних українських землях. З товариством «Просвіта» їздив у неділі та свята у поїздки в довколишні села Львівщини з доповідями та на допомогу в організації інших подій. У ділянці молодіжних і спортивно-руханкових організацій був активним передусім у Пласті, як член 2-го куреня старших пластунів «Загін Червона Калина», в Українському Студентському Спортовому Клубі (УССК), а деякий час теж у товариствах «Сокіл-Батько» й «Луг» у Львові. Займався бігом, плаванням, лещетарством, мандрівництвом. У вільний час залюбки грав у шахи, крім того, співав у хорі та грав на гітарі й мандоліні. Не палив і не вживав алкогольних напоїв. У 1932–1933 рр. виконував функцію заступника крайового провідника, а в середині 1933 р. був призначений крайовим провідником ОУН і крайовим комендантом УВО на ЗУЗ. У липні 1932 р. Бандера з кількома іншими делегатами від КЕ ОУН на ЗУЗ брав участь у Конференції ОУН у Празі (так звана Віденська Конференція, яка була найважливішим збором ОУН після установчого конгресу). У 1933 р. брав участь у конференціях у Берліні й Гданську. Під керівництвом Бандери, ОУН відходить від експропріаційних акцій і починає серію каральних акцій проти представників польської окупаційної влади. У цей період оунівці здійснили три політичні вбивства, що отримали значний розголос: убивство шкільного куратора Гадомського, звинувачуваного в нищенні поляками українського шкільництва та полонізації; убивство Олексія Майлова, секретаря консульства СРСР у Львові, який був одночасно агентом ГПУ при НКВС — як протест проти Голодомору в Україні; та вбивство Броніслава Перацького, міністра внутрішніх справ Польщі, за керівництва якого польська влада провела криваві акції «пацифікації» (умиротворення) українців. Степан Бандера здійснював загальне керівництво замахами на Майлова та Перацького. В ув'язненні. Вихід із в'язниці (1936—1939) 14 червня 1934 року, за день до вбивства Броніслава Перацького, Бандеру заарештувала, а потім ув'язнила польська поліція і він перебував під слідством у в'язницях Львова, Кракова й Варшави до кінця 1935 року. З 18 листопада 1935 до 13 січня 1936 відбувався Варшавський процес, на якому Бандера, разом з 11-ма іншими обвинуваченими, був суджений за належність до ОУН і за організацію вбивства міністра внутрішніх справ Польщі Броніслава Перацького. Бандеру засудили до смертної кари, яку замінено на довічне ув'язнення. Після того він сидів у в'язницях «Święty Krzyż» («Святий Хрест») поблизу Кельць, у Вронках поблизу Познані та в Бересті до вересня 1939 року. 13 вересня, коли становище польських військ на тому відтинку стало критичним, в'язнична адміністрація та сторожа поспішно евакуювалися, в'язні вийшли на волю. У першій половині січня 1940 року Бандера прибув в Італію. Був у Римі, де станицею ОУН керував професор Євген Онацький. Там він зустрівся зі своїм братом Олександром, який мешкав у Римі від 1933–1934, студіював і захистив докторат з політично-економічних наук, одружився й працював у місцевій станиці. Друга світова війна та післявоєнні роки Після вбивства радянським агентом Судоплатовим Євгена Коновальця Провід ОУН очолив полковник Андрій Мельник, соратник Коновальця з часів боротьби УНР та спільної праці в лавах УВО. У серпні 1939 року в Римі відбувся другий Великий Збір Українських Націоналістів, який офіційно затвердив Андрія Мельника на посаді голови ПУН. Проте група молодих націоналістів на чолі зі Степаном Бандерою, яка після окупації Польщі Німеччиною повернулася з тюрем і була відірвана від діяльності Організації, почала домагатися від ПУН та його голови полковника Андрія Мельника зміни вичікувальної тактики ОУН, а також усунення з ПУН кількох його членів. Конфлікт набрав гострих форм і призвів до розколу. У лютому 1940 року утворився «Революційний Провід ОУН» на чолі з Бандерою. Через рік Революційний Провід ОУН скликав II Великий Збір ОУН, на якому одностайно обрано головою Проводу Степана Бандеру. Під його проводом ОУН-Б стає кипучою революційною організацією. Вона розбудовує організаційну мережу на Рідних Землях, творить похідні групи ОУН-Б з того членства, що було за кордоном, і в порозумінні з прихильними українській справі німецькими військовими колами творить український легіон та організує визвольну боротьбу, спільно з іншими поневоленими Москвою народами. Ця частина ОУН відома під назвою ОУН революційна (ОУНР) (згодом — ОУНСД «ОУН самості́йників-державників», поширена назва бандерівці). Перед вибухом німецько-радянської війни Бандера ініціює створення в Кракові Українського Національного Комітету для об'єднання українських політичних сил до боротьби за державність. Рішенням Проводу Організації 30 червня 1941 р. проголошено відновлення Української Держави у Львові. Ця подія стала спробою «поставити перед фактом» керівництво Третього Рейху та змусити визнати українську боротьбу. Проте Гітлер доручив своїй поліції негайно зліквідувати цю «змову українських самостійників». Як вислід — гітлерівці заарештували Бандеру після акту проголошення віднови Української Держави — 5 липня 1941. Якийсь час Провідник перебував у берлінській поліційній тюрмі на Принцреґентен-штрассе (також Володимир Стахів). У січні 1942 року разом з кількома соратниками з ОУНР потрапив до «Целленбау» — відокремленого барака («бункера») в концтаборі «Заксенгавзен», відомого місця утримування найбільш важливих в'язнів Рейху та кращими умовами ув'язнення порівняно з умовами концтабору. Степан Бандера і кілька інших провідних членів ОУН у вересні (чи грудні) 1944 р. звільнені нацистами з ув'язнення. Гітлерівці спробували приєднати до своїх сил ОУН-Б і УПА як союзників проти Москви. На чолі цього руху вони планували поставити генерала А. Власова. Після таємної наради (брали участь Бандера, Мельник, А. Лівицький, П. Скоропадський) таку гітлерівську пропозицію Степан Бандера відкинув. Також гітлерівцям поставили умову: зректись усіх претензій на українські землі, визнати повноважним органом влади України спеціальний комітет, який мав діяти окремо від «комітету народів Росії» А. Власова. Одним зі співв'язнів провідника в бункері «Целленбау» був, зокрема, польський генерал Стефан Ровецький — головний командант Армії Крайової, з яким вони мали таємну розмову. Пізніше генерал писав своїм соратникам: «... уже зараз мусимо рахуватися з утратою наших східних земель на користь українців». У 1943 році постала кризова ситуація в рядах ОУНР на Українських землях, до того, як у травні ЇЇ очолив Роман Шухевич, адже не було ще чіткого плану, форм та методів революційної боротьби організації за тодішніх воєнних обставин. Тому на місцях члени ОУН, відчували вимогу часу, почали розгортати боротьбу проти гітлерівців. Степан Бандера у власній статті «Командир-провідник: (Слідами сл. пам. Романа Шухевича)» написав: На Крайовій ширшій нараді Проводу ОУН-Б на Українських Землях у лютому 1945 р., що була тлумачена, як частина Великого Збору ОУН-Б, обрано нове Бюро Проводу в такому складі: Бандера, Шухевич, Стецько. Цей вибір підтвердила Конференція ЗЧ ОУН-Б 1947 р. і тоді Степан Бандера став знову Головою Проводу всієї ОУН-Б. Як Провідник ОУН-Б, Бандера у післявоєнний час вирішує далі продовжувати збройну боротьбу проти Москви. Він завзято організує крайовий зв'язок і бойові групи ОУН-Б, які втримують зносини з Краєм постійно аж до його смерті. 1948 року в Закордонних Частинах ОУН-Б утворюється опозиція, якій Степан Бандера протиставився в площині ідейній, організаційній і політичній. Він категорично виступає проти ідей демократизації ОУН та відмови від авторитарних, тоталітарних методів її діяльності. Посилаючись на твердження опозиції, що ідеологія і програма ОУН не витримали проби життя в зустрічі з настроями цілого українського народу, Бандера заперечив її погляди як хибні й на тому тлі розвинув теорію подвійної політичної програмовості ОУН — одна програма, за його твердженням, мала би бути призначена для членства і прихильників націоналізму, а друга для сторонніх чинників. Перша повинна бути основною вірою Руху і підґрунтям для виховання кадрів та загалом мала б залишитися незмінною незалежно від зовнішніх обставин. Бандера вважав, що таку програму ОУН вже створила, має її, і вона не потребує жодних змін та доповнень. Друга програма повинна існувати для зовнішнього вжитку. Вона може мінятися залежно від обставин і міжнародного становища. Вона повинна узагальнювати передусім способи тактики і їх широко пропагувально використовувати. У грудні 1950 р. Бандера пішов з посту Голови Проводу ЗЧ ОУН-Б. 22 серпня 1952 р. він залишив також пост Голови Проводу всієї ОУН-Б. Проте це його рішення не схвалила жодна компетентна установа ОУН-Б, і Бандера залишився надалі Провідником ОУН-Б до своєї смерті 1959 року. 1955 р. відбулася 5-та Конференція ЗЧ ОУН-Б, яка наново вибрала Головою Проводу ЗЧ ОУН-Б Степана Бандеру, і з того часу робота організації знову проводилася активно. Останні роки Напруженими для родини були повоєнні роки, адже радянські спецслужби полювали не лише за провідником національного руху, а й за його дітьми. Наприклад, до 1948 року сім'я шість разів змінюватиме місця проживання: Берлін, Інсбрук, Зеєфельд, Мюнхен, Гільдесгайм, Штарнберг. Зрештою, через необхідність дати доньці хорошу освіту, родина у 1954 році остаточно переїжджає до німецького міста Мюнхен (Баварія). Батьки намагались приховати від Наталки важливість особи її батька, щоби не наражати дівчинку на небезпеку. Спогади Наталки, доньки Степана Бандери, про той час: Саме в Мюнхені Степан Бандера провів останні роки життя, проживаючи під паспортом на ім'я Штефан Попель. За однією з версій, паспорт залишився йому від львівського шахіста Степана Попеля, який у 1944 р. покинув Україну, на початку 1950-х років жив у Парижі, а 1956 року переїхав до США. Убивство 15 жовтня 1959 року в під'їзді будинку на вулиці Крайтмайр, 7 (), в Мюнхені о 13:05 знайшли ще живого, залитого кров'ю Степана Бандеру. Медична експертиза виявила, що причиною смерті була отрута. Богдан Сташинський зі спеціального пістолета вистрілив в обличчя Степану Бандері струменем розчину ціаніду калію. Радянська офіційна пропаганда поспішила звинуватити в скоєнні цього злочину міністра у справах біженців ФРН Теодора Оберлендера, з яким Степан Бандера мав тісні зв'язки під час Другої світової війни. Нібито за наказом цього політика «ліквідували» керівника ОУН. У Бонні до цієї версії поставилися скептично. Також серед українських емігрантів почали стрімко поширюватися чутки про те, що Степан Бандера став жертвою західнонімецьких спецслужб. Цю версію поліція відразу ж відкинула. Керівник ОУН активно співпрацював з британською розвідкою. Малоймовірно, що Бонн вирішив спровокувати конфлікт з Лондоном. Два роки пізніше, 17 листопада 1961 року, німецькі судові органи проголосили, що вбивцею Степана Бандери є Богдан Сташинський з наказу Шелєпіна та Хрущова. Після докладного слідства проти вбивці відбувся так званий «процес Сташинського» з 8 по 15 жовтня 1962 року. Ухвалу проголошено лише 19 жовтня — вбивцю засуджено на 8 років в'язниці. Німецький Верховний Суд у Карлсруе затвердив, що головним обвинуваченим у вбивстві Бандери є радянський уряд у Москві. В інтерв'ю російській газеті «Комсомольская правда», оприлюдненому у номері за 6 грудня 2005 року, колишній голова КДБ СРСР Володимир Крючков визнав, що «вбивство Степана Бандери було одним з останніх усунень КДБ насильницькими методами небажаних елементів». 20 жовтня 1959 року Степана Бандеру поховали на мюнхенському цвинтарі Вальдфрідгоф на 43 полі, координати могили Акти вандалізму 15 жовтня 2018 року в німецькому Мюнхені прокремлівський пропагандист Грем Філліпс зірвав прапори з могили лідера ОУН Степана Бандери і прикріпив до могильного хреста банер з написом «Тут похований український нацист Степан Бандера». Відповідне відео він опублікував у YouTube. Поліція Мюнхена зафіксувала факт неналежної поведінки прокремлівського пропагандиста Грема Філліпса на могилі провідника ОУН Степана Бандери.. З приводу події навколо могили Степана Бандери в Українському інституті національної пам'яті зазначено: {{Цитата|«Цей випадок не лише закликає нас до реакції на рівні Міністерства закордонних справ України, але водночас знову порушує надзвичайно важливе питання — створення Українського національного пантеону. Посилення заходів безпеки, яких можна б було вжити на кладовищі Вальдфрідгоф щодо охорони могили Степана Бандери, — це лише часткове вирішення проблеми чи навіть більше – відтермінування нового акту вандалізму, які щоразу заохочуються Москвою і її прихильниками», — прокоментував співробітник Українського інституту національної пам'яті Павло Подобєд.}} 24 липня 2022 року здійснено ще один акт вандалізму — невідомі вандали розмалювали могилу лідера українського націоналістичного руху Степана Бандери. Зловмисники фарбою нанесли на кам'яний хрест зображення серпів і молотів. Репресії родини З початком окупації України нацистськими військами один із загонів опору очолив молодший брат Степана — Богдан. Він загинув 1942 чи 1943 року. 5 липня 1941 року у Кракові Степан Бандера був заарештований. За ним до Берліна поїхала дружина Ярослава з тримісячною донькою Наталкою, щоб перебувати близько до чоловіка. Бандеру утримували спочатку у в'язниці, потім — у концтаборі Заксенгаузен (мав кращі умови, ніж інші в'язні), де він перебував до 1944 року. Братів Олександра (доктора політекономії) та Василя (випускника факультету філософії Львівського університету) у 1942 році вбили польські наглядачі-капо у концтаборі АушвіцІван Федик «Життя, як чин», часопис «Каменяр». О. Андрія Бандеру — батька Степана, вбито радянською владою. Сестер Оксану та Марту-Марію у 1941 р. заарештовано і заслано до Сибіру (Красноярський край). Керівництво СРСР десятиліттями не дозволяло їм повернутися до України — Марта-Марія Бандера померла на чужині у 1982 році, а літня Оксана Бандера повернулася на Батьківщину лише у 1989 році після майже 50 років життя у Сибіру. Вона померла 24 грудня 2008 року. Ще одна сестра — Володимира — перебувала у радянських виправно-трудових таборах від 1946 по 1956 рік. Погляди На багатопартійність та демократію Вважав, що у суверенній Українській Державі має бути забезпечена можливість для існування і розвитку різних політичних угруповань. Підтримував демократичні принципи функціонування ОУНР (тричі обирався на пост голосуванням).Галина Гордасевич. Степан Бандера: людина і міф. Водночас Бандера і його прихильники атакували не лише польські структури, а й українські, які діяли легально. Вони прагнули аби українське життя перейшло до нелегальних структур і найкращим способом для досягнення цієї мети, на їхній погляд, був тероризм. Так, за словами Ярослава Грицака, із 63 жертв замахів під час війни 36 — були українцями, з них — лише один комуніст. Діяльність у будь-якій легальній структурі була для прихильників Бандери «гнилим компромісом», зрадою ідеалів революції.(Твердження Грицака про кількість жертв повністю не відповідає дійсності, оскільки не вказано під час якої війни та за який проміжок часу. Своєю чергою польські історики Гжегож Мотика та Люцина Кулінська тільки за один 1922 рік наводять цифру у 22 загиблих польських представників влади та 13 українців-угодовців.Lucyna Kulińska. Działalność terrorystyczna i sabotażowa nacjonalistycznych organizacji ukraińskich w Polsce w latach 1922—1939) Історик Андрій Портнов писав, що аж до своєї смерті у 1959 році Бандера залишався прихильником авторитарної та насильницької політики. На релігію Особисто був глибоко віруючою людиною, практикуючим християнином. Виступав за свободу совісті і вважав, що справжнє сповідування і підтримування живої християнської віри — це найважливіша справа не тільки самої Церкви, але й всього народу, всіх національних сил, зокрема національно-визвольного руху. Ставлення до національних меншин в Україні Бандера вважав за необхідне забезпечити для національних меншин повну і всебічну рівноправність у всіх громадянських правах та повну свободу національного розвитку, відповідно до міжнародних засад щодо національних меншин. При умові, що національні меншини будуть лояльними до Української Держави.Позбутися міфів. Олександр СИЧ: Маємо пізнавати Степана Бандеру з того, що він писав, а не з того, що йому приписуютьВІД БАНДЕРИ ДО «АЗОВЦІВ»: ЧОМУ РОСІЙСЬКА ПРОПАГАНДА ПОТУЖНО АТАКУЄ УКРАЇНСЬКИХ ПАТРІОТІВ На відносини із сусідніми країнами Був прихильником спільної боротьби поневолених націй проти комуністичного імперіалізму. Підтверджував, що Україна не мала, не має і мати не буде щодо своїх сусідів чи інших народів жодних імперіалістичних цілей.Перспективи української революції. ст.127 Ставлення до російського імперіалізму Ставлення до нацизму, фашизму, расизму Заявляв, що український націоналістичний рух не має нічого спільного з нацизмом, фашизмом або націонал-соціалізмом. Послідовно виступав проти тоталітаризму, імперіалізму, расизму та комунізму.Перспективи української революції. ст.373 Оцінки постаті Американський історик Тімоті Снайдер вважає, що Бандера у 20-х і 30-х роках за ідеологією був фашистом. За його словами: На думку американського професора політології Олександра Мотиля: Кандидат історичних та доктор політичних наук Олександр Сич вважає, що Український політик і військовий ЗСУ, організатор «Бандерівських читань» Юрій Сиротюк так означив роль Степана Бандери в сучасній Україні: Український історик та політик Володимир В'ятрович вважає, що «Бандера — це смерть російської імперії й перемога України» Громадська думка За наслідками опитування соціологічної групи Рейтинг, які озвучив директор групи Олексій Антипович, за скасування указу третього президента України Віктора Ющенка про надання лідеру Організації українських націоналістів (ОУН) Степану Бандері звання Героя України в березні 2010 року виступали 53 % респондентів, в квітні 2011-го їхня кількість зменшилася до 51 %. Між тим, збільшилася кількість супротивників ідеї скасування документа — з 28 до 32 %. Опитування, проведене на початку травня 2021 року Фондом «Демократичні ініціативи» спільно з соціологічною службою Центру Разумкова показало, що діяльність Степана Бандери як історичної постаті позитивною для України вважають 32 % громадян, стільки ж вважають його діяльність негативною; ще 21 % вважають діяльність Бандери наскільки позитивною, настільки й негативною. Згідно із даними соцопитування, позитивне ставлення переважає на заході України (70 %); у центральному регіоні держави по 27 % опитаних вважають його діяльність позитивною чи негативною; негативне ставлення переважає на півдні і сході України (діяльність вважають негативною для України 54 % та 48 % опитаних відповідно). 4 травня 2022 року за результати опитування соціологічної групи Рейтинг 74 % українців відповіли, що позитивно ставляться до Степана Бандери. Керівник групи Олексій Антипович підтвердив ці дані і у жовтні 2022 року в інтерв'ю для «ВВС News Україна».Соціолог про зміну ставлення українців до Степана Бандери. Вшанування пам'яті Назви організацій, фільми, книги, поштові марки, смолоскипна хода, роки, премії Прізвище «Бандера» стало одним із символів українського національно-визвольного руху XX сторіччя. Після проголошення незалежності багато молодіжних, політичних та громадських організацій названо на його честь. Одною з неформальних назв Львова є «Бандерштадт», тобто «місто Бандери». На Волині проводять музичний фестиваль «Бандерштат». 1964 року Нідерландський письменник Рогір ван Аарде написав роман «Замах», присвячений політичному вбивству Степана Бандери. У 1995 році режисер Олесь Янчук зняв фільм «Атентат — Осіннє вбивство в Мюнхені» про повоєнну долю Степана Бандери та загонів УПА. Пізніше, у 2000 році він зняв фільм «Нескорений». В обох фільмах роль Степана Бандери виконує Ярослав Мука. 2001 року Організація українських націоналістів революційна заснувала в Києві міжнародну благодійну організацію — Центр національного відродження імені Степана Бандери. У проєкті «Великі українці» провідник українського визвольного руху посів 3-є місце (261 247 голосів (16,12 %) від загальної кількості людей, які взяли участь у голосуванні). Проєкт закінчився гучним скандалом: Бандера, якого представляв Вахтанг Кіпіані, був серед лідерів голосування, але став третім, тоді як на підтримку майбутнього переможця Ярослава Мудрого, якого представляв Дмитро Табачник, за деякими даними, в останній день голосування з 80 номерів приходило понад 100 смс щохвилини. Шеф-редактор проєкту Вахтанг Кіпіані заявив, що підсумки голосування сфальсифіковано, утім продюсер проєкту Єгор Бенкендорф заперечив це. Ведуча проєкту Ганна Гомонай висловила переконання, що слід провести службове розслідування в цій справі: 1 січня 2009 року з нагоди 100-річчя з дня народження Степана Бандери Українське державне підприємство поштового зв'язку «Укрпошта» видало пам'ятний конверт, а також поштову марку, автором яких є Василь Василенко. На лицьовій стороні конверта поміщено зображення Степана Бандери, під яким розміщено логотип Організації Українських Націоналістів (увінчаний державним прапором України). Нижче зображення є напис «100 років від дня народження» та факсиміле особистого підпису провідника ОУН. 2009 та 2014 роки на Тернопільщині проголошені Роками Степана Бандери. Починаючи з 2007 року тисячі прибічників партії «Свобода» щороку відзначають річницю з дня народження Степана Бандери, влаштовуючи 1 січня в центрі Києва смолоскипну ходу. Львівська обласна рада у 2012 році стала ініціатором заснування премії імені Героя України Степана Бандери. У 2014 для студентів Національного університету «Львівська політехніка» народний депутат України Ірина Фаріон заснувала студентську премію імені Героя України Степана Бандери. Також на честь Степана Бандери названо 23 курінь УПЮ імені Степана Бандери. Пам'ятники Пам'ятники Степану Бандері є у Львові, Тернополі, Івано-Франківську, Дрогобичі, Коломиї, Здолбунові, Калуші, Городенці, Теребовлі, Трускавці, Бережанах, Бучачі, Дублянах, Микитинцях, Самборі, Снятині, Стрию, Бориславі, Заліщиках, Червонограді, Мостиськах, селах Козівка, Вербів, Грабівці та Середній Березів. У місті Турка у 2009 році закладено постамент для пам'ятника Степану Бандері. Музеї У світі діють 6 музеїв Степана Бандери: Музей Степана Бандери в Дублянах Музей-садиба Степана Бандери (Воля-Задеревацька) Історико-меморіальний музей Степана Бандери (Старий Угринів, вересень 1993 Музей Степана Бандери (Ягільниця) Музей визвольної боротьби імені Степана Бандери (Лондон) Музей-садиба родини Бандер (Стрий) Вулиці Україна На честь Степана Бандери названі проспекти в Тернополі та Києві, вулиці у Львові, Луцьку, Сумах, Дубровиці, Рівному, Коломиї, Івано-Франківську, Умані, Червонограді, Дрогобичі, Стрию, Долині, Калуші, Ковелі, Володимирі-Волинському, Городенці, Ізяславі, Сколе, Шепетівці, Житомирі, Броварах, Борисполі та в інших населених пунктах. США Вулиця Степана Бандери існує в місті Лос-Анджелес Чечня На початку її незалежності у столиці Чечні, в Грозному, існувала Вулиця Степана Бандери. Після приходу до влади Рамзана Кадирова вулицю перейменували. Смолоскипна хода У деяких містах України щороку 1 січня проводиться смолоскипна хода на честь Дня народження Степана Бандери. У Києві вперше така хода пройшла у 2007 році з ініціативи ВО «Свобода». Подібні акції проводяться і в інших містах України, зокрема у Львові, Луцьку, Івано-Франківську. З 2010 року акції проводяться в Полтаві, з 2011 — в Житомирі, з 2014 — у Дніпрі, з 2016 року — у Херсоні і Слов'янську, 2017 року вперше пройшли в Запоріжжі й Черкасах. Герой України Надання звання 20 січня 2010 року, «за незламність духу у відстоюванні національної ідеї, виявлені героїзм і самопожертву в боротьбі за незалежну Українську державу», Президент України Віктор Ющенко надав Степанові Бандері звання Героя України з відзначенням орденом Держави (посмертно). 22 січня на урочистостях з нагоди Дня соборності в Національній опері глава держави зазначив, що «цього очікували мільйони українців і багато років». Присутні на урочистостях вітали вручення стоячи. За нагородою вийшов онук провідника ОУН, якого також звуть Степан Бандера. Дане рішення викликало неоднозначне сприйняття як в Україні, так і поза її межами: Відлуння в Україні Народний депутат від Партії регіонів Вадим Колесніченко заявив, що це відзначення «грубо суперечить міжнародному та вітчизняному законодавству та веде до розколу країни» На думку представника партії БЮТ депутата Андрія Сенченка, «своїм рішенням Ющенко ускладнює становище в країні. Він робить це з метою посилення нестабільності», проте Андрій Шкіль уважає рішення Президента «позитивним, абсолютно позитивним» Радянський розвідник, Герой України Євген Березняк так поставився до указу президента: Доцент історичного факультету Київського національного університету імені Тараса Шевченка Іван Патриляк переконаний, що Степан Бандера — одна з небагатьох постатей в українській історії 20 століття, яка заслуговує на найвище вшанування на рівні держави: Міжнародна відповідь Європейський парламент з подання польських представників в парламенті, офіційно висловив жаль щодо рішення нагородити Степана Бандеру (резолюція RC-B7-0116/2010 від 17.02.2010). Депутати закликали нового президента Віктора Януковича переглянути це рішення свого попередника. Голова делегації Європарламенту з питань співпраці з Україною Павел Коваль (Польща) наголосив, що вважає подію навколо нагородження Бандери найвищою українською державною відзнакою, винятково внутрішньою справою українців. Голова «Словацького союзу борців із фашизмом» Павол Сечкар заявив, що «з боку Віктора Ющенка — це провокація» і що в роки Другої світової війни бандерівці лютували і на чехословацькій території, а надання високої нагороди проведено без вивчення багатьох історичних фактів, і сумнів викликають «так звані заслуги» С. Бандери. Голова «Словацького об'єднання колишніх в'язнів концтаборів» Отто Вагнер заявив: «Бандера співпрацював з нацистами. Тому неофашисти можуть сприймати надання йому звання героя України, як черговий крок до відбілювання фашизму». Голова чеської конфедерації політв'язнів Надія Кавалірова висловила підтримку рішенню Президента України Віктора Ющенка надати звання Героя України Степану Бандері. Добре, що він (В. Ющенко) пішов на цей крок, багатьом чеським політикам є чого повчитися, — сказала Н. Кавалірова. Заступник Голови Ради Федерації Росії Ю. Воробйов назвав дії Ющенка щодо надання Бандері звання Героя ганебними: «Це просто сором. Якби про це дізналися наші діди та батьки, то просто б перекинулися від обурення в своїх могилах». У заяві МЗС Росії говориться що нагородження: «подія настільки одіозна, що вона не могла не викликати однозначно негативну реакцію насамперед в Україні. Вже відома позиція з цього питання цілої низки українських політиків, котрі вважають, що вирішення подібного роду не сприяють консолідації української громадської думки». Маршал сенату Польщі Богдан Борусевич заявив на зустрічі з головою Ради Федерації Росії Сергієм Міроновим, що надання Бандері звання Героя України, внутрішня справа українського керівництва. Міністр канцелярії президента Польщі Маріуш Ґандзлік заявив «Ми з подивом сприйняли рішення Президента України щодо Степана Бандери. Ми розраховували на велику делікатність з боку наших українських партнерів ... Польща в розмовах з українськими партнерами неодноразово висловлювала свої заперечення з того, що стосується надання пошани Степану Бандері та членам УПА. Для поляків Степан Бандера — постать надзвичайно неоднозначна». «Центр Симона Візенталя» направив лист до посольства України в США, в якому висловив «глибоку відразу по відношенню до тих почестей, якими відзначено Бандеру». У документі говориться, що Бандера був «посібником нацистів і винуватцем вбивства тисяч євреїв та людей інших національностей в роки Другої світової війни». Російська християнська антикомуністична громадськість через надання звання Героя України Степанові Бандері, звернулась із заявою до Посольства України в РФ на підтримку цього звання та відправила заупокійну літію за душі Вождів Українського визвольного руху Степана Бандери, Романа Шухевича, Євгена Коновальця, а також всіх вождів і воїнів Української Повстанської Армії (УПА) та 14-ї гренадерської дивізії Waffen-SS «Галичина» (1-ї Української). Завершальну молитву прочитано українською мовою. Судові рішення щодо скасування Указу Президента України 2 квітня 2010 року Донецький окружний адміністративний суд визнав незаконним та скасував Указ Президента Віктора Ющенка про надання С. Бандері звання Героя України. Суд визнав протиправним і таким, що підлягає скасуванню згаданий Указ, оскільки таке звання може присуджуватися тільки громадянам держави; набуття громадянства України є можливим з 1991 року; особи, що померли до цього року не можуть бути громадянами України; Бандера Степан Андрійович помер у 1959 році, тому він не є громадянином України, через що не може бути відзначеним званням Героя УкраїниСуд снял с Бандеры звание героя Украины . 12 квітня 2010 року Віктор Ющенко подав апеляційну скаргу на Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 2 квітня 2010 року, мотивуючи її тим, що «рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі не відповідає вимогам чинного законодавства України, а тому має бути скасоване». Були подані апеляційні скарги також від інших осіб. 23 червня 2010 року Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалив апеляційні скарги залишити без задоволення, постанову Донецького окружного адміністративного суду залишити без змін. Ухвала суду апеляційної інстанції могла бути оскаржена у Вищому адміністративному суді України протягом одного місяця, чого зроблено не було. 12 січня 2011 року пресслужба Адміністрації Президента України Віктора Януковича повідомила, що: Ці рішення викликали дискусії у суспільстві, в тому числі щодо юридичних наслідків вказаних судових рішень. 2 серпня 2011 року Вищий адміністративний суд України залишив у силі рішення Донецького окружного адміністративного суду від 2 квітня 2010 року та ухвалу рішення Донецького апеляційного адміністративного суду від 23 червня 2010 року, якими визнано незаконним указ третього президента України Віктора Ющенка від 20 січня 2010 року про надання Степану Бандері звання Героя України. Колегія суддів не задовольнила касаційні скарги Ющенка, Юрія Шухевича (сина головнокомандувача УПА Романа Шухевича), Степана Бандери (онука Бандери), ВО Свобода і низки громадян України на дані рішення. У грудні 2022 року Офіс Президента України підтвердив, що указ про присвоєння Степанові Бандері звання Герой України суд визнав незаконним і скасував. Інші почесні звання Борець за незалежність України у ХХ сторіччі. 9 вересня 1997 — «Почесний громадянин міста Калуш» 16 березня 2010 року він отримав звання «Почесний громадянин міста Хуст» (20 квітня 2011 року Хустський районний суд позбавив Степана Бандеру цього звання) 30 квітня — «Почесний громадянин міста Тернопіль», 6 травня — «Почесний громадянин міста Івано-Франківськ», 7 травня — «Почесний громадянин міста Львів», 12 травня — «Почесний громадянин Коломиї», 21 серпня — «Почесний громадянин міста Долина», 28 жовтня — «Почесний громадянин міста Вараш», 17 грудня — «Почесний громадянин Луцьк», 29 грудня — «Почесний громадянин міста Червоноград», 13 січня 2011 року — «Почесний громадянин міста Теребовля», 18 січня — «Почесний громадянин міста Трускавець» і «Почесний громадянин Радехова», 20 січня — «Почесний громадянин міста Сокаль» і «Почесний громадянин міста Стебника», 24 січня — «Почесний громадянин міста Жовква», 11 лютого — «Почесний громадянин міста Сколе», 16 лютого — «Почесний громадянин Яворівського району», 24 лютого — «Почесний громадянин Бережан», 24 лютого — «Почесний громадянин Самбора», 25 лютого — «Почесний громадянин Борислава», 9 березня — «Почесний громадянин Бродів», 29 березня 2011 — «Почесний громадянин Стрия», 5 травня— «Почесний громадянин Моршина». Мапа почесних звань Акти вандалізму на могилі Руйнування пам'ятника 2014 року 17 серпня 2014 року зруйновано пам'ятний хрест на могилі Степана Бандери в Мюнхені. Земля на могилі з невідомих причин була перекопана. Цей акт вандалізму зафіксовано німецькою поліцією, консулом України в Мюнхені та Міністром закордонних справ України Павлом Клімкіним. Вандальні надписи та радянський прапор у червні 2015 На могильному хресті Степана Бандери написали дату волинської трагедії й повісили радянський прапор. Книги про Бандеру (link ) Балабанський М. Музей-садиба Степана Бандери в селі Воля Задеревацька. — Воля Задеревацька — 2000. — 96 с. Пастух Р. Родинний архів Степана Бандери. — Дрогобич: видавець Сурма Святослав, 2008. — 160 с. Степан Бандера та його родина в народних піснях, переказах та спогадах / Записи та упорядкування Григорій Дем'ян. — Львів: «Афіша», 2006. — 568 с. Шлях Бандери. 100-річчя від дня народження (збірка статей). — Київ: Українська видавнича спілка, 2008. — 48 с. Цар І. За що ми любимо Бандеру. З нагоди 100-ліття від дня народження Великого Сина України (1.01.1909-15.10.1959) — Львів, 2009. — 48 с. Батьківщина Степана Бандери. Пам'ятні місця Старого Угринова. До 100-річчя від дня народження Степана Бандери. — Івано-Франківськ: «Лілея-НВ», 2008. — 32 с. Степан Бандера: 1909—1959 — 2009. Збірник статей. Упорядник Богдан Гордасевич, Микола Посівнич. — Львів: «Тріада плюс», 2010. — 220 с. Дужий П. Степан Бандера — символ нації. — Львів: Галицька видавнича спілка, 1996. — ч.1; 1997 — ч. 2. Кук В. Степан Бандера (1909—1999). — Івано-Франківськ: Лілея НВ, 1999. — 48 с. Кук В. Степан Бандера. Роман Шухевич. — Львів: Видавництво «БОНА», 2012—140 с. Сватко Я. Місія Бандери. — Львів: Галицька видавнича спілка, 2003. — 64 с. Сватко Я. Степан Бандера [Текст]: урок до сторіччя / Я. Сватко. — Л. : Галицька видавнича спілка, 2008. — 24 с. Московські вбивці Бандери перед судом. Збірка матеріалів за редакцією Данила Чайковського. — Мюнхен: Українське вид-во, 1965. — 695 с. Арсенич П., Федорів Т. Родина Бандерів: До 90-річчя від дня народження та 40-річчя трагічної смерті Провідника ОУН Степана Бандери (1909—1959). — Івано-Франківськ: Нова Зоря, 1998. — 103 с. Варшавський акт обвинувачення Степана Бандери та товаришів / Упорядник Микола Посівнич. — Львів, 2005. — 204 с. Вбивство Степана Бандери [Текст]. — Л. : Червона калина, 1993. — 357 с. Частій Р. Степан Бандера. — Харків: «Фоліо», 2009. — 123 с. Шафета П. Пістоле від Бандери. Політичний детектив. — Луцьк, 1994. — 120 с. Батьківщина Бандери / авт.-упоряд. Т. Федорів. — Старий Угринів, 2007. — 116 с. Степан Бандера: Документи і матеріали (1920—1930 рр.) / упоряд. М. Посівнич. — Л., 2006. — 248 с. Степан Бандера : 90 років з дня народження. — Л. : Галицька Видавнича Спілка, 1998. — 16 с. Бабій В. Планета на ім'я Бандера [Текст]: повість / В. Бабій. — Івано-Франківськ: ПП Супрун В. П., 2008. — 143 с. Велет національної ідеї: зб. творів до 100-річчя від дня народж. С. Бандери. — Коломия: Вік, 2008. — 127 с. Галичина [Текст]: всеукр. наук. і культ.-просвітній краєзн. часопис. Ч. 15-16'2009 : до 100-річчя від дня народж. С. Бандери / ПНУ ім. В. Стефаника. — Івано-Франківськ, 2009. — 772 с. Когут М. Степан Бандера: фотомиті життя Провідника ОУН / М. Когут. — Калуш: Копі-центр, 2009. — 35 с. Степан Бандера — символ нації: матеріали наук. конф., присвяч. 90-річчю від дня народж. провідника ОУН С. Бандери. — Івано-Франківськ, 1999. — 63 с. Науково-популярний бюлетень : вісник історико-мемор. музею С. Бандери / ПНУ ім. В. Стефаника ; редкол. : Б. Гаврилів [та ін.]. - Івано-Франківськ, 2006. - Вип. І. - 114 с. Феномен «Бандерофобии» в русском сознании: взгляд на проблему глазами русского аналитика в Украине: зб. ст. / Укр. Вид. Спілка. — К., 2007. — 43 с. Юзич Ю. Пластова юність Степана Бандери / Ю. Юзич. — Івано-Франківськ: Місто НВ, 2008. — 20 с. Посівнич М. Степан Бандера. — Харків: Клуб сімейного дозвілля, 2015—256 с. (Серія: Українці історія нескорених) Посівнич М. Степан Бандера. — Дрогобич: Посвіт, 2018. — 332 с. Степан Бандера: людина — борець — провідник. / Данило Чайковський — УВС ім. Ю. Липи. — Київ, 2017. — 96 с. Фаріон І. Степан Бандера — практик, теоретик, містик націоналістичного руху. — Івано-Франківськ: Місто НВ, 2009. — 32 с. + компакт-диск. Матеріали до навчально-виховних занять Степан Бандера. — Тернопіль: Мандрівець, 2009. — 272 с. Левицька В. Степана Бандера і Я. — Київ: Зелений пес, 2011. — 48 с. Плохій С. Убивство у Мюнхені. По червоному сліду. — Харків: Клуб сімейного дозвілля, 2017. — 512 с. Сушко Ю. Я убил Степана Бандеру!... — Центрполиграф, 2013. — 317 с. Краин Ю. Я убил Степана Бандеру!... — 2008. Мизак, Н. С. Степан Бандера — соборник святої волі / Н. С. Мизак ; Чернів. нац. ун-т ім. Ю. Федьковича ; дослідний ін-т «Студіюм». — Чернівці ; Торонто: Прут, 2011. — 310 с. : іл. — (Дод. до серії «За тебе, свята Україно»). Страсті за Бандерою. Збірник статей / Упоряд. Ігор Балинський, Ярослав Грицак, Тарік Сиріл Амар. — Київ: Грані-Т, 2010. — 400 с. Загребельний І. «Степан Бандера: міфологія української свободи». — 2013. Rossoliński-Liebe, Grzegorz. Stepan Bandera: The Life and Afterlife of a Ukrainian Nationalist. Fascism, Genocide, and Cult.. — Stuttgart: ibidem-Verlag, 2014. — 654 с. Млечин М. Л. Степан Бандера и судьба Украины. — Москва: Издательский дом «Аргументы недели», 2018. — 480 с. Степан Бандера: в одній особі образ покоління: зб. метод, матеріалів для вшанування пам'яті славетного сина України / упоряд. О. Г. Ліскова ; ред. О. М. Раскіна. — Т., 2009. — 76 с. Нагірняк, В. Во Славу Золотого Тризуба [Текст] / В. Нагірняк. — Івано-Франківськ: Лік, 2008. — 150 с. Север А. Бандера и бандеровщина. — М.: Алгоритм, 2014.- 300 с. Дужий П. За яку Україну боровся Степан Бандера? — Київ-Львів: Конгрес українських націоналістів, 1994. Федорів, Т. Ф. Наш Бандера / Т. Ф. Федорів. — Івано-Франківськ: Нова Зоря, 2008. — 86 с. Посівнич М. Степан Бандера. Провідник української ідеї. — К.: Наш Формат, 2023. — 288 с. Фільми про Бандеру Художні фільми Атентат — Осіннє вбивство у Мюнхені (1995; роль виконав Ярослав Мука); Нескорений (2000; роль виконав Ярослав Мука). Документальні фільми «Три любові Степана Бандери» (документальний телефільм, 1998, ТІА «Вікна»). Режисер Влад Гелло, оператор Костянтин Фролов, автор ідеї та сценарію Юрій ЛукановЮрій Луканов. «Три любові Степана Бандери» (сценарій телефільму) // oocities.org, 1998. «Секрети Бандери» (документальний телефільм, 2014, телеканал 1+1). Режисер Світлана Усенко). Директор Українського інституту національної пам'яті Володимир В'ятрович критикував фільм через перекручення його автором фактів біографії героя; також, на його погляд, має місце тенденційний, неправдивий виклад характеру головного героя. Пісні про Бандеру «Ах, Бандеро, український апостол!» — Орест Лютий У 2016 році в інтернеті з'явилася пісня про Степана Бандеру, присвячена 107-річчю з дня його народження, виконана в стилі пісні італійського співака та кіноактора Адріано Челентано «Azzurro», яка згодом набрала велику популярність в мережіУ мережі набирає популярність пісня про Бандеру в стилі Челентано versii.if.ua Процитовано 24 квітня 2020. «Батько наш — Бандера» — українська патріотична пісня, яка неодноразово була використана у патріотичних флешмобах молоді. Див. також Бандерофобія Бандерівці Гора Степана Бандери Пам'ятники Степану Бандері Мартиролог загиблих діячів ОУН та УПА Унікальне відео поховання Степана Бандери Примітки Джерела Вєдєнєєв Д. В., Лисенко О. Є. Організація українських націоналістів і зарубіжні спецслужби // Український історичний журнал. — 2009. — No 3. — С. 132—146. Гавриш І. Таємниця в'язня No 72192. Бандера у Заксенгаузені // Історія. — Львів, 2016. — No 2 (лют.). — С. 1, 3—5. Дужий П. А. Степан Бандера — символ нації (1996–1997). Дві частини. Полтава П. Хто такі бандерівці та за що вони борються. — Дрогобич : Відродження, 1994. — ISBN 5-7707-6230-6. Чайковський Д. Московські вбивці Бандери перед судом. — Мюнхен : Українське видавництво, 1965. Частий Р. В. Степан Бандера: мифы, легенды, действительность. — Харьков : Фолио, 2007. — 382 с. Посівнич, Микола. Степан Бандера — життя, присвячене свободі. — Торонто — Львів : Літопис УПА, 2008. — Т. 3. — С. 66-67. Життя і діяльність Степана Бандери: документи й матеріали / Редактор і упорядник Микола Посівнич. — Тернопіль : Астон, 2008. — С. 379—380 Пономарьов В. Бандера Степан Андрійович // Михайлів Т. В., Михайлів Т. А. Бандера Степан Андрійович // Видатні постаті українського державотворення. Довідник. — Харків : Основа, 2014. — 128 с. — (Б-ка журн. «Історія та правознавство». Вип. 1 (121)). — С. 117—118. — ISBN 978-617-00-1998-1. Посилання Степан Бандера «Перспективи Української Революції» (аудіокнига) Вічна Україна: Феномен Степана Бандери Герої України Для поляків — бандит, а для українців — герой Життєва мапа Бандери у форматі Google Earth Вахтанґ Кіпіані. Бандера і «бандери» . Ігор Лосєв. Явище «бандерофобії» в російській свідомості. Наталія Міняйло. У мережу виклали унікальне відео похорону Степана Бандери // Gazeta.ua. — 2015. — 10 червня. Мюнхен для українця. Частина 3.: Слідами Степана Бандери Оригінальна промова Степана Бандери, Мюнхен 1959 рік (аудіозапис). Іван Патриляк: «Людина-прапор» . Микола Посівнич. Стрийський період життя Степана Бандери (1919-27 рр.) Про родину Бандер . Промова Степана Бандери . Національний лідер: біографія Степана Бандери Сайт про Степана Бандеру Сайт про Степана Бандеру Степан Бандера. Автобіографія . Степан Бандера: людина і міф. Степан Бандера. «Перспективи української революції» . Юрій Радченко.'' Від Старого Угриніва до Мюнхена: історія та спадок. Перша наукова біографія Степана Бандери. // Україна Модерна. — 16.05.2015. Спогад про УПА (1993). «Розрита могила...» (Відеоспогади сестер С. Бандери) Юрій Михальчишин. НАШ Бандера . Таємниці родини Степана Бандери // газета «Експрес». Указ Президента України від 20.01.2010 року No 46/2010 «Про присвоєння С. Бандері звання Герой України». Stepan Bandera, His Life and Struggle . Konrad Kreft and Clara Weiss. Nationalism and fascism in Ukraine: A historical overview. Pt. 1 // Wsws.org. — 9 June 2014. Konrad Kreft and Clara Weiss. Nationalism and fascism in Ukraine: A historical overview. Pt. 2 // Wsws.org. — 10 June 2014. Daniel Lazare. Who Was Stepan Bandera? // Jcobinmag.com. — 24 September 2015. Timothy Snyder. A Fascist Hero in Democratic Kie // The New York Review of Books. — 14 February 2010. STEPAN BANDERA en prisiones alemanes y campos de concentración , автор — Микола Посівнич. Степан Бандера — герой или антигерой? Бандера і євреї, Юрій Юзич, «Історична Правда», 20 СІЧНЯ 2023 року. Бандера Степан Андрійович Українські націоналісти Українські вбиті політики Крайові провідники ОУН Ідеологи українського націоналізму Учасники Другої світової війни Пластуни Патрони юнацьких пластових куренів Засуджені до страти Надпопулярні статті Антирадянський опір Уродженці Старого Угринова Випускники Стрийської гімназії В'язні тюрми на Лонцького В'язні «Целленбау» Почесні громадяни Бережан Почесні громадяни Борислава Почесні громадяни Бродів Почесні громадяни Долини Почесні громадяни Жовкви Почесні громадяни Івано-Франківська Почесні громадяни Коломиї Почесні громадяни Львова Почесні громадяни Луцька Почесні громадяни Моршина Почесні громадяни Самбора Почесні громадяни Сколе Почесні громадяни Сокаля Почесні громадяни Стрия Почесні громадяни Теребовлі Почесні громадяни Тернополя Почесні громадяни Трускавця Почесні громадяни Червонограда Померли в Мюнхені Люди на марках Люди, на честь яких названо вулиці Персоналії:Дубляни Шульги Українські антикомуністи Люди, на честь яких названо об'єкти Борці за незалежність України у XX столітті Почесні громадяни Надвірної Почесні громадяни Хуста Великі українці Отруєні


text: 31 січня — 31-й день року в григоріанському календарі. До кінця року залишається 334 дні (335 днів — у високосні роки). Цей день в історії: 30 січня—31 січня—1 лютого Свята і пам'ятні дні Міжнародні Всесвітній день ювеліра. Національні : День Незалежності. (1968) Релігійні святителів Афанасія і Кирила, архиєпископів Олександрійських; преподобних схимонаха Кирила і схимонахині Марії, батьків преподобного Сергія Радонезького. Іменини : : Кирило, Євген, Оксана, Марко, Дмитро, Омелян, Іларіон, Максим, Охрім, Маркіян, Марія, Афанасій, Опанас, Олексій, Володимир, Єфрем, Ксенія, Микола, Михайло, Сергій, Герасим, Іван, Павло, Олена Події 1729 — у Стамбулі видали першу надруковану арабським шрифтом книгу — тлумачний словник, який і досі вважається одним з найпопулярніших. 1734 — російська імператриця Анна видала таємний указ «Про шлюби малоросів». 1747 — Вільям Бромфейлд відкрив у Лондоні першу клініку з лікування венеричних захворювань — госпіталь Lock. 1865 — Конгрес ухвалив Тринадцяту поправку до Конституції США, що забороняла рабство. 1893 — у Патентному бюро США реєструють торгову марку Coca-Cola. 1917 — німецький кайзер Вільгельм II підписав наказ про необмежену підводну війну проти торгових шляхів союзників. 1941 — створено Київську кіностудію науково-популярних фільмів (з 1954 р. — Київнаукфільм) 1943 — командувачу 6-ї армії Вермахту Фрідріху Паулюсу присвоєно звання генерал-фельдмаршала; того ж дня він узятий в полон радянськими військами під Сталінградом. 1946 — набрала чинності перша конституція Югославії, що об'єднала шість федеративних республік за радянським зразком. 1950 — Президент США Гаррі Трумен публічно оголосив про підтримку проєкту розробки водневої бомби, зброї, яка теоретично в сотні разів потужніша, за атомні бомби, скинуті американцями на Хіросіму та Нагасакі під час 2-ї Світової війни. 1958 — здійснено запуск першого американського штучного супутника Землі «Експлорер-1», котрий встановив наявність навколоземного радіаційного поясу. 1961 — США провели запуск космічної ракети з шимпанзе на борту. Ракета на швидкості 8000 км/год піднялася на висоту 250 км над Землею. Шимпанзе повернулася на Землю без ушкоджень. 1966 — СРСР запустив автоматичну станцію «Луна-9». 1999 — науковці з університету Алабама (США) одержали, на їх думку, неспростовні докази того, що вірус СНІДу бере свій початок у Африці, походить від шимпанзе і вперше перейшов до людей близько 50-ти років тому. 2000 — поблизу острова Анакапа сталася авіаційна катастрофа лайнера McDonnell Douglas MD-83 авіакомпанії Alaska Airlines, в якій загинуло 88 осіб. 2009 — у Кенії принаймні 113 людей загинули й понад 200 осіб отримали поранення внаслідок займання розлитої нафти в районі міста Моло. 2020 — Велика Британія вийшла з Європейського Союзу та Євратому. Народились Дивись також :Категорія:Народились 31 січня 1517 — Джозеффо Царліно, італійський теоретик музики, педагог і композитор. 1543 — Токуґава Ієясу, засновник і перший сьоґун сьоґунату в Едо (Японія). 1797 — Франц Шуберт, австрійський композитор, автор близько 600 романтичних пісень і балад, 9 симфоній, 20 фортепіаних сонат («Незакінчена симфонія», «Зимовий шлях», «Форель», «Лісовий цар»). 1876 — Олександр Динник, український вчений у галузі механіки та теорії пружності. 1906 — Рузвельт Сайкс, американський блюзовий музикант. 1911 — Ванга, болгарська сліпа, якій приписують екстрасенсорні здібності, містик і травник. 1921 — Маріо Ланца, американський оперний співак (тенор) та актор («Великий Карузо», «Принц-студент», «Серенада») італійського походження. 1923 — Норман Мейлер, американський прозаїк, драматург, журналіст, сценарист і кінорежисер. 1924 — Тенгіз Абуладзе, грузинський радянський кінорежисер. 1929 — Рудольф Людвіг Мессбауер, німецький фізик, творець ефекту Месбауера. 1935 — Кендзабуро Ое, японський письменник-гуманіст, Лауреат Нобелівської премії з літератури (1994). 1937 — Регімантас Адомайтіс, литовський актор театру і кіно. 1937 — Філіп Ґласс, американський композитор, автор опер, симфоній, фортепіанної і електронної музики; до його творів належать опери «Ейнштейн на пляжі», «Сатьяґраха», «Ехнатон». 1938 — Беатрікс, королева Нідерландів у 1980—2013 роках. 1981 — Джастін Тімберлейк, американський поп-музикант і актор («Шрек Третій», «Альфа Дог», «Соціальна мережа»). 1983 — Артем Вітко, командир добровольчого батальйону МВС України «Луганськ-1», народний депутат України. Померли Дивись також :Категорія:Померли 31 січня 1435 — Чжу Чжанцзі, п'ятий імператор династії Мін 1606 — Ґай Фокс, англійський шляхтич-католик, найвідоміший учасник «Порохової змови». 1733 — Август II Фрідріх, польський король (1697—1706, 1709—1733) (* 1670). 1866 — Фрідріх Рюккерт, німецький поет, перекладач та вчений. 1918 — Іван Пулюй, український фізик і електротехнік, організатор науки, громадський діяч. 1933 — Джон Голсуорсі, англійський письменник, лауреат Нобелівської премії. 1944 — Жан Жироду, французький новеліст, есеїст, драматург і дипломат. 1949 — Олекса Гасин, полковник, шеф головного штабу УПА, загинув у Львові. 1956 — Алан Александр Мілн, англійський письменник, «батько» Вінні-Пуха (*1882). 1966 — Дірк Брауер, голландсько-американський астроном. 1973 — Рагнар Антон Кіттілх Фріш, норвезький економіст. Лауреат Нобелівської премії з економіки. 1995 — Джордж Френсіс Еббот, американський драматург, сценарист, продюсер та режисер. 2010 — Томас Елой Мартінес, аргентинський письменник, журналіст і сценарист. 2011 — Джон Баррі, англійський композитор, автор музики до «Бондіани». 2012 — Дороті Теннін, американська художниця та письменниця-фантаст, представниця сюрреалізму. 2014 Антон Якутович, український живописець. Міклош Янчо, угорський кінорежисер, сценарист. 2015 — Ріхард фон Вайцзеккер, німецький політик і державний діяч. 2018 — Леонід Каденюк, перший астронавт незалежної України.


text: 1 лютого — 32-й день року в григоріанському календарі. До кінця року залишається 333 дні (334 дні — у високосні роки). Цей день в історії: 31 січня—1 лютого—2 лютого Свята і пам'ятні дні Міжнародні : Міжнародний тиждень ООН. Всесвітній тиждень гармонійних міжконфесійних відносин (World Interfaith Harmony Week). Міжнародний день десерту. Національні : Національний день свободи. : День евакуації. : День Святої Бригіти. Релігійні День вшанування пам'яті преподобного Макарія Великого. Іменини : : Федір, Макар, Сава, Антон, Арсен, Єфросинія, Григорій, Марко, Феодосія Події 1411 — укладення Торунського мирного договору, який завершив Велику війну (1409—1411). 1587 — англійська королева Єлизавета I підписала смертний вирок Марії Стюарт. 1673 — німецький учений Ґотфрід Лейбніц продемонстрував сконструйовану ним сумувальну «арифметичну машину» 1709 — команда британського корабля виявила на незаселеному острові Хуан-Фернандес у Тихому океані моряка Александра Селкірка, що став прототипом Робінзона Крузо 1732 — Рештська угода Росії з Персією; поступка Персії прикаспійських територій, завойованих Петром I. 1884 — вийшов у світ перший том Оксфордського словника англійської мови (головний редактор Джеймс Мюррей). 1893 — у лабораторіях Едісона (Вест-Орандж, штат Нью-Джерсі) побудована перша у світі кіностудія «Чорна Марія», в якій знімали на кінетоскоп. 1893 — у Турині відбулася прем'єра опери Джакомо Пуччіні «Манон Леско» 1896 — у Турині відбулася прем'єра опери Джакомо Пуччіні «Богема» 1907 — в одній із берлінських газет з'явилася стаття, в якій славу створення кіно приписано німецькому фотографу Максу Складановському, що викликало хвилю обурення у французів (однак Складановський створив свій кіноапарат одночасно (1895) і незалежно від братів Люм'єрів) 1918 — патріарх РПЦ Тихон піддав анафемі радянську владу. 1919 — Літківський бій 1922 — політбюро ЦК КП(б)У ухвалило рішення про вивезення 8 млн пудів хліба з голодуючої України до Росії. 1930 — газета «Таймс» надрукувала перший у світі кросворд 1930 — ухвала ЦВК і СНК СРСР «Про заходи щодо зміцнення соціалістичного перевлаштування сільського господарства в районах суцільної колективізації і по боротьбі з куркульством». Початок масової колективізації. 1935 — Ая-Софія в Стамбулі за указом Ататюрка відкрилася як музей. 1946 — обрання Трюгве Лі першим генеральним секретарем ООН. 1946 — проголошення Угорщини республікою. 1951 — відбулося третє випробування атомної бомби на полігоні в Неваді, що стало першим ядерним вибухом, який був показаний по телебаченню. 1953 — хвилі Північного моря розмили 50 основних дамб Голландії, загинуло 1835 людей, 43 тисячі споруд були частково або повністю зруйновані. 1954 — відбулася прем'єра першої телевізійної «мильної опери» («Secret Storm)» 1958 — запущено «Експлорер-1», перший американський штучний супутник Землі. 1958 — Єгипет і Сирія утворили Об'єднану Арабську Республіку. 1967 — у Детройті (США) вийшло перше число українського часопису «Детройтські новини». 1979 — повернення аятоли Хомейні до Ірану після 15-річного вислання, де його зустрічали більше трьох мільйонів людей. 1991 — з цього дня Верховною Радою УРСР скасоване обмеження прописки кримських татар у Криму, введене Радою Міністрів СРСР 1987 року. 1992 — російсько-американська декларація про завершення «холодної війни». 1992 — Україна встановила дипломатичні відносини з Румунією. 1994 — набула чинності Шенгенська угода, підписана країнами ЄС і що передбачає введення повної свободи переміщення громадян між державами-учасниками Європейського Союзу. 2003 — при заході на посадку над мисом Канаверал (штат Флорида) вибухнув американський шатл «Колумбія». Загинули всі 7 членів екіпажа, зокрема перший ізраїльський астронавт Ілан Рамон. 2004 — скасування смертної кари у Великій Британії. 2010 — 44 дні прокату знадобилося фантастичному блокбастеру Джеймса Камерона «Аватар», знятому у форматі 3-D, щоб зібрати у світовому прокаті понад 2 млрд доларів. Фільм став першим в історії, що перетнув 2-мільярдну планку. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1 лютого 1459 — Конрад Цельтіс, німецький неолатинський поет та гуманіст. 1690 — Франческо Марія Верачіні, італійський композитор і скрипаль епохи бароко. 1811 — Ромуальд Зенкевич, білоруський фольклорист, педагог, етнограф ( 1868). 1842 — Володимир Орловський, український живописець і педагог, тесть художника Миколи Пимоненка. 1844 — Гренвілл Голл, американський психолог, якого вважають засновником дитячої і педагогічної психології. 1861 — Бобинський Генрік Антонович, український та польський композитор, піаніст і педагог. Викладач Київського музичного училища (1893—1913), професор Київської консерваторії (1913—1914) ( 1914). 1870 — Мотеюс Густайтіс (Motiejus Gustaitis), литовський поет і перекладач ( 1927). 1874 — Гуґо фон Гофмансталь, австрійський письменник і драматург. 1879 — Микола Капустянський, український військовий і політичний діяч, генерал-хорунжий Армії УНР, один з керівників ОУН ( 1969) (спірна дата). 1887 — Антанас Меркіс, литовський державний діяч, останній прем'єр-міністр довоєнної Литовської Республіки ( 1955). 1895 — Джон Форд, американський кінорежисер (7 «Оскарів») ( 1973). 1897 — Євген Маланюк, український письменник, сотник Армії УНР. 1900 — Анатолій Головня, радянський кінооператор, один з основоположників радянської операторської школи ( 1982). 1901 — Кларк Ґейбл, американський кіноактор (Рет Батлер у «Віднесені вітром»). 1902 — Ленгстон Г'юз, видатний афро-американський поет (помер цього ж дня 1967 року). 1902 — Оксана Лятуринська, українська малярка, скульпторка, письменниця, поетка і громадська діячка. 1904 — Франческа Гааль, угорська кіноакторка, зірка 1930-х років. 1904 — Михайло Омеляновський, український філософ ( 1979). 1905 — Еміліо Джино Сегре, італо-американський фізик. Відкрив (спільно з іншими) уповільнення нейтронів, перший штучний елемент технецій, астат і плутоній-239, а також антипротон. Лауреат Нобелівської премії з фізики ( 1989). 1922 — Рената Тебальді, італійська співачка (сопрано). 1930 — Микола Бідняк, український живописець, графік, іконописець. 1931 — Борис Єльцин, перший президент Росії. 1939 — Джо Семпл, клавішник гурту «The Crusaders». 1940 — Валерій Антонович, український хімік-аналітик, доктор хімічних наук (1986), професор (1989). 1941 — Анатолій Фірсов, радянський хокеїст, один із найкращих нападників в історії хокею ( 2000). 1947 — Ґідон Кремер, скрипаль. 1958 — Віра Ульянченко, українська політична діячка й управлінець, глава Київської обласної державної адміністрації (2006—2009). 1965 — Брендон Брюс Лі, американський кіноактор, син Брюса Лі. 1965 — Вадим Писарєв, український артист балету, народний артист України, художній керівник Донецького академічного державного театру опери та балету імені Солов'яненка. 1965 — Шерилін Фенн, американська кіноакторка («Твін Пікс»). 1968 — Ліза Марія Преслі, американська співачка, єдина дочка співака Елвіса Преслі. 1971 — Рон Велті, барабанщик гурту «The Offspring». 1971 — Майкл Голл, американський актор, відомий роллю Декстера Морган в телесеріалі «Декстер». 1994 — Гаррі Стайлс, англійський співак, відомий як учасник гурту One Direction. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1 лютого 525 — Св. Бригіта Ірландська, покровителька Ірландії ( 451). 1518 — Гвідо Маццоні, італійський скульптор і живописець. 1590 — Катерина де Річчі (Santa Caterina de' Ricci), італійська черниця, католицька свята ( 1522). 1691 — Олександр VIII, (Alexander VIII — Pietro Vito Ottoboni), Папа Римський ( 1610). 1733 — Август Сильний (Friedrich August der Starke), курфюрст Саксонії (1694–1733), король Польщі (1697–1733; 1670). 1851 — Мері Волстонкрафт Шеллі, англійська письменниця, творець Франкенштейна ( 1797). 1856 — Іван Паскевич, російський військовий діяч українського походження, генерал-фельдмаршал ( 1782). 1885 — Сідні Джилкріст Томас (Sidney Gilchrist Thomas), британський металург ( 1850). 1903 — Микола Терещенко, український підприємець та благодійник 1903 — Джордж Габрієль Стокс, ірландський математик і фізик 1940 — Михайло Кольцов, радянський журналіст. 1944 — Піт Мондріан, один із провідних художників-абстракціоністів 1945 — Йоган Гейзинга, голландський філософ, автор Homo Ludens 1954 — Едвін Армстронґ, американський винахідник, автор системи мовлення в FM-діапазоні 1958 — Клінтон Джозеф Девіссон, американський фізик лауреат Нобелівської премії з фізики 1937 року. 1966 — Бастер Кітон, голлівудський кіноактор-комік німого кіно 1968 — Людмила Бурлюк-Кузнецова, українська художниця та літераторка. Сестра Володимира, Давида та Миколи Бурлюків. Старша з трьох сестер. 1971 — Амет-Хан Султан, радянський льотчик-ас, національний герой кримськотатарського народу. 1976 — Вернер Гейзенберг, німецький фізик, лавреат Нобелівської премії з фізики 1932 року ( 1901). 1981 — Дональд Вілз Даґлас, американський авіаконструктор, творець пасажирських, вантажних і бойових літаків ( 1892). 1987 — Алессандро Блазетті, італійський режисер ( 1900). 2002 — Гільдеґард Кнеф, німецька та американська акторка і співачка. 2007 — Джанкарло Менотті, американський композитор, і лібретист італійського походження. 2012 — Віслава Шимборська, польська поетеса, лавреат Нобелівської премії з літератури (1996) 2014 — Максиміліан Шелл, австрійський та американський актор, режисер і сценарист, володар премії «Оскар», номінант премій «Золотий глобус» та «Еммі». 2015 — Іса Мунаєв, чеченський військовик, бригадний генерал Збройних сил ЧРІ, командир Батальйону імені Дудаєва під час Війни на сході України 2021 — Сергій Проскурня, український театральний режисер, продюсер.


text: 2 лютого — 33-й день року в григоріанському календарі. До кінця року залишається 332 дні (333 дні — у високосні роки). Цей день в історії: 1 лютого—2 лютого—3 лютого Свята і пам'ятні дні Міжнародні : Всесвітній день водно-болотних угідь (Конвенція про водно-болотні угіддя була підписана в місті Рамсаре (Іран) 2 лютого 1971 р. День її підписання в 1997 р. об'явлений Всесвітнім днем водно-болотних угідь) Національні Релігійні Християнство Західне християнство Стрітення Господнє Східне християнство Григоріанський (новоюліанський) календар: Стрітення Господнє Юліанський календар: Прп. Євфимія Великого, прп. Лаврентія Печерського, мчч. Євсевія, Євтихія. Інші День Бабака у 2004, 3004,.. — день квадратного кореня Іменини : : Овсій, Юхим, Євтихій, Інна, Римма, Захар, Лев, Лаврентій, Петро, Мирослав Події 962 — Оттон став першим імператором Священної Римської імперії з Саксонської династії. 1274 — у Флоренції сталася перша зустріч Данте й Беатріче, чий образ протягом всього життя надихав творця «Божественної комедії». 1536 — на західному березі річки Ла-Плата, на південь від річки Парана, іспанський конкістадор Педро Мендоза заснував місто Буенос-Айрес, нинішню столицю Аргентини. 1556 — у Центральному Китаї (провінції Шаньсі, Шеньсі і Хенань) стався наймасштабніший з усіх зареєстрованих на планеті землетрусів — загинуло близько 820 тисяч людей. 1558 — заснування Єнського університету. 1653 — селище Новий Амстердам набуло статусу міста. Сьогодні воно відоме як Нью-Йорк. 1656 — освячений Кафедральний собор Мехіко, один з найбільших і найдавніших у Латинській Америці. 1676 — Іоанн III коронований як Король Речі Посполитої. 1823 — у Венеції відбулася прем'єра опери Россіні «Семираміда» 1841 — перша згадка про «День Бабака». 1848 — підписаний договір Гвадалупе-Ідальго, за яким закінчувалась Американо-мексиканська війна, а Мексика поступалася Штатам 1,36 млн км2 території в обмін на 15 млн доларів. 1852 — у Лондоні на Фліт-стріт відкрився перший громадський туалет. 1852 — у Парижі відбулася прем'єра «Дами з камеліями» Александра Дюма (сина). 1863 — Семюел Клеменс вперше підписався як Марк Твен. 1870 — агентство Reuters, підписавши угоди з двома іншими агентствами, вперше в історії створила всесвітню інформаційну мережу. 1892 — у Намеокі (Іллінойс, США) відбулася найдовша в історії зустріч з боксу (між Гаррі Шарпом і Френком Кросбі). 1912 — Фредерік Лоу стрибнув з парашутом зі статуї Свободи. 1913 — у Нью-Йорку відкритий Grand Central Terminal, найбільший залізничний вокзал світу. 1914 — вийшов у прокат перший фільм із Чарлі Чапліном, «Заробляючи на життя». 1920 — на Бродвеї відбулася прем'єра п'єси Юджина О'Ніла «За обрієм» (Пулітцерівська премія з драматургії). 1922 — у Парижі у день 40-річчя автора накладом 1000 примірників опубліковано роман Джеймса Джойса «Улісс». 1924 — Велика Британія встановила дипломатичні відносини з Радянським Союзом. 1932 — нарком постачання СРСР Анастас Мікоян видав наказ про створення постійного запасу хліба в Закавказзі в кількості 2 млн пудів пшениці і 2 млн пудів кукурудзи за рахунок України і Кубані. 1935 — вперше у судовій практиці використано детектор брехні (Портедж, Вісконсин). 1940 — відбувся дебют американського естрадного співака Френка Сінатри. 1943 — завершилася одна з ключових битв ІІ Світової війни. Радянські війська завдали поразки німецьким військам під Сталінградом 1945 — диверсійно-розвідувальна група УПА висадила в повітря блокпост залізничної станції «Тисменищани» та каркас дерев'яного мосту на ділянці Калуш — Рожнятів, Станіславської області. Пошкоджено лінію зв'язку 1959 — загибель туристичної групи Дятлова на Північному Уралі, що породила численні версії. 1970 — у Мюнхені уперше в історії відбулася операція з трансплантації нерва. 1986 — в Індії відбулася зустріч Папи Римського Івана Павла II з Далай-ламою. 1999 — на передньому фасаді універмагу «Україна» в Києві вивісили найбільшу у світі (на той час) зовнішню рекламу — панно шампуню «Орґанікс» (126,5×17 м). 2009 — у Зімбабве пройшла деномінація зімбабвійського долара за курсом 1 000 000 000 000 : 1. Народились Дивись також :Категорія:Народились 2 лютого 1463 — Джованні Піко делла Мірандола, італійський філософ і гуманіст. 1616 — Себастьян Бурдон, французький живописець і графік. 1802 — Йосиф Богдан Залеський, польський поет українсько-молдовського походження, родом з Київщини. Засновник «української школи» в польській літературі. 1812 — Євген Гребінка, український поет («Малоросійські приказки», «Човен», «Українська мелодія», «Очи черные») та прозаїк («Записки студента», «Петербурзька сторона», «Фактор»). 1829 — Альфред Брем, німецький зоолог, автор багатотомного «Життя тварин». 1845 — Іван Пулюй, український фізик і електротехнік, організатор науки, громадський діяч. 1849 — Павол Орсаг, національний поет Словаччини. 1861 — Соломон Гуггенхайм, засновник музею (загинув під час катастрофи «Титаніка»). 1863 — Тимотей Бордуляк, український письменник. 1875 — Фріц Крайслер, австрійський і американський скрипаль і композитор. 1882 — Джеймс Джойс, ірландський письменник, творець «потоку свідомості». 1885 — Альдо Палацескі, італійський письменник. 1896 — Аннабель Кортні Вудсворд, тривалий час головний балетмейстер на Бродвеї, автор «ефекту глибини» (з використанням дзеркал на сцені). 1901 — Яша Хейфец, американський скрипаль-віртуоз (народився у Вільнюсі). 1901 — Валер'ян Підмогильний, український письменник, перекладач (загинув у сталінських таборах). 1905 — Айн Ренд, американська письменниця, філософ. 1926 — Валері Жискар д'Естен, президент Франції в 1974—1981 рр. 1929 — Віра Хитілова, чеський кінорежисер, авангардист і піонер чеського кінематографу. 1934 — Отар Іоселіані, грузинський кінорежисер і сценарист. 1937 — Роберта Флек, американська джазова вокалістка. 1939 — Віталій Філіпенко, народний артист України, композитор. 1941 — Чарлі Воттс, перкусіоніст рок-гурту «Rolling Stones». 1942 — Бо Гопкінс, американський кіноактор (телесеріал «Династія»). 1942 — Ґрехем Неш, англійський рок-музикант, засновник гурту «The Hollies». 1946 — Ферра Фосет, американська кіноакторка («Ангелочки Чарлі»). 1944 — Олександр Мороз, український політик. 1947 — Ален Мак-Кей, рок-музикант («Earth, Wind & Fire»). 1955 — Лешек Енгелькінг, польський поет, прозаїк, перекладач, критик і літературознавець. 1972 — Dana International, ізраїльська співачка. 1977 — Шакіра Ріполл, колумбійська співачка. 1983 — Арсен Павлов (позив. Моторола), російський війський, війський злочинець, терорист ДНР. Померли Дивись також :Категорія:Померли 2 лютого 1594 — Джованні П'єрлуїджі да Палестрина, італійський композитор. 1660 — Говерт Флінк, голландський живописець, відомий як портретист, майстер історичної картини, представник Золотої доби голландського живопису, визнаний одним з найкращих учнів Рембрандта. 1659 — П'єтро Баратта, італійський скульптор доби бароко. 1907 — Дмитро Менделєєв, російський хімік, автор періодичної системи хімічних елементів. 1920 — Микола Алексєєв, український і російський графік. 1936 — Євген Плужник, український поет, драматург, перекладач. 1950 — Михайло Москалюк, сотник УПА, один з останніх керівників Української Повстанської Армії. 1969 — Борис Карлофф (Вільям Пратт), американський кіноактор, «король фільмів жаху». 1970 — Бертран Рассел, британський філософ. Лауреат Нобелівської премії з літератури за 1950 рік. 1970 — Микола Шраг, український економіст і громадсько-політичний діяч. 1979 — Сід Вішез, бас-гітарист англійської панк-гурту «The Sex Pistols». 1980 — Вільям Стайн, американський біохімік, лауреат Нобелівської премії. 1987 — Алістер Маклін, шотландський письменник, автор пригодницьких романів. 1995 — Дональд Плезенс, британський актор, кавалер ордена Британської імперії. 1996 — Джин Келлі, американсько-ірландський танцюрист, актор, співак, режисер, кінопродюсер та хореограф. 2014 — Філіп Сеймур Гоффман, американський актор. 2015 — Андрій Кузьменко (Кузьма), соліст гурту «Скрябін».


text: 3 лютого — 34-й день року в григоріанському календарі. До кінця року залишається 331 день (332 дні — у високосні роки). Цей день в історії: 2 лютого—3 лютого—4 лютого Свята і пам'ятні дні Міжнародні Національні : Річниця створення Комуністичної партії : День героїв : День полеглих : День : День ветеранів Релігійні Ікон Божої матері Ктиторської та «Відрада» («Втіха») Ватопедських. Іменини : Святий Власій, Блажей, Блажея, Целерин, Целерина, Іполіт, Іполіта, Гнат, Іван, Клавдія, Максим, Офелія, Оскар, Стефан, Телімена, Лаврентій : Анастасій, Валеріан, Максим, Євген, Агнія, Феодосій, Ганна Події 301 — регент божевільного китайського імператора Хуей-Ді, Сима Лун відсторонив імператора від влади і стратив наслідного принца Сіма Занг. Невдовзі він призначив себе імператором 1014 — Гаральд ІІ Свенсон проголошений королем Данії 1018 — Болеслав I Хоробрий одружився з Одою, донькою маркграфа Еккехарда I 1112 — весілля графа Барселони Рамона Беренгера III і Дус I графині Провансу 1261 — німецькі лицарі Тевтонського ордену зазнали поразки від литовського війська в битві при Ленневардені 1377 — війна восьми святих: під час штурму Чезена військами Роберта Женевського було вбито близько 2 000 осіб 1456 — ополчення Новгородської Республіки зазнало в битві під Русою поразки від татарсько-московських військ великого князя Василя II 1488 — Бартоломеу Діаш досяг мису Доброї Надії 1509 — португальська ескадра Франсішку де Алмейди перемогла об'єданий флот гуджаратів, мамелюків і заморинів у битві при Діу, що дозволило Португалії захопити ключові порти в Індійському океані 1518 — Бона Сфорца виїхала з Барі до Кракова 1534 — в Лондоні за наказом короля Генріха VIII страчено ірландського бунтаря Томаса Фіцжеральда 1637 — тюльпаноманія в Нідерландах. Кількість продавців тюльпанів перевищила кількість покупців, через що розпочалась біржова паніка і всього за одну ніч тисячі голландців були розорені 1690 — в англійській колонії Массачусетс вперше в Америці увійшли в обіг паперові гроші. Їх використовували для оплати солдатів-найманців у війні з Квебеком 1781 — в ході війни за незалежність США британські війська силами армії і флоту на чолі з генералом Джоном Воганом і адміралом Джорджем Родні захопили голландську колонію острів Сінт-Естатіус 1783 — іспанський король Карл ІІІ визнав незалежність США 1815 — у Швейцарії засновано першу у світі фабрику з виробництва твердого сиру 1823 — у Венеції відбулася прем'єра опери Россіні «Семіраміда» 1830 — представники Росії, Великої Британії, Франції підписали Лондонський протокол, яким визнали Грецію незалежною конституційною монархією. До цього протягом кількох століть Греція перебувала під ярмом османського султана 1851 — французький фізик Леон Фуко представив Паризькій академії наук письмове повідомлення, у котрому детально описав експеримент з вільним маятником, установивши тим самим закон відхилення площини його коливання через обертання Землі навколо осі 1848 — прокламація британського уряду щодо протекторату над територією річки Оранжевої, Південна Африка 1858 — запущено перший трамвай у Гавані, Куба 1863 — у місцевій газеті містечка Вірджинія (штат Невада) опубліковано гумористичне оповідання 27-літнього журналіста Семюеля Ленгхорна Клеменса, підписане псевдонімом Марк Твен 1867 — Муцухіто став імператором Японії (імператор Мейдзі) 1894 — у США спустили на воду перший вітрильник зі сталевим корпусом 1913 — набрала чинності Шістнадцята поправка до Конституції США, що дозволила Конгресу встановлювати федеральні податки на доходи 1917 — США розірвали дипломатичні відносини з Німеччиною. Причиною демаршу стало потоплення американського пароплава Housatonic біля берегів Сицилії 1921 — у Тарнові (Польща) почала роботу «Рада республіки» — тимчасовий український уряд у вигнанні — члени НСДАП провели перший масовий мітинг у Мюнхені 1926 — у Чехословаччині чеська мова стала офіційною мовою країни 1929 — завершився Перший конгрес Українських націоналістів (28 січня — 3 лютого) у Відні, де створено Організацію українських націоналістів, головою проводу якої було обрано Євгена Коновальця 1930 — в Індії вперше членом місцевої ради став представник касти недоторканних 1932 — відділ нацменшин Сибірського крайвиконкому ухвалив рішення про переведення на українську мову низового апарату Павлоградського, Полтавського, Славгородського, Ординського, Ключевського, Карасуського, Знаменського і Черлацького районів 1940 — у ході битви за Британію над Англією збито перший німецький бомбардувальник — у Вінніпезі створений Комітет українців Канади 1945 — американські війська прорвали німецьку оборонну лінію Зігфрида 1950 — в Лондоні за звинуваченнями у передачі таємної державної інформації агентам КДБ арештовано провідного ядерного фізика Клауса Фукса. Докази провини Фукса були знайдені ФБР, яке передало ці матеріали своїм англійським колегам 1953 — вийшла друком книга французького океанографа Жака-Іва Кусто «Світ мовчання» — найзнаменитіша робота науковця, в якій він описав унікальні результати трирічного вивчення підводного світу 1954 — мешканці Сіднея зустрічали в порту британську королеву Єлизавету II. Британський монарх вперше ступив на австралійську землю 1956 — відповідно до вказівок директивних органів, Міністерство культури УРСР здійснило ряд заходів із вилучення з фондів музеїв УРСР експонатів та документів, які відображають діяльність різних «антирадянських контрреволюційних організацій, портретів окремих буржуазно-націоналістичних діячів дореволюційної Росії, панської Польщі, Австро-Угорщини» та інших 1962 — уряд США запровадив ембарго на торгівлю з Кубою 1966 — радянська непілотована космічна станція «Луна-9», що стартувала з поверхні Землі 31 січня, вперше здійснила м'яку посадку на поверхню Місяця. Станція першою передала на Землю панорамні фото місячної поверхні 1969 — в Каїрі на Палестинському національному конгресі новим лідером Організації визволення Палестини обрано Ясіра Арафата — засновника і голову терористичної організації ФАТХ 1972 — початок XI зимових Олімпійських ігор у японському Саппоро 1977 — полковник Менгісту Хайле Маріам став одноосібним правителем Ефіопії після вбивства восьми членів правлячої Військової ради 1981 — Гро Харлем Брундтланд стала першою у світі жінкою — прем'єр-міністром, очоливши уряд Норвегії 1986 — Папа Римський Іван Павло II зустрівся в Калькутті з матір'ю Терезою 1989 — в результаті збройного перевороту в Парагваї усунуто від влади генерала Альфредо Стреснера, який був президентом цієї країни 35 років 1992 — Україна встановила дипломатичні відносини з Туреччиною — виконком Організації Визволення Палестини визнав незалежність України 1994 — президент США Білл Клінтон скасував економічне ембарго щодо комуністичного В'єтнаму, яке діяло 19 років — Верховна Рада України ратифікувала в повному обсязі Договір про скорочення і обмеження стратегічних наступальних озброєнь (СНВ-1) 1995 — перші військові навчання НАТО на території колишньої НДР 1998 — на італійському гірськолижному курорті Кавалезе загинули 20 осіб, коли трос підйомника перерізав літак НАТО, що заходив на посадку 2000 — найбільше M&A в історії: Vodafone AirTouch PLC поглинув Mannesmann за 183 млрд доларів 2005 — найдорожча у світі газета вийшла друком в Китаї. Спеціальний випуск «Economic Daily» в місті Шеньчжень був надрукований на золотому папері (вартість одного екземпляра газети становила 8000 доларів США) 2009 — закінчився процес «Румунія проти України» у Міжнародному суді в Гаазі щодо статусу українського острова Зміїний та шельфу в Північно-Західному Чорномор'ї. Зміїний визнано саме островом, як на тому наполягала Україна (а не скелею, як доводили румуни), однак переважну частину спірної ВЕЗ віддано Румунії — Іран вивів на навколоземну орбіту перший національний супутник Омід («Надія») за допомогою своєї ракети-носія «Сафір» 2010 — скульптура роботи швейцарського майстра Альберто Джакометті «Людина, що крокує» («L'homme qui marche») була продана на аукціоні Sotheby's за рекордну суму в 65 мільйонів фунтів (104,3 мільйона доларів) 2011 — організація «Репортери без кордонів» заявила, що у рейтингу свободи слова «Репортерів без кордонів» Україна за рік президентства Януковича знизилась на 42 позиції та займає 131-е місце — після Іраку — на кордоні Камбоджі і Таїланду поновилося військові зіткнення за територію довкола храму 11 століття Преах-Віхеар, який перебуває під охороною ООН. Храм був пошкоджений артилерійським вогнем, із зони конфлікту евакуйовані десятки тисяч мешканців 2012 — національний перевізник Угорщини «Malev», авіакомпанія з 66-річною історією, припинила польоти через фінансові проблеми і відмову фінансування з боку уряду 2014 — в ході Революції гідності в Києві ветерани-афганці та «Правий сектор» провели власні переговори з МВС та СБУ про звільнення заарештованих на підставі ухваленого закону про амністію. Апеляційний суд відпустив іще 8 затриманих на Грушевського. Комендант Євромайдану підтвердив, що майданівці готові звільнити частину вулиці Грушевського, зокрема якщо їхніх побратимів силовики випустять з-під арешту. Вночі у столиці спалахнули 4 автівки 2015 — італійський юрист і політик Серджо Матарелла обраний президентом Італії 2018 — в сирійській провінції Ідліб з ПЗРК був збитий російський літак Су-25. Пілот Роман Філіпов був вбитий повстанцями після катапультування 2021 — введено указом президента в дію рішення РНБО, персональні економічні санкції та обмеження проти нардепа від ОПЗЖ Тараса Козака, заблоковано проросійські телеканали 112, ЗІК та Newsone як пропагандистські. Народились Див. також: :Категорія:Народились 3 лютого 1735 — Ігнацій Красицький, польський поет XVIII ст. 1809 — Фелікс Мендельсон-Бартольді, німецький композитор («Італійська симфонія», «Шотландська симфонія», «Фінгалова печера»), диригент, автор весільного маршу, піаніст, засновник першої німецької консерваторії (Лейпциг, 1843 рік). 1821 — Елізабет Блеквелл, перша у світі жінка-лікар, яка отримала вищу медичну освіту. 1853 — Геннадій Ладиженський, український маляр. 1857 — Вільгельм Людвіг Йогансен, данський біолог, що ввів терміни «популяція», «ген», «генотип» і «фенотип». 1859 — Олаф Фінсен, фарерський політичний діяч, мер Торсгавна (1904–1909), перший в історії Фарерських островів фармацевт. 1859 — Гуго Юнкерс, німецький авіаконструктор (помер того ж дня 1935). 1864 — Володимир Самійленко, український письменник. 1870 — Ада Негрі, італійська поетеса. 1872 — Іван Фомін, архітектор, один із засновників неокласицизму, автор будинку Кабінету Міністрів у Києві. 1874 — Гертруда Стайн, американська письменниця, авторка вислову «втрачене покоління». 1887 — Ґеорґ Тракль, австрієць, визнаний одним із найкращих поетів XX століття. 1889 — Карл Теодор Дреєр, данський кінорежисер-новатор, один з найвизначніших майстрів європейського кіномистецтва. 1898 — Алвар Аалто, фінський архітектор (його прізвищем відкриваються всі енциклопедії). 1904 — Гео Коляда (справжнє ім'я — Григорій Опанасович), український поет (†1941). 1909 — Сімона Вейль, французький філософ-містик. 1909 — Андре Каятт, французький кінорежисер. 1936 — Джеймс Бріджес, американський кінорежисер і сценарист («Китайський синдром» — «Оскар», 1980). 1938 — Віктор Буоно, американський актор. 1939 — Майкл Чіміно, американський кінорежисер. 1951 — В'ячеслав Медвідь, український письменник. 1974 — Ігор Пелих, український телеведучий, журналіст, продюсер (†2009). 1979 — Епіфаній, митрополит Київський і всієї України, предстоятель Православної церкви України. Померли Див. також: :Категорія:Померли 3 лютого 1116 — Коломан І, угорський король, одружений з донькою Володимира Мономаха. 1428 — Асікаґа Йосімоті, 4-й сьоґун сьоґунату Муроматі. 1468 — Йоганн Гутенберг, німецький і європейський першодрукар. 1846 — Йозеф Вайгль, австрійський композитор і диригент. 1862 — Жан-Батіст Біо, французький фізик, геодезист і астроном (* 1774). 1924 — Томас Вудро Вільсон, американський державний діяч, 28-й Президент США (1913—1921), історик і політолог, лауреат Нобелівської премії миру. 1951 — Август Горх, німецький підприємець і конструктор, творець марок «Horch» і «Audi». 1956 — Еміль Борель, французький математик (* 1871). 1959 Бадді Голлі, один із батьків рок-н-ролу (загинув в авіакатастрофі). Річі Валенс, американський співак, композитор, гітарист. 1975 — Ум Кульсум, єгипетська співачка. 1989 — Джон Кассаветіс, американський кінорежисер. 1997 — Богуміл Грабал, чеський письменник. 2009 — Павло Загребельний, український письменник («Роксолана», «Диво», «Левине серце», «Євпраксія»). 2005 — Ернст Майр, німецький біолог. 2011 — Марія Шнайдер, французька акторка. 2012 — Бен Газзара, американський актор. 2023 — Пако Рабанн, французький модельєр-кутюр'є.


text: 4 лютого — 35-й день року в григоріанському календарі. До кінця року залишається 330 днів (331 день — у високосні роки). Цей день в історії: 3 лютого—4 лютого—5 лютого Свята і пам'ятні дні Міжнародні : Всесвітній день боротьби проти раку Національні (Каліфорнія і Міссурі): День Рози Паркс. : День Незалежності. Релігійні Іменини : : Тимофій, Петро, Гаврило, Юрій, Макар, Іван, Леонтій, Мануїл, Мануйло Події 960 — на престол зійшов Чжао Куан'їнь, перший імператор китайської династії Сун. 1690 — собор Російської православної церкви наклав анафему «хлібопоклонницькій єресі» й на релігійні твори українських авторів Петра Могили, Кирила Ставровецького, Іоаникія Галятовського, Лазара Барановича, Антіна Радивиловського, Єпіфанія Славинецького. 1703 — в Едо 47 самураїв-ронінів вчинили сепуку після сповненої ними помсти за смерть свого сюзерена. 1708 — перше виконання кантати Йоганна Себастьяна Баха Gott ist mein König (BWV 71), що була надрукована першою і єдиною за життя композитора. 1789 — у Філадельфії на засіданні виборщиків, які представляли 10 з 11-и штатів, що ратифікували конституцію США, одноголосно, 69-а голосами, було обрано першого президента Сполучених Штатів Америки — ним став Джордж Вашингтон. 1793 — Другий поділ Речі Посполитої, внаслідок якого Волинь і Поділля приєднано до Російської імперії. 1859 — Костянтин Тішендорф виявив у монастирі святої Катерини Синайський кодекс. 1906 — департамент поліції Нью-Йорку постановив використовувати відбитки пальців для ідентифікації злочинців. 1941 — запатентований тефлон. 1943 — у Цюриху (Швейцарія) відбулася прем'єра «Доброї людини з Сезуана» Бертольда Брехта. 1944 — в Парижі відбулася прем'єра «Антігони» Жана Ануя. 1945 — у Лівадії (Крим) відкрилася Ялтинська конференція — дипломатична зустріч лідерів США, Великої Британії й СРСР з метою вирішення питань закінчення Другої світової війни та повоєнного ладу. 1948 — британська колонія Цейлон отримала незалежність у Співдружності націй. 1961 — з Анголи почалася колоніальна війна Португалії проти африканських національно-визвольних рухів. 1969 — Ясір Арафат очолив Організацію визволення Палестини. 1970 — засноване місто Прип'ять. 1971 — оголошено про банкрутство британської компанії «Роллс-Ройс». 1974 — після двох років дресирування шимпанзе Нім Чимскі в США написав перше слово. 1992 — Уго Чавес вчинив спробу державного перевороту у Венесуелі (стане президентом у 1999). 1998 — в обличчя Біла Гейтса в Брюсселі поцілили тортом. 2004 — почала роботу соціальна мережа Facebook. Її заснував студент Гарвардського університету Марк Цукерберг. 2005 — Верховна Рада України затвердила Юлію Тимошенко на посаді прем'єр-міністра України. 2021 — у Запоріжжі сталася пожежа у Запорізькій обласній клінічній інфекційній лікарні, внаслідок якої загинуло четверо людей, а ще двоє постраждали. Народились Дивись також :Категорія:Народились 4 лютого 1483 — Рідольфо Гірландайо, італійський живописець, син Доменіко Гірландайо. 1494 — Франсуа Рабле, французький письменник, автор «Ґарґантюа та Пантаґрюеля». 1667 — Алессандро Маньяско, італійський живописець доби бароко, представник генуезької школи живопису. 1682 — Йоганн Фрідріх Беттгер, німецький алхімік, винахідник європейської порцеляни. 1688 — П'єр Карле де Шамблен Маріво, французький драматург. 1746 — Тадеуш Костюшко, військовий та політичний діяч, учасник війни за незалежність північноамериканських колоній (1775-83 рр.), керівник антиросійського Польського повстання (1794 р.). 1820 — Божена Немцова, чеська письменниця. 1854 — Сидір Мидловський, актор, театральний діяч і письменник (†1916). 1871 — Фрідріх Еберт, перший президент Німеччини. 1875 — Людвіґ Прандтль, німецький фізик, «батько аеродинаміки», творець аеродинамічної труби. 1880 — Климент Квітка, музикознавець та фольклорист, чоловік Лариси Косач (Лесі Українки). 1881 — Григорій Беклемішев, український піаніст, композитор, педагог. 1881 — Фернан Леже, французький художник, скульптор, графік, кераміст, прихильник «естетики машинних форм» і «механічного мистецтва». 1885 — Степан Балей, український і польський психолог. Автор «Нарису психології» (1922) — першого українського підручника з психології в Галичині, дві праці присвятив психології творчості Т. Г. Шевченка. 1900 — Жак Превер, французький поет і кіносценарист. 1902 — Чарльз Ліндберг, американський пілот (перший одиночний переліт через Атлантику). 1906 — Клайд Томбо, американський астроном, який відкрив Плутон, дев'яту планету Сонячної системи (1930 рік). 1913 — Роза Паркс, американська громадська діячка. 1932 — Фукуда Сіґео, японський скульптор, графік, один з найцікавіших дизайнерів XX століття. 1933 — Ігор Кваша, російський актор («Той самий Мюнхгаузен», «Людина з бульвару Капуцинів»), телеведучий («Жди меня» на ОРТ). 1939 — Джордж Ромеро, американський кінорежисер, класик стилю «горрор». 1941 — Джон Стіл, барабанщик гурту «Animals». 1948 — Еліс Купер (Alice Cooper; Вінсент Фурньє), рок-музикант. 1957 — Одд Голдрейх, ізраїльський науковець професор у галузі комп'ютерних наук. 1962 — Василь Аксенин, інженер, громадський активіст, учасник Євромайдану, один із Героїв Небесної сотні, Герой України. 1964 — Олег Протасов, радянський і український футболіст і тренер, віцечемпіон Європи 1988, найкращий футболіст СРСР 1987. 1974 — Оскар Де Ла Хойя, американський боксер, чемпіон Олімпійських ігор 1992 року, абсолютний чемпіон серед професіоналів у середній вазі. 1981; Гордій Остапович, український спортсмен, який представляв Україну на Чемпіонаті Світу зі спортивного запам'ятовування Сергій Колодій, один із «кіборгів» Донецького аеропорту, Герой України. Померли Дивись також :Категорія:Померли 4 лютого 211 — Септимій Север, римський імператор. 733 — Аґата-Інуакаї но Мітійо, японська аристократка і поетеса періоду Нара. 1494 — Юрій Дрогобич (Котермак), астроном, доктор медицини та філософії, ректор Болонського університету, перший українець — автор друкованої книги (вийшла в світ 1483 року). 1508 — Конрад Цельтіс, німецький неолатинський поет та гуманіст. 1590 — Джозеффо Царліно, італійський теоретик музики, педагог і композитор. 1617 — Людвіг Ельзевір, родоначальник знаменитої сім'ї голландських книговидавців, чиї видання стали взірцем друкарського мистецтва. 1787 — Помпео Батоні, італійський художник XVIII століття. 1894 — Адольф (Антуан Жозеф) Сакс, бельгійський музикант і музичний майстер, творець саксофона. 1905 — Луї Ернест Барріа, французький скульптор. 1920 — Модест Сосенко, український художник-монументаліст, майстер релігійного та світського малярства, портретист, пейзажист, ілюстратор. 1925 — Роберт Кольдевей, німецький архітектор і археолог, який визначив розташування стародавнього Вавилону. 1928 — Гендрік Лоренц, нідерландський фізик, лауреат Нобелівської премії 1902 року. 1951 — Сесіл Гант, американський блюзовий співак, піаніст ( 1913). 1957 — Джозеф Хардвей, американський аніматор, творець Bugs Bunny. 1972 — Микола Чеботарів, український військовий і політичний діяч, один з організаторів та керівник української контррозвідки. 1995 — Патриція Гайсміт, американська письменниця, авторка психологічних детективів, багато з яких були екранізовані. 1995 — Олександр Довженко, лікар-нарколог, автор оригінального методу кодування. 2001 — Яніс Ксенакіс, грецький композитор. 2021 — Петро Сказків, український музикант-цимбаліст. Примітки