source: wikipedia

text: Ле́ся Украї́нка (справжнє ім'я — Лари́са Петрі́вна Ко́сач, у шлюбі Ко́сач-Кві́тка; , Новоград-Волинський, Волинська губернія, Російська імперія — , Сурамі, Тифліська губернія, Російська імперія (нині Грузія)) — українська письменниця, перекладачка та культурна діячка, співзасновниця літературного гуртка «Плеяда» та групи Українська соціал-демократія. У сучасній українській традиції входить до переліку найвідоміших жінок давньої та сучасної України. Писала в жанрах поезії, лірики, епосу, драми, прози, публіцистики, розвинула жанр драматичної поеми в українській літературі. Працювала в галузі фольклористики (наспівала 220 народних мелодій) і активно долучалася до процесів українського жіночого руху та національного відродження. Серед мистецької спадщини — збірки поезій «На крилах пісень» (1893), «Думи і мрії» (1899), «Відгуки» (1902), поеми «Давня казка» (1893), «Одно слово» (1903), драми-поеми «Кассандра» (1901—1907), «В катакомбах» (1905), «Лісова пісня» (1911), «Камінний господар» (1912), «Бояриня» (1913). Життєпис Походження Мати, Ольга Петрівна Драгоманова-Косач — дворянка за походженням, поетеса й дитяча письменниця під псевдонімом Олена Пчілка, була активісткою українського жіночого руху, видавала альманах «Перший вінок». Олена Пчілка займалася всебічною освітою, підтримкою творчості та лікуванням Лариси Косач (приватні педагоги, публікації, подорожі), і виховувала доньку сильною людиною без надмірного виявлення почуттів. Слід цієї «paidei» можна знайти в кожному творі «поодинокого мужчини». Батько, Петро Антонович Косач — дворянин, високоосвічений поміщик, який дуже любив літературу і живопис, дійсний статський радник, повітовий маршалок. Дядько — Михайло Драгоманов, учений, громадський діяч, перед вимушеною еміграцією до Франції й Болгарії співпрацював з Франком. Формував характер племінниці згідно зі своїми соціалістичними переконаннями, ідеалами служіння батьківщині, які вона переросла, допомагав як літературний критик і фольклорист. Мала старшого брата Михайла та молодших — Ольгу, Оксану, Миколу та Ізидору Косачів. Дитячі роки пройшли на Волині: у Новограді-Волинському (1871 — весна 1879), Луцьку (весна 1879 — травень 1882), у селі Колодяжне (з травня 1882), що під Ковелем. У будинку Косачів часто збиралися письменники, художники і музиканти; влаштовували вечори і домашні концерти. Лариса Косач мала винятково сприятливі обставини для шліфування вродженого мистецького хисту. Дитинство і впливи На десятий день після народження 23 лютого (7 березня) 1871 року Ларису охрестили в Новоград-Волинській Соборній Преображенській церкві, хрещеними стали полковник Степан Васильковський та рідна бабуся дворянка Єлизавета Драгоманова. Лариса Косач навчилася читати у 4 роки. Леся (одне з сімейних імен Лариси, що стало літературним псевдонімом. Серед інших: Зея, Зеїчка, Зеїсок, Boule vagabonde (фр. Колобок)) та Михайло, яких упродовж життя єднала тривала дружба і в сім'ї називали спільним ім'ям — Мишелосіє. Вони разом навчалися у приватних учителів. У січні 1876 року Олена Пчілка з Михайлом і Ларисою приїхали до Києва попрощатися з М. Драгомановим перед його еміграцією і деякий час жили в нього. Влітку того ж року мати з Лесею та Михайлом відпочивали в селі Жабориці. Тут вона вперше почула розповіді матері про Мавку. У шість років навчилася вишивати. 26 травня (7 червня) 1877 року народилася сестра Оля, яка стане її доброю подругою. Згодом вона зазначить, що в Лариси: {{Цитата|«такі самі риси обличчя, барва очей і волосся, як у батька, так само середній зріст, така ж постать, така сама тендітність», «однаково були лагідні та добрі безмежно», «надзвичайно стримані, терплячі та витривалі, з виключною силою волі», «однаково делікатні у відносинах з людьми», «для любих людей чи справ могли поступитися багато чим, могли бути дуже поблажливими, але я не можу уявити тої людини, тої справи, взагалі тої сили, що могла б примусити, батька чи Лесю однаково, зробити щось, що вони вважали за непорядне, нечесне. Щоб же зробити таке для власної вигоди чи користі, чи безпечності, то про те не може бути й мови».}} Коли в 1878 батьки Лариси поїхали на Всесвітню виставку до Парижа, доглядати дітей приїздила Олена Косач, сестра Ларисиного батька. Дружба з «тіткою Єлею» залишила помітний слід у житті та творчості поетеси. 7 (19) листопада того ж року наказом міністерства внутрішніх справ Петра Косача перевели на роботу до Луцька. Навесні 1879 року Петро Косач перевозить до Луцька всю родину. В березні «тітку Єлю» Олену Косач заарештовано за участь у замаху на шефа жандармів Дрентельна; пізніше її вислано в Олонецьку губернію, а 1881 р. заслано до Сибіру на 5 років (м. Ялуторовськ Тюменської обл., а потім у м. Тюмень). Леся, вражена звісткою, між 1879 і 1880 роками пише свою першу поезію — «Надія». Влітку 1880 тітка Лариси Олександра Косач-Шимановська з двома синами переїздить до Луцька, мешкає в родині Косачів. Причиною переїзду став арешт і заслання до Сибіру її чоловіка Бориса Шимановського. «Тітка Саша» — перша Лесина вчителька музики, якій мисткиня була вдячна все життя. 6 (18) січня 1881 року під час святкування Водохреща десятилітня Лариса сильно застудилася, що призвело до туберкульозу кісток та суглобів. 1881 року мати повезла Ларису, Михайла, Ольгу до Києва для навчання під керівництвом приватних вчителів. Лариса й Михайло починають вчитися за програмою чоловічої гімназії, Лариса бере уроки гри на фортепіано в Ольги О'Коннор, дружини Миколи Лисенка. На початку травня 1882 року Косачі переїздять у село Колодяжне, що стане їхнім постійним місцем проживання. А тим часом Лариса з Михайлом живуть у Києві, вчаться у приватних вчителів, зокрема вивчають грецьку і латину. Влітку 1883 року у Лариси діагностували туберкульоз кісток, у жовтні професор Олександр Рінек прооперував їй ліву руку, видалив кістки, уражені патологічним процесом. У грудні Лариса повертається з Києва до Колодяжного, стан здоров'я поліпшується, з допомогою матері вивчає французьку і німецьку мови, що дає змогу пізнавати скарби письменства інших народів і культур. 29 травня (10 червня) 1882 року народилася сестра Оксана, 22 серпня (2 вересня) 1884 — брат Микола. Юність та освіта З 13 літ (1884) Лариса Косач активно пише вірші. Перші спроби стараннями матері опублікувано на сторінках галицьких українськомовних часописів «Зоря», «Дзвінок», ЛНВ («Конвалія», «Сафо», «Літо краснеє минуло» й ін.). Цього року з'явився псевдонім «Леся Українка». Маючи також художній хист, деякий час брала уроки у Київській Рисувальній школі Олександра Мурашка, звідки залишилась одна картина олійними фарбами. Пізніше Ларисі довелося здобувати освіту самостійно, з материною допомогою. Про рівень її освіти може свідчити факт, що у 19-літньому віці написала для своїх сестер підручник «Стародавня історія східних народів» (надрукований в Катеринославі, 1918). Знала багато європейських мов, крім слов'янських (української, російської, польської, болгарської), також англійську, німецьку, французьку, італійську, давньогрецьку та латину, бралася за вивчення грузинської, шведської, іспанської. Тому багато перекладає, зокрема Гоголя, Тургенєва, Міцкевича, Марію Конопніцьку, Гейне, Гюґо, Свіфта, Шекспіра, Байрона, Жорж Санд, Аду Негрі, Гергарта Гауптмана, Метерлінка, Гомера. Серед близького оточення Лесі Українки були визначні вчені та громадсько-політичні діячі, які вплинули на її формування: М. Драгоманов, В. Антонович, М. Старицький, М. Лисенко, М. Ковалевський. 9 (21) березня 1888 року народилася сестра Ізидора, яку Леся безмежно любила, називаючи лагідно Гусінькою чи жартівливо Донною Дорою, і яку неодноразово сумлінно доглядала під час хвороб, рятуючи їй життя. Зрілість: творчість та обмін досвідом Побувавши 1891 року в Галичині, а пізніше й на Буковині, Косач знайомиться з культурним бомондом Західної України: Іваном Франком, Михайлом Павликом, Ольгою Кобилянською, Василем Стефаником, Осипом Маковеєм, Наталією Кобринською. Основний зарис соціально-політичного світогляду Лариса Косач сформувала після річного (1894—1895) перебування у М. Драгоманова в Софії і його трагічної смерті. У 1896—1898 рр. Леся Українка стає співзасновницею першої на Наддніпрянщині української соціал-демократичної організації, групи «Українська соціал-демократія»Лавріненко Ю. Українська соціял-демократія (група УСД) і її лідер Леся Українка . Історію особистих стосунків Лариси Косач часто розпочинають із Сергія Мержинського, з яким познайомилася у Ялті 1897 року під час лікування сухот. Називаючи ці стосунки «дружбою», а не «коханням», Косач їде до Мінська попри заборону матері, щоб доглядати хворого, коли стан здоров'я «друга моїх ідей» став критичним. Тут 18 (31) січня 1901 року за одну ніч біля ліжка помираючого Мержинського з-під пера Лесі Українки вийшла поема «Одержима». У листопаді 1898 року Косач знайомиться з 18-літнім першокурсником Климентом Квіткою в літературно-артистичному гуртку Київського університету, де читала своє оповідання «Над морем», пропонує йому записати від себе пісні, які захоплено збирає фольклорист. Згодом знайомство переростає в стосунки. Влітку 1901 року Кльоня (так назвали його Косачі) складає Ларисі компанію в подорожі Буковиною. У 1907 році вони одружились і прожили в шлюбі до смерті письменниці. Особливими стали стосунки Лесі Українки та Ольги Кобилянської. Особисто письменниці познайомилися в 1899 і знайшли одна в одній духовну спорідненість, розуміння, підтримку і любов. Використовуючи в листуванні особливу ніжність («хтось», «хтосічок», «хтось біленький», «хтось чорненький») та активно обмінюючись ідеями і поглядами на становище жінки в Україні та Європі, мисткині засвідчили цим «процес радикального переосмислення свого я» на знак протесту проти патріархальної культури", що збагатило український літературний модерн феміністською перспективою. З юних літ постійно подорожуючи до Європи та великих міст царської Росії задля лікування, формувала особистий та письменницький світогляд. Косач відвідала майже всі найкращі європейські театри, слухала найславетніших музикантів, була в курсі світових музично-театральних новин. Ці вимушені потребою подорожі до Німеччини, Австро-Угорщини, Італії, Єгипту, кількаразові перебування на Полтавщині, Одещині, у Криму, на Кавказі збагачували та наснажували її душу і тіло. З 20 лютого по 1 березня 1900 року мешкала в Тарту за адресою Каштанова вул., 65 (). 2001 року Україна встановила на цьому будинкові гранітний пам'ятний знак з портретом поетеси та написами естонською і українською«Tartusse tuleb mälestustahvel poetess Lesja Ukrainkale» EPL, 24. veebruar 2001. Цікаві бувальщини *** Колись багата волинська поміщиця, графиня Колонно-Чосновська спитала: — Чому ж це ви, Ларисо Петрівно, вживаєте майже завжди мужицьку мову? — А чому ви, графине, — усміхнувшись, відповіла Леся Українка, — вживаєте мужицький хліб та все інше, придбане мужицьким трудом? *** Після літературного диспуту якийсь панок-віршомаз почав доводити, що лише та поезія вічна, яка «витає над нами і не забруднює своєї одежі в болоті життя». Леся зміряла новоспеченого захисника «мистецтва для мистецтва» з ніг до голови й тихо сказала: — А ви, пане, замовте ходулі та витайте собі на здоров'ячко над «болотом». Може, і не замочите своє вбраннячко. Лариса Косач постійно листувалася, серед адресатів, окрім родини Косачів-Драгоманових, найвизначніші діячі доби: Михайло Павлик, Осип Маковей, Іван Франко, Михайло Кривинюк, Ольга Кобилянська, Михайло Коцюбинський, Михайло Старицький, Агатангел Кримський, Михайло Грушевський, Сергій Єфремов, Гнат Хоткевич, Іван Труш, Борис Грінченко. Останні роки та діяльність У січні 1907 року Лесю Українку та її сестру Ольгу без жодної формальної причини арештували. Так вона потрапила до тієї самої камери, де сидів Борис Грінченко. Протримавши ніч, обох сестер відпустили. На початку березня 1907 року Леся Українка переїхала з Колодяжного до Києва. А в кінці березня разом із Климентом Квіткою здійснила поїздку до Криму, зокрема, побувала у Севастополі, Алупці та ЯлтіЛист Лесі Українки до родини Косачів від 15 березня 1907 p.. Попри те, що Олена Пчілка була категорично проти стосунків дочки «з якимось жебраком», як презирливо називала Климента Квітку, 7 серпня 1907 р. вони офіційно оформили шлюб у церкві Вознесіння Господнього на Деміївці й оселилися на вулиці Велика Підвальна, 32, кв. 11 у Києві. 21 серпня разом вирушили до Криму, де Квітка одержав посаду в суді. Подружжя живе спочатку в Ялті (жовтень 1907 — кінець 1908), а 6 (19) грудня 1908 подружжя Квіток від'їздить з Ялти до Батумі, і на початку 1909 оселяється у Грузії (1909—1913), часто переїздить через службові призначення чоловіка: Телаві, Кутаїсі та ін. З 29 листопада 1909 по 13 травня 1910, з 6 лютого по 25 квітня 1911 та з 17 листопада 1912 по 1 травня 1913 (за н.ст.) Леся Українка перебувала на лікуванні у Єгипті (Хельван) У цей час Лариса Косач багато працює на літературній ниві. 5 травня 1907 написала драматичну поему «Айша та Мохаммед», 18 травня остаточно завершила поему «Кассандра», роботу над якою розпочала ще 1903. 12 травня надіслала до альманаху «З неволі» (Вологда) драматичну поему «На руїнах», видання для допомоги політичним засланцям. У вересні пише поезію «За горою блискавиці», продовжує роботу над творами «У пущі», «Руфін і Прісцілла». З чоловіком працювала над зібранням фольклору: зокрема, на кошти подружжя організовано етнографічну експедицію Філарета Колесси, в ході якої зроблено одні з перших аудіозаписів кобзарів. У цей самий час інтенсивно опрацьовує власні драми. На початку липня 1913 року здоров'я Косач різко погіршилося через хворобу, пов'язану з нирками. 4 липня на звістку про важкий стан Лариси до Грузії терміново приїжджають мати та Ізидора. Вони наполягають на переїзді з «малярійного» Кутаїсі до гірського Сурамі. Матері письменниця диктувала проєкти так і ненаписаної драми «На берегах Александрії». Символічне значення її творчості можна прочитати в молитві дітей до Геліоса над манускриптами. Виснажена хворобою, Лариса Косач-Квітка померла 19 липня (1 серпня) 1913 року в Сурамі у 42-річному віці. Похована на Байковому кладовищі в Києві (надгробний пам'ятник — бронза, граніт; скульпторка Галина Петрашевич; встановлений 1939 року). Стосовно похорону Лесі Українки, Дмитро Дорошенко згадував, що «За добу до похорону стало відомо, що згідно з бажанням небіжчиці проводи труни відбудуться без участи духовенства. І справді, поперед жалібної процесії несено тільки чорний хрест. Але за труною йшло троє священиків: о. Павло Погоріло, о. Марко Грушевський і ще хтось третій». З іншого боку, дослідники вказують, що жодних розпоряджень щодо власного похорону Лариса Косач не робила. Могила Лесі Українки є національною пам'яткою. Міфи про Лесю Українку Є міфи про лесбійство Лесі Українки. Ось як пише Оксана Забужко у своїй книзі «Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій»: «Приятельські листи американок, француженок і німкень XIX ст. для сьогоднішнього непідготовленого вуха таки справді можуть звучати мало не як шквал розпаношених лесбійських освідчень: „Як я тебе люблю... ти радість мого життя... моє серденько, як я тужу до тебе, як мрію про той час, коли ми знову побачимося“ і т. д., — тоді як насправді це був цілком звичний, ба навіть ритуалізований тодішньою культурою спосіб жіночого словесного вияву прихильности й симпатії незалежно від об'єкта. Зрозуміло, що „епістолярний роман“ панни Лесі й панни Ольги (стилістично, звісно, непорівнянно винахідливіший — у кожному разі, з Лесиної сторони, що єдина нам і відома) має бути відчитаний насамперед у цьому, питомому для нього контексті.». Творча діяльність Псевдонім «Леся Українка» був фамільним: Лесею Ларису звали Косачі, «Українцем» називався в еміграції Михайло Драгоманов. Поезія Віршувати Лариса Косач почала в 9 років: поезію «Надія» написала під впливом звістки про долю тітки Олени Антонівни Косач (в шлюбі Тесленко-Приходько), засланої за участь у революційному русі. 1884 року у львівському журналі «Зоря» вперше надруковано вірші «Конвалія» та «Сафо» і зафіксовано ім'я — Леся Українка; у наступних перевиданнях до вірша «Сафо» Леся додала посвяту братóвій: «Любій Шурі Судовщиковій на спомин». 1885 року у Львові вийшла збірка її перекладів з Миколи Гоголя (виготовлена спільно з Михайлом). Літературна діяльність Лесі Українки пожвавилася з середини 80-х pp., коли Косачі переїхали до Києва і в оточенні родин Лисенків і Старицьких вона стала співзасновницею літературного гуртка «Плеяда». На прохання «Плеяди» 1889 р. склала свій відомий Список світової літератури для перекладу. 1892 у Львові вийшла «Книга пісень» Генріха Гейне в перекладах Лесі Українки (спільно з М. Славінським. Перша збірка її оригінальних поезій «На крилах пісень» з'явилася у Львові (1893), друге видання — в Києві (1904), там само вийшла й друга збірка «Думи і мрії» (1899), третя «Відгуки» (1902) — в Чернівцях. Після того Леся Українка працювала ціле десятиліття і створила понад сотню поезій, з яких половина за її життя не була надрукована. У канон української літератури Леся Українка ввійшла передусім як поетеса хоробрості й боротьби. Тематично багату її лірику трохи умовно (з уваги на взаємозв'язок мотивів) ділять на особисту, пейзажну та громадянську. Головні теми її ранніх ліричних поезій: краса природи, любов до рідного краю, особисті переживання, призначення поета й роль поетичного слова, соціальні та громадські мотиви. У перших творах помітні впливи Шевченка, Куліша, Старицького і Гейне, видно виразні впливи Олени Пчілки і Михайла Драгоманова (псевдонім — Українець) на вибір мотивів. А вже поезію «Contra spem spero!» (1890) характеризує античне розуміння доблесті (arete), блискуче володіння міфологічними ілюзіями, автокреація жінки-воїтельки. Саме цей аспект творчості на довгі роки визначав тонус наукового «лесезнавства». Такі основні мотиви поезій «До товаришів», «Товаришці на спомин», «Грішниця», «Slavus — Sclavus», «Fiat nox», «Епілог» і багато інших. Мотив волі набирає в ній досить розмаїтих барв: від нескорення традиційному розумінню імперії до індивідуального вибору modus vivendi, що означає відкриття істини та служіння їй. Зрада на будь-якій площині ототожнюється з трагедією, з вчинком Медеї. Лірика жаги та прихованого тріумфу, пов'язаного з неможливістю зреалізувати свою любов, експонує схему лицарської любові. Лірична героїня — лицарка, що співає своїй дамі серця. Еротизм таких віршів як «Хотіла б я тебе як плющ обняти», «Твої листи завжди пахнуть зів'ялими трояндами» — це містичні дифірамби на честь божественної коханки. Елемент епосу, властивий багатьом ліричним поезіям Українки, знайшов пізніше втілення в баладах, легендах, поемах, писаних на сюжети світової культури, проєктованих на актуальні проблеми вільної людини у світі зневолених («Самсон», «Роберт Брюс, король шотландський», «Віла-посестра», «Одно слово» й ін.) й роль поета в цій боротьбі («Давня казка», «Саул», «Орфеєве чудо»). Драматургія У другій половині 90-х Косач звертається до драматургії. Перша її драма «Блакитна троянда» (1896) з життя української інтелігенції розширює тематику української драми, що доти зображала переважно селянство. Драма засвідчила входження Лесі Українки у модерний світ — насамперед світ символу — й досить вільне в ньому «самопочування». Для висвітлення теми людської норми й ненормальності письменниця ґрунтовно готувалася та студіювала питання, консультувалася з лікарем-психіатром Олександром Драгомановим. Філософський дискурс драми, нав'язуючи до творчості Гауптмана, представляє не тільки божевілля як форму свободи, але й певну тугу за тілом. Далі Лариса Косач, широко використовуючи теми й образи світової літератури, розвинула новий жанр — драматичну поему. Серед створених нею драматичних поем: «Одержима» (1901) — канва біблійної історії Міріам і Месії трансформується в мотив еросу і танатосу, які, втілюючи саме життя, становлять антитезу до постави Міріам. Особливе місце посідають драми-поеми на теми вавилонського полону в аналогії до полону України в Російській Імперії («На руїнах» (1904), «Вавилонський полон», «В дому роботи — в країні неволі»). Їх символізм зміст розкрито у вірші «І ти колись боролась, мов Ізраїль, Україно моя»: «Чи довго ще, о Господи,// Чи довго, ми будемо блукати і шукати рідного краю на своїй землі?». Образ неволі як душі, раба власних стереотипів. Раб-єгиптянин і раб-єврей із «В дому роботи — в країні неволі» — це люди, які забули власне коріння. Духовна сліпота стає лейтмотивом творчості Лесі Українки. «Кассандра» (1907) — розвинуто метафору людської правди і трагічної істини, яку представляє головна героїня. «В катакомбах» (1905) — жорстко критикуються угодництво й пасивність поміркованої громади. Свобода творця — це не служба народові та його утилітарним цілям. Кара за цей вчинок — неможливість творити далі. Мотив вищого покликання митця, який яскраво проявляється вже в циклі поезій «Сім струн» у вірші «Fa» (Фантазіє, ти сила чарівна), тут набувають особливого загострення. «Руфін і Прісцілла» (1910) — світлий образ християнки протиставлено грубій силі імператорського Риму. «Бояриня» (1910) — у новому ракурсі представляє тему волі, поєднуючи феміністичну та національну жагу до свободи і наслідки тоталітаризму. Драма-феєрія «Лісова пісня» (1911) — вершина творчості Лесі Українки. Конфлікт між високим ідеалом і прозаїчною дріб'язковою буденщиною. Головна героїня Мавка — не тільки поетичний образ казкової істоти, а й філософське узагальнення всього прекрасного, вічно живого. Циклічність натури протиставляється людському життю. І натура перемагає, байдужа до трагедій. «Камінний господар» (1912) — цілком оригінальне трактування традиційного образу Дон Жуана. Жіночність героя і чоловіча постава Донни Анни континує класичну традицію зміни гендерних ролей, яка призводить до символічної смерті Дон Жуана. «Оргія» (1913) — античний фон експлікує провідні питання філософії. Контраст між діонісійським і аполлонівським началами підкреслює постать співця Антея. Розуміючи, чим є мистецтво і його роль в історії, він обирає смерть, яка переносить його в безсмертя. Проза Окреме місце в літературній спадщині Лесі Українки має мистецька проза. Перші оповідання з сільського життя («Така її доля», «Святий вечір!», «Весняні співи») змістом і мовою пов'язані з народними піснями. У жанрі казки написані «Три перлини», «Чотири казки зеленого шуму», «Лелія», «Біда навчить», «Метелик». Гострим драматизмом відзначаються повісті «Жаль» і «Приязнь». Залишилася не закінченою передсмертна повість Українки «Екбаль Ганем», призначена змалювати психологію арабської жінки. Літературна критика та публіцистика Знання Лесі Українки з теорії й історії літератури були глибокими та ґрунтовними. Вона цікавилася і вивчала історію європейської літератури від давньогрецької до сучасної, була обізнана у багатьох літературах (французькій, німецькій, італійській, іспанській, англійській, американській, скандинавській, польській, болгарській, російській), мала фахові знання в галузі літературознавства, мистецтвознавства, театрознавства, фольклористики, філософії, культурософії. Активна літературно-критична праця Лесі Українки обмежена коротким періодом (1899—1907 роки). У її доробку — лише кілька літературно-критичних статей та доповідей, але їх вирізняє ґрунтовність та високий рівень опрацювання. Більшість із статей написані російською мовою, оскільки це були доповіді в Київському літературно-артистичному товаристві, які потім друкувалися у російському часописі, або ж були замовлені редакцією російського журналу «». За життя письменниці опубліковано лише 4 статті у журналі «Жизнь» («Два направления в новейшей итальянской литературе », «Малорусские писатели на Буковине », «Новые перспективы и старые тени », «Заметки о новейшей польской литературе ») та одна — у журналі «Нова громада» («Утопія в белетристиці» ). Статті «„Михаэль Крамер“. Последняя драма Гергарта Гауптмана » та «Новейшая общественная драма » не були надруковані, ще кілька статей залишилися незакінченими. Значення Виняткове значення творчості Лесі Українки в історії української літератури полягає в тому, що вона збагатила українську поезію новими темами й мотивами; досконало володіючи катренами й октавами, сонетами й оригінальними строфічними будовами, використовуючи гексаметр, верлібр, п'ятистоповий ямб, вона збагатила строфіку, ритміку й метрику української поезії. На зламі ХІХ—ХХ ст., використовуючи мандрівні сюжети світової літератури, Леся Українка стала в авангарді творчих сил, що виводили українську літературу на широку арену світової літератури. Особистий та творчий шлях Лариси Косач аналізують переважно дослідниці: роботи Л. Кулінської, Наталі Кузякіної, Віри Агеєвої, Тамари Гундорової, Ніли Зборовської, Тетяни Мейзерської, Наталі Малютіної, Любові Ісаєнко засвідчують феміністичний дискурс лесезнавства. Ґрунтовні монографії випустили Олександра Вісич, Леся Демська-Будзуляк, Лариса Мірошниченко, Оксана Забужко. Основні мотиви та теми За Ларисою Мірошниченко, «у пошуках точності зображуваного Леся Українка в тексті (а через нього і в автоілюстраціях) найближче стояла до художника історичного жанру, що прагне максимально правдиво зображувати людей, події, сюжети, яких не бачив і навіть не міг бачити». Моральний конфлікт самореалізації індивідуальної свободи вирішується несприйняттям Українкою християнства як власної релігії: «Леся Українка не применшила етичні ідеали християнської релігії (добра, милосердя, любові, надії, віри, правди), однак неприйнятним для неї залишалися форми трактування певних християнських положень». У драматургії Лесі Українки відбувається постійна еволюція індивідуальних свобод людини до свободи етичної, коли прагненням серця не суперечать прагненням духу. Причому в її філософській концепції етична свобода вивищується над свободою фізичною та естетичною. Тому у драматичних поемах розкриваються істинні природа й характер людини з індивідуальною шкалою цінностей, в якій головне — не задоволення власних потреб чи пристрастей, а вищий моральний закон, не нав'язаний, а обраний добровільно. Герой(-їня) Українки перебуває між двома моральними полюсами — «моральної самотності» та «моральної казарми», у її драмах діють герої межових ситуацій, створених письменницею для якнайглибшого висвітлення проблем індивідуальної етики. Леся Демська-Будзудяк поділяє героїв драм Лесі Українки на два типи: жіночий (Кассандра) — пристрасний, вольовий, сексуально активний, та чоловічий (Фауст) — розгублений, невпевнений, схильний до сумніву та морального і духовного безсилля. Пояснюється це тим, що дійсність, у яку потрапляли героїні, часто виявлялася доволі незатишною, а то й ворожою. Олександра Вісич виявила, що рухомі конструкції (незавершені твори) у Косач домінували над завершеністю. Драму «Осіння казка» дослідниця характеризує так: «Прочитання цього твору часом нагадує полювання за міражами та наштовхує на розуміння невичерпного потенціалу мозаїки дій та образів драми, змістові лакуни якої доречно трактувати як гру, майстерне жонглювання формою». Специфіка побудови драми-поеми «На полі крові», на думку Вісич, дозволяє стверджувати, що цей твір є зразком відкритої драми, оскільки вона "фактично позбавлена жорстких композиційних меж «початок-кінець». Леся Українка належала до авторів, які «проявляють непередбачуваність розвитку первинної моделі твору, нерідко вона відступала від чисто раціоналістичної заданості». Сучасний літературний аналіз Гендерна дослідниця Віра Агеєва в дослідженнях «Поетеса зламу століть: Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації» (1991, 2001) інтерпретує творчість Л. Українки за допомогою постмодерністської теорії тексту, зокрема, концепції феміністичної критики. Постать української письменниці розглянуто у контексті інтелектуальних і духовних пошуків її складної доби, зламу віків, в часи зародження численних тенденцій художнього розвитку, що є визначальними для мистецтва всього XX ст. Проаналізовано проблему комунікативного розриву в «Кассандрі», охарактеризовано неоромантичне двосвіття «Лісової пісні». У роботі «Поетичний візіонеризм Лесі Українки» (2007) проаналізовано «комплекс Кассандри»: містичний, віщунський досвід, долучення до трансцендентних вимірів, нелінійний час. Літературознавиця Лариса Мірошниченко («Леся Українка. Життя і тексти», 2011) досліджує автографи, рукописи, тлумачить іншомовні вирази, за радянщини перекладені поверхово і невірно. Прослідковує вплив картин Ермітажу у Петербурзі та фотознімка Поля Верлена на майбутніх персонажів Лесі Українки. Леся Демська-Будзуляк у монографії «Драма свободи в модернізмі. Пророчі голоси драматургії Лесі Українки» (2009) розглядає місце Лесі Українки у модерністському дискурсі, досліджує моральну філософію Лариси Косач та етичні конфлікти її героїнь і героїв. Робота Олександри Вісич «Естетика нон-фініто у творчості Лесі Українки» (2014): нон-фініто («незавершеність», «відкритість») створена індивідуальна парадигма написання твору у Лесі Українки (задум, накопичування матеріалу, «забування», інтенсивне писання, «вилежування», «викінчування», редагування). Через аналіз рукописів у світлі генетичної критики відтворено хронологію семи незакінчених драм мисткині. Найповнішою з сучасних є фундаментальна історико-культурна праця Оксани Забужко «Notre Dame d'Ukraine. Українка в конфлікті міфологій» (2007), де досліджуються та розвінчуються усталені міфи про Українку. Забужко деконструює міф про Велику Хвору, гностично-лицарський міф поетеси та прослідковує непоправну втрату шляхетсько-лицарської культури, яку так ревно намагалася зберегти Лариса Косач. Дослідниця вказує, що літературознавство звикло «десексуалізувати видатну жінку („одинокого мужчину“) шляхом інфантилізації», і наголошує на її фемінізмі, який "різниться від провінційного галицького «емансипаторства» її сучасниць шляхетською «генеалогією». Зв'язок із неоязичництвом Леся Українка і неоязичницький світогляд розглядаються у контекстах художнього, наукового та релігійного поглядів, що можуть як конфліктувати між собою, так і вступати у діалог, породжуючи спільні сенси. Підставою для цих естетичних та етичних пошуків є три напрямки інтелектуальної спадщини письменниці: художні твори, розвідки з фольклористики і теоретичні праці на тему історії. На тлі цього, в окремих випадках, Лесю Українку тлумачать як постать, що стоїть у витоків українського рідновір'яОлег Гуцуляк. Український Солярний Космізм. Апокрив. Вип No 2 (4). 2015. Список творів та видань Твори Лесі Українки видавалися багаторазово. Науково об'єктивнішими є видання «Книгоспілки» (у 7 тт. 1923 — 25 і в 12 тт. 1927 — 30) з фаховими передмовами М. Зерова, Б. Якубського, М. Драй-Хмари, П. Руліна, Є. Ненадкевича, О. Білецького й інших. Усі пізніші видання мають умисні цензурні пропуски: у 5 тт. (1951 — 56), у 10 тт. (1963 — 65) і в 12 тт. (1975 — 79). Цінне багатим біографічним і епістолярним матеріалом є видання Ольги Косач-Кривинюк «Леся Українка. Хронологія життя і творчості» (Нью-Йорк, 1970). 2021 року видано повне нецензуроване академічне зібрання творів Лесі Українки в 14-ти томах, до якого увійшли усі знайдені на той час тексти письменниці: драматичні, поетичні та ліро-епічні твори, художня проза, літературно-критичні та публіцистичні статті, переклади (поезія, проза, драма, публіцистика та інше), записи народної творчості (пісні, записані з голосу Лесі Українки), «Стародавня історія східніх народів» (текст підручника, написаного письменницею для молодшої сестри), листи, конспекти, виписки з книг, нотатки та інше. Зокрема й було відновлено фрагменти та матеріали, вилучені цензурою у попередніх виданнях. Загальний обсяг видання склав 9 448 сторінок. Видання мовами світу Твори Лесі Українки перекладено багатьма мовами світу, зокрема й англійською, бенгальською, грузинською, італійською, кримськотатарською, німецькою, польською, російською, французькою, угорською мовами. Важливою для світового ознайомлення з творчою спадщиною Лесі Українки стала книжка Lesya Ukrainka in translations, видана у Філадельфії в 1988-му році. Видання містить переклади сімома мовами, зокрема переклад драми «У пущі» англійською (пер. Роксолани Стойко-Лозинської), драми «Блакитна троянда» німецькою (пер. Еберхард Райснер), драми «Камінний господар» іспанською (пер. Петра Клюка), уривки драм «Касандра» та «Лісова пісня» португальською (пер. Віри Вовк). Адаптації та творчість за мотивами Кіноекранізації творів Лесі Українки Серед найвідоміших екранізацій: «Лісова пісня» (1961), фільм Віктора Івченка; «Камінний господар» (1971), фільм Мстислава Джинджиристого; «Кассандра» (1974), фільм Юрія Некрасова, Сергія Сміяна; «Лісова пісня» (1976), мультфільм Алли Грачової; «Лісова пісня. Мавка» (1981), фільм Юрія Іллєнка; «Спокуса Дон Жуана» (1985), фільм Василя Левіна та Григорія Колтунова; «Блакитна троянда» (1988), двосерійний фільм Олега Бійми; «Оргія» (1991), телевізійна вистава; «На полі крові. Aceldama» (2001), фільм Ярослава Лупія; «Мавка. Лісова пісня» (англ. Mavka. The Forest Song) — український ЗD-мультфільм Олександри Рубан. Театральні вистави за творами Лесі Українки 1899 — «Блакитна троянда» (реж. Марко Кропивницький, трупа Марка Кропивницького) 1923 — «У пущі» (реж. О. Корольчук, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «Лісова пісня» (реж. Євген Коханенко, Київський театр ім. Івана Франка) — «Камінний господар» (реж. Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка) 1943 — «На полі крові» (реж. Володимир Блавацький, Львівський Оперний Театр (ЛОТ)) 1943 — «Йоганна, жінка Хусова» (Львівський Оперний Театр (ЛОТ)) 1943 — «Одержима» (реж. Володимир Шашаровський, львівський Літературно-мистецький клуб — балет Михайла Скорульського «Лісова пісня» (Київський театрі опери та балету УРСР імені Тараса Шевченка). З 1958 року балет виконується у постановці балетмейстера Вахтанга Вронського, Марії Загайкевич 1938 — «Лісова пісня» (реж. І. Богаченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) 1946 — «У пущі» (режисер — Гнат Юра, Київський театр ім. Івана Франка) 1952 — «Лісова пісня» (реж. В. Івченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) 1969 — «Блакитна троянда» (реж. М. Гіляровський, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «Кассандра» (реж. Сергій Сміян, Київський театр ім. Івана Франка) 1971 — «Камінний господар» (реж. С. Данченко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) 1983 — «Лісова пісня». (реж. А. Бабенко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «Лісова пісня» (реж. Київського театру юного глядача) — «Камінний господар» (реж. Сергій Данченко, Київський театр ім. Івана Франка) 1989 — «На полі крові» за поемою Лесі Українки; (реж. Володимир Кучинський, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса) 1990 — «Йоганна, жінка Хусова» за поемою Лесі Українки; реж. Володимир Кучинський, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса) 1991 — «Орфеєве чудо». (реж. Б. Козак, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «Бояриня» Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка 1992 — «Біда навчить» Б. Стельмаха за Лесею Українкою (реж. Г. Шумейко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «Лісова пісня» (реж. Дмитро Чирипюк, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка) 1994 — «На межі» (режисери Ф. Стригун, Є. Ушаков, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) 1995 — «Апокрифи» за драматичною поемою «На полі крові» і драматичним етюдом «Йоганна, жінка Хусова» (реж. Володимир Кучинський, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса) — моновистава «На полі крові» (реж. Ірина Волицька, творча майстерня «Театр у кошику») 2001 — «Мріє, не зрадь» (Інсценізація та режисура Т. Литвиненко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) 2001 — триптих «Шляхи рівняйте Духові його» за поемами «На руїнах», «В катакомбах», «Орфеєве чудо» (реж. Степан Пасічник, Харківський театр «Post Scriptum») — «Одержима» (реж. Ірина Волицька, творча майстерня «Театр у кошику») «Адвокат Мартіан» (реж. Степан Пасічник, Харківський театр «Post Scriptum») 2004 — «Оргія» (реж. Ф. Стригун, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — поетична вистава «Монологи. Вечір Слова» за поезіями Лесі Українки (реж. Степан Пасічник, Харківський театр «Post Scriptum») Вистава-триптих «Апокриф» із творів «Прокляття Рахілі», «Що дасть нам силу?» і «На полі крові» (реж. Руслана Порицька, Луцький театр «ГаРмИдЕр») 2009 — «Бояриня» (реж. Григорій Шумейко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — «На полі крові» (Луцький театр «ГаРмИдЕр»]]) 2009 — «На полі крові» (реж. Юрій Розстальний, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка) — прем'єра на сцені у фойє, з 2011 року — на Камерній сцені ім. Сергія Данченка 2010 — «Лісова пісня» (реж. Людмила Колосович, Львівський театр Лесі) 2011 — «Лісова пісня» (реж. Андрій Приходько, Львівський академічний театр імені Леся Курбаса) 2011 — «Блакитна троянда» (реж. Т. Литвиненко, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) — сторітелінг «Одержима» (реж. Павло Ар'є, Львівський театр Лесі) — пластична вистава «Любов)» (реж. Артем Вусик, Львівський театр Лесі — «Verba» за драмою-феєрією «Лісова пісня» (реж. Сергій Маслобойщиков, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка) 2019 — «Лісова пісня» (реж. Сергій Павлюк, Одеський театр юного глядача) — «Камінний господар» (реж. Іван Уривський, Київський академічний драматичний театр на Подолі) 2020 — «На полі крові» (реж. Павло Кільницький, Івано-Франківський академічний обласний театр ляльок імені Марійки Підгірянки) 2020 — «Саронська квітка, або інша сторона гріха» за творами «На полі крові» і «Йоганна, жінка Хусова» (реж. Денис Федєшов, Чернігівський обласний академічний український музично-драматичний театр імені Тараса Шевченка) — «LE» Re: post-опера на музику Сергія Вілка, Андрія Мархеля, Яни Шлябанської (реж. Влад Троїцький, NOVA OPERA, м. Київ) 2021 — «Грішниця» (реж. Тетяна Авраменко, Київський академічний театр українського фольклору «Берегиня») 2021 — «Зі співом на устах» літературно-музична композиція Л. Оспадової за уривками з п'єс «Кассандра», «Лісова пісня», «Камінний господар» та віршами (реж. Костянтин Гросман, Миколаївський академічний художній російський драматичний театр) 2021 — «Кассандра» (реж. Давид Петросян, Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка, м. Київ) 2021 — «Леся Українка. Жіноча доля» літературно-театралізоване дійство (реж. Наталія Тимощук, Полтавський академічний обласний театр ляльок) 2021 — «Лісова пісня» (реж. Ігор Борис, Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка) 2021 — «На полі крові» (реж. Євген Скрипник, Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького) 2021 — «На полі крові» (реж. Іван Данілін, Рівненський обласний академічний український музично-драматичний театр) 2021 — «Розмова» (реж. Ірина Волицька, Творча майстерня «Театр у кошику», м. Львів) 2021 — «Оргія» опера Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського) 2021 — «ЛесЯ Українка» Павла Гончарова за мотивами творів «Одержима», «Камінний господар», «Кассандра», «Бояриня» (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка) 2021 — «Лісова пісня. Реінкарнація» (реж. Дмитро Карачун, Молодіжний театр «Silentium», м. Калуш) 2021 — «Лісова пісня» (реж. Ольга Турутя-Прасолова, Харківський державний академічний російський драматичний театр імені О. С. Пушкіна, мала сцена)У театрі Пушкіна днями представлять прем'єру «Лісової пісні» (Вечірні новини, 14 трав. 2021 р.) 2021 — «На полі крові» (реж. Тетяна Лещова, Запорізький академічний обласний український музично-драматичний театр імені Володимира Магара) 2021— «Кассандра» — (реж. Ігор Білиць, Національний академічний український драматичний театр ім. Марії Заньковецької) Радіовистави за творами Лесі Українки «Бояриня», озвучили ведучі Національної радіокомпанії України (О. Лігус, С. Гудзь-Войтенко, О. Ткаченко); «Кассандра», озвучили актори Національного академічного драматичного театру ім. Івана Франка; «Оргія», озвучили актори Львівського драматичного театру імені Лесі Українки (Д. Благий, М. Панченко, С. Розпутня, Є. Якубовська, Л. Перейма, В. Баліцький); «Оргія», Частина І , Частина ІІ , озвучили актори (Б. Ступка, К. Степанков, О. Ступка та інші). Аудіокниги за творами Лесі Українки «Бояриня», озвучила Ада Роговцева; «Давня казка», озвучила Катерина Наконечна для проєкту «Книги, що говорять»; «Давня казка», озвучено студією «Філіжанка Кави» ; «Лісова пісня», озвучила Ада Роговцева; «Лісова пісня», озвучено студією «Філіжанка Кави» (2018) (читають С. Лірник, Н. Кирєєва, Є. Снігир, О. Власенко, К. Сузанський, М. Тютюнник, З. Власенко та ін.). Пісні на слова Лесі Українки Поетичні тексти Лесі Українки використовують у творчості українські гурти та сольні виконав(и)ці: Королівські Зайці (пісні «В себе на вежі», «Русалка», «Аби я», «Голубка», «Дні без сонця»); Mavka (пісні «Semmering», «Zori»); Тельнюк: Сестри (пісні «На мотив з Міцкевича», «Літо краснеє минуло...», «Досадонька (Ой, здається — не журюся...)», «Contra spem spero!»); Тарас Компаніченко (пісня «Трагедія»); KRUTЬ (пісня «Леся», вірш «Contra spem spero!»); Театр Лесі Українки у Львові: пісня «Тихо» (вірш «Якщо прийде журба...»). Прем'єра кліпу відбулась у 2019 році до 148 річниці від дня народження патронеси театру. Відеогра за мотивами «Лісової пісні» Американська компанія Colabee розпочала 2016 року розробку пригодницької відеогри за мотивами твору «Лісова пісня» («The Forest Song»). Цей проєкт новоствореної команди розробників, що базуються в Сієтлі та Києві, однак, був скасований. Пам'ять міні|Пам'ятник на площі Лесі Українки у Києві роботи Галини Кальченко (1973)|267x267пкс З 1951 року могила поетеси і громадської діячки Лесі Українки має статус пам'ятки історії національного значення. Деякий час за всіма чотирма могилами родичів доглядала племінниця поетеси Євгенія Мільська. 21 жовтня 2010 року ВРУ постановила у лютому 2011 року урочисто відзначити на державному рівні 140-річчя з дня народження Лесі Українки Пам'ятники і пам'ятні дошки Видатній мисткині та діячці встановлено більше 90 пам'ятників і пам'ятних дощок в Україні та світі. Лише в Луцьку їх 4: 1966, 1977, 1986 та 2004. Пам'ятник Лесі Українці в Балаклаві (2004) Пам'ятник Лесі Українці в Дніпрі (2019) Пам'ятник Лесі Українці в Києві в Маріїнському парку (1965) Пам'ятник Лесі Українці в Києві на площі Лесі Українки (1973) Пам'ятник Лесі Українці в Новограді-Волинському (1987) Пам'ятник Лесі Українці в Ялті (1972) Паркова скульптура Лесі Українці на території МАУП в Києві (2000) За кордоном: Пам'ятник Лесі Українці у Клівленді (США) (1961) Пам'ятник Лесі Українці в Торонто (1975) Пам'ятник Лесі Українці в Телаві (2017) Пам'ятні дошки: Меморіальна дошка Лесі Українці в Берліні (2010) На честь Лесі Українки в Гадячі встановлено пам'ятну дошку в Урочищі Зелений Гай, де мешкала родина Драгоманових. В Харкові на вул. Лесі Українки на огорожі школи встановлено пам'ятну дошку з написом «Дерево-горіх посаджено на честь Лесі Українки в 1999 році з нагоди 110-ї річниці перебування поетеси в Харкові». Музеї Життя та творчість Лесі Українки вивчає Науково-дослідний інститут Лесі Українки. Музей Лесі Українки в Києві Музей Лесі Українки в Колодяжному Музей Лесі Українки в Новограді-Волинському Музей Лесі Українки в Сурамі Музей Лесі Українки в Ялті Музей родини Косачів у Новограді-Волинському Найменування в честь Іменем Лесі Українки названі бульвар, площа, театр, центральна публічна бібліотека для дорослих в Києві, центральна міська бібліотека у Херсоні. Ім'я Лесі Українки носять вулиця, парк, університет і музей археології у Луцьку, а також велика кількість площ, вулиць, театрів, вишів, установ та підприємств в Україні, зокрема Центральна міська бібліотека імені Лесі Українки міста Львова. У Мельбурні (Австралія) є Українська Школа ім. Лесі Українки в Нобл Парку. На честь письменниці названо астероїд 2616 Леся (2616 Lesya), відкритий 28 серпня 1970 року в головному поясі астероїдів, що розташований між орбітами Марса та Юпітера і складається приблизно з 580 000 астероїдів. У Луцьку біля в'їзної вежі замку Любарта є дерево, яке іменують Лесиним ясеном. Воно одне з найстаріших дерев міста. Вважається, що саме під ним мала Леся написала свій перший вірш. 2020 року іменем Лесі Українки названо площу в Мадриді. На грошах та поштових марках З 2007 року на аверсі купюри НБУ в 200 гривень процитовано вірш 1890 року: «За правду, браття, єднаймось щиро, Єдиний маєм правий шлях...». Премія імені Лесі Українки Постановою Центрального Комітету КП України і Ради Міністрів УРСР від 17 липня 1970 р. No 372 «Про відзначення 100-річчя з дня народження Лесі Українки» було засновано літературну премію імені Лесі Українки за найкращий твір для дітей. Премію присуджували щорічно починаючи з 1972 року «за глибокоідейні та високохудожні твори для дітей, які сприяють комуністичному вихованню підростаючого покоління і здобули широке громадське визнання». 2004 року встановлено «Премію Кабінету Міністрів України імені Лесі Українки за літературно-мистецькі твори для дітей та юнацтва», яку «присуджують щороку за твори, які сприяють вихованню молодого покоління в дусі національної гідності, духовної єдності українського суспільства та здобули широке громадське визнання». Фільми та телепередачі Мисткині присвячено художні, документальні стрічки та телепередачі: «Леся Українка» (1957), науково-популярна картина; «Леся Українка» (1969), документальна стрічка; «Леся Українка» (1971), документальна стрічка; «Іду до тебе...» (1972), художній фільм Миколи Мащенка за сценарієм Івана Драча; «Історія кохання Лесі Українки до Сергія Мержинського» (2005), документальний фільм студії «Віател» із серіалу «Гра долі. Історії кохання видатних українців»; «Наша Леся (Фільм про Лесю Українку)» (2006), документальний фільм Л. Поліщук, М. Лукашевич; «Великі українці — Леся Українка» (2007), документальний фільм В. Ніколайця; «Леся Українка» (2014), телепередача з циклу «Велич особистості» Парламентського телеканалу «Рада»; «Леся Українка» (2015), документальний фільм Б. Голеня; «Не така як всі» (2016), телепередача з циклу «Історична правда з Вахтангом Кіпіані»; «Леся Українка» (2016), телепередача з циклу «Велич особистості» Парламентського телеканалу «Рада». 150 років з дня народження Урядову постанову про відзначення 150-річчя з дня народження Лесі Українки 25 лютого 2021 року за номером No 2286-VIII було оприлюднено 8 лютого 2018 року. До ювілею агенція «Postmen» разом із Міністерством культури та інформаційної політики та Державне агентство України з питань мистецтв та мистецької освіти створили мистецький проєкт «Леся Українка: 150 імен» та айдентику, що стала основою проєкту, метою якого є нестереотипне розкриття постаті поетки та привернення уваги молоді до її творчості. Проєкт експонувався на трьох поверхах Українського дому в Києві протягом 25 лютого — 8 березня 2021, на запрошення агенції над наповненням експозиційного простору працював мистецтвознавець Павло Гудімов. На першому поверсі Українського дому для відвідувачів було запущено робота-бібліотекаря НП Лукаша, створеного разом з Новою Поштою, котрий підбирав книгу відповідно до запитів відвідувачів. Крім мистецького проєкту айдентика була інтегрована в десятки подій і лімітовані серії продукції від українських виробників. До ювілею пройшли також виставки сценографії, конкурс на кращу декламацію, виставка ілюстрацій, концерти та масові вшанування пам'яті. Найбільше заходів — в Житомирській, Волинській областях та Києві. Крім того, ініціативи реалізовані в Лондоні, США та Будапешті. У приміщенні Львівського академічного драматичного театру ім. Лесі Українки відбулася виставка «Диво-Леся», де Лариса Косач зображена у незвичних образах — Гарлі Квінн, Фріда Кало та Диво-жінка — разом художниця Леся Мазанік представила 13 картин письменниці. Український інститут книги підготував до друку та видав повне академічне зібрання творів Лесі Українки у 14 томах. Адміністрування роботи з підготування текстів: Волинський національний університет імені Лесі Українки: ректор Анатолій Цьось, проректор Юрій Громик. Творчий колектив з підготування текстів Віра Агеєва, Юрій Громик, Оксана Забужко, Ірина Констанкевич, Марія Моклиця, Сергій Романов. Електронну версію зібрання викладено у вільний доступ у мережу. Театр Київські театри принагідно підготували прем'єри та існуючі репертуарні вистави, якими вшанували Лесю Українку як драматургиню. Національний академічний театр російської драми імені Лесі Українки підготував виставку театральних костюмів з вистав за п'єсами Лесі Українки у музеї Тараса Шевченка (роботи художників від Анатолія Петрицького до Марії Левитської), зіграли ювілейну, 150-у виставу «В полоні пристрастей», провели імпрезу за участю актрис-зірок — «Три кохання» за творами поетки, створену молодими акторами театру. Національний академічний драматичний театр імені Івана Франка через пів століття після попередньої постановки втілив нову версію за мотивами п'єси «Кассандра» про провидицю, що могла зупинити війну у постановці Давида Петросяна. Режисер Влад Троїцький разом із формацією NOVA OPERA у просторі Українського дому створив Re: post-оперу «LE», яка «трансформує образ Лесі Українки, муміфікований радянською освітою та пропагандою, показує її живою людиною, борцем, просвітницею, яка закладала основи української державності, вписавши українську культуру у світовий контекст» (музика: Сергій Вілка, Андрій Мерхель, Яна Шлябанська). Пряма трансляція відбулася на суспільному телеканалі «UA: Культура»Онлайн-трансляція Re: post-опери «LE». Серед інших прем'єр до народження Лесі 25 лютого вийшли прем'єри «Грішниця» у постановці Тетяни Авраменко (Київський академічний театр українського фольклору «Берегиня»), «Лісова пісня» Ігоря Бориса (Харківський академічний український драматичний театр імені Тараса Шевченка), «На полі крові» Євгена Скрипника (Кіровоградський академічний український музично-драматичний театр імені М. Л. Кропивницького), «На полі крові» Івана Даніліна (Рівненський обласний академічний український музично-драматичний театр), «Розмова» Ірини Волицької (Львівська творча майстерня «Театр у кошику»). Миколаївський академічний художній російський драматичний театр зіграв літературно-музичну композицію «Зі співом на устах» за уривками з п'єс «Кассандра», «Лісова пісня», «Камінний господар» та віршами Лесі Українки (реж. Костянтин Гросман), у Полтавському академічному обласному театрі ляльок — літературно-театралізоване дійство «Леся Українка. Жіноча доля» (реж. Наталія Тимощук). Театральні прем'єри тривали й надалі: 26 лютого опера «Оргія» на музику Олександра Костіна (реж. Тетяна Воронова, Оперна студія Національної музичної академії України ім. Петра Чайковського); 24 березня вистава-притча «ЛесЯ Українка» за мотивами творів «Одержима», «Камінний господар», «Кассандра», «Бояриня» (реж. Павло Гончаров, Черкаський академічний обласний український музично-драматичний театр імені Т. Г. Шевченка). Кіно 24 лютого 2021 року у Посольстві України в Індії відбулася презентація короткого фільму «Мавка» () за мотивами твору «Лісова пісня», що став першою екранізацією твору Лесі Українки мовою гінді. Фільм було знято представниками української громади Індії на основі перекладу «Лісової пісні» на мову гінді, який у 2016 році здійснив директор Центру мови гінді й індійської літератури Інституту філології КНУ ім. Т. Шевченка Юрій Ботвінкін. Примітки Джерела Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження, т. І — III. — 1954 . — 60 с. Леся Українка. Публікації. Статті. Дослідження. — К., 1973. Леся Українка / голов. ред. Н. Є. Фоміна. — Харків: Фоліо, 2010. — 126 с. Леся Українка (Справжнє имья Лариса Петровна Косач-Квітка). Род. 1872 р.: Київ, 1908. // Українська Муза: од початку до наших днів / під ред. О. Коваленко, 1908. — Стб. 546—576 : Київ: Друк. П. Барського. Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. — К.: Видавництво «Фенікс». 2016. — 288 с. Біографістика Іщук А. Леся Українка: критико-біогр. нарис — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1950. — 116 с. Одарченко П. Леся Українка і М. П. Драгоманов. — Нью-Йорк, 1954. Олесь Ільченко про Леонардо да Вінчі, Карла Ліннея, Жюля Верна, Джона Рокфеллера, Лесю Українку, Вінстона Черчілля / О. Ільченко. — Київ : Грані-Т, 2007. — 92 с. : іл. — (Життя видатних дітей). — ISBN 978-966-2923-79-7. Музичка А. Леся Українка: її життя, громад. діяльність і поет. творчість / А. Музичка ; передм. М. Куліша. — Держвидав України, 1925. — X, 108 с. : іл., портр. — (Критична бібліотека). Підгайний Л. Леся Українка: попул. нарис про життя і творчість / Леонід Підгайний. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1941. — 103 с. Підгайний Л. Леся Українка: попул. критико-біогр. нарис / Леонід Підгайний ; за ред. Я. Савченка. — Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1929. — 83, 5 с., 1 арк. портр. — (Популярні нариси про українських класиків). П'ятаченко, С. В. Етнографічні і фольклорно-літературні аспекти перебування Лесі Українки на хуторі Косівщина Спогади про Лесю Українку. — К., 1963; 2 вид. — К., 1971. Лавріненко Ю. Українська соціял-демократія (група УСД) і її лідер Леся Українка . Літературна критика Аврахов Г. Художня майстерність Лесі Українки. — К., 1964. Бабишкін О., Курашова В. Леся Українка. Життя і творчість. — К., 1955. Бабишкін О. Драматургія Лесі Українки. — К., 1963. Вишневська Н. Лірика Лесі Українки. Текстологічне дослідження. — К., 1976. Денисюк І., Міщенко Л. Дивоцвіт. Джерела і поетика «Лісової пісні» Лесі Українки. — Л., 1963. Дзюба І. Та, що пильнувала ватри (До 50-ої річниці з дня смерти Лесі Українки) [стаття написана 1963 року] // В кн. Л. Українка. «Бояриня». — Торонто, 1971, стор. 110—129. // Українські вісті. 1971. No 25. С. 2–3; 1971. No 27. С. 2–3. ref Донцов Д. Поетка українського рісорджімента (Леся Українка) — Львів: Видавництво Донцових. З друкарні Наукового товариства ім. Шевченка, 1922. — 35 с. Драй-Хмара М. Леся Українка. Життя і творчість. — К., 1926. Журавська І. Леся Українка та зарубіжні літератури. — К., Вид-во Академії наук Укр. РСР, 1963. — 229 с. Задеснянський Р. Критичні нариси: в 7 т. Том 4 : Творчість Лесі Українки. — В-во «Українська критична думка». — [без міста] [після 1953, див. с. 141] — 144 с. Зеров М. Леся Українка. X. — К., 1924. // Від Куліша до Винниченка: нариси з новіт. укр. письменства / проф. М. Зеров, — Київ: Культура, 1929. — 192 с. — С. 104—141. Іщук А. Леся Українка / Арсен Іщук. — Укр. вид-во, 1943. — 13 с. Іщук А. Леся Українка: стенограма лекції / Т-во для поширення політ. та наук. знань Укр. РСР. — Київ: Укр. вид-во, 1950. — 47 с. Когуська Н. Релігійні мотиви в творчості Лесі Українки . Едмонтон: Союз Українок Канади, 1958. 16 с. Костенко А. Співачка досвітніх вогнів. — К: Веселка, 1971. — 223 с. Костенко А. Леся Українка. Художньо-документальна біографія. Видавництво художньої літератури «Дніпро», Київ, 1985. 394 стр Кулінська Л. Поетика Лесі Українки. — К. : Вид-во Київського ун-ту, 1967. — 254 + [2] с. : портр. Кулінська Л. Проза Лесі Українки. — К., Вища школа, Вид-во при Київ. ун-ті, 1976. — 167 с. Кулінська Л. У світі ідей та образів (Особливості поетики драми Лесі Українки). — К.: Дніпро, 1971. — 224 с. Музичка А. Леся Українка, її життя, громадська діяльність і поетична творчість. Передмова М. Куліша. — [Одеса]: Державне видавництво України, 1925. — X + 108 с. : іл., портр. — (Критична бібліотека) / Т. 9: Перевидання в Україні. — Львів, 2000. — с. 3200-3600: іл. — ISBN 5-7707-4048-5. Пількевич С. (відп. ред.) Леся Українка. Документи і матеріали 1871—1970. Арх. упр. при Раді міністрів Української РСР. — Київ, Наукова думка, 1971. — 482 + 5 с. : іл. Рудницький Я-Б. Єгипет у житті і творчості Лесі Українки / Стаття основана на авторовім викладі на Міжнародньому Конгресі Порівняльної Літератури в Бордо, Франція, 2 вересня 1970 р. // Міжнародний культурний портал Експеримент / 12-05-2018 Сверстюк Є. «На полі чести» // Собор у риштованні. — Париж – Балтімор, 1970. — С. 106 –12; а також у газ. Літературна Україна. — 1963. — Ч. 61. Франко І. Леся Українка. ЛНВ, т. III, кн. 7. — Л., 1898. Феміністична літературна критика Агеєва В. Їм промовляти душа моя буде. «Лісова пісня» Лесі Українки та її інтерпретації. — К., 2002. Агеєва В. Поетеса зламу тисячоліть. Творчість Лесі Українки в постмодерній інтерпретації. — К., 2001. Гундорова Т. Леся Українка: екзистенціалізм—християнство—фемінізм // СіЧ. — 1996. — No 8/9. — С. 19–28. Гундорова Т. Феміністична утопія слова Лесі Українки // Сучасність. — 1996. — No 5. — С. 89–96. Гундорова Т. «Одержима» Лесі Українки: любов до смерті (Liebestod) // Українка, Леся. Драми та інтерпретації. — К.: Книга, 2011. — С. 44–54. Забужко О. Notre Dame d'Ukraine: Українка в конфлікті міфологій. — К., 2007. Семерин Х. Гендерні виміри єврейської теми у поезії Лесі Українки. — STUDIA UKRAINICA POSNANIENSIA, vol. VIII/2: 2020, pp. 97–105. Посилання Життєпис Українка // Лазаревський Г.'' Молодість Лесі Українки . Вінніпег: Український Голос, 1943. 61 с. Сайт музею Лесі Українки у Києві Леся Українка. Біографія, твори, відео, критичні статті Енциклопедія життя і творчості Лесі Українки ФОТОГАЛЕРЕЯ Збірка статей і ФОТО про життя Лесі Українки та її родини Портрет від Труша і фото в Криму: рідкісні зображення з життя Лесі Українки // FM Галичина 25.02.2020 Честь у «подлі» часи // Український тиждень Українська Кассандра // Український тиждень «Кожна жінка, що себе поважає, не пише ніколи листа того дня, коли обіцяла». Леся Українка, поетеса // Країна, No 7 (60), 25.02.2011 Викриття радянських фальсифікацій Лесі Українки Історична правда 14.10.2010 Українська Кассандра 10 цікавих фактів про Лесю Українку: привиди, скарби та дерева Відеозаписи публічних лекцій «Убити Дон Жуана: Леся Українка і жіноча література XX століття» (2014) Частина І, Частина ІІ , з курсу лекцій Культурного проєкту «Історія літератури в авторах і текстах», читає Оксана Забужко; «Леся Українка як культурна героїня ХХІ століття» (2017), з курсу лекцій «Осмислені й переосмислені» Мистецького арсеналу, читає Віра Агеєва; «Леся Українка» (2018), лекція з курсу Wise Cow «Українська література в іменах», читає Євгеній Стасіневич. Листування Сімович В. Листування Лесі Українки з Й. Маковеєм: із дод. О. Пчілки та влас. споминів про побут Л. Українки в Чернівцях / Василь Сімович. — Львів: Накладом Вид. кооп. «Хортиця», 1938. — 78 с. : фот. Твори Повне зібрання творів Лесі Українки у 14-и томах Твори Лесі Українки на аудіобібліотеці litplayer Дитячі твори Лесі Українки на Читанці Леся Українка в «Українському Центрі» Зібрання творів у 12 томах на Чтиві. Твори Лесі Українки в мережевій бібліотеці «Відкрита книга» Ukraïnka, Lesia, 1871—1913 — книги Л. Українки в Інтернет-архіві Читати казки Лесі Українки // Українські літературні казки Українка Леся Електронна бібліотека «Культура України» Поетичні Українка Л. Досвітні огні / Леся Українка. — Київ: Молодь, 1950. — 91 с. Українка Л. Відгуки: поезії / Леся Українка. — Чернівці: Накладом М. Грабчука: З друк. «Австрія», 1902. — 96 с. Українка Л. Вірші ; Драматичні поеми / Леся Українка. — Харків: Фоліо, 2005. — 350 с. : портр. — (Українська класика). Українка Л. Вибрані поезії / Леся Українка ; за ред. О. І. Білецького. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1948. — 342 с. Українка Л. Вибрані поезії / Леся Українка. — М. : Детгиз, 1945. — 111 с. Українка Л. Вибрані поезії / Леся Українка ; вступ. ст. і ред. І. Пеленської. — Краків: Укрвидав, 1940. — 79 с. — (Літературна бібліотека ; ч. 3). Українка Л. Вибрані поезії / Леся Українка. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1947. — 47 с. — (Бібліотека художньої літератури). Українка Л. Поезії / Леся Українка. — Вид. 2-ге. — Одеса: Вид-во дит. літ., 1938. — 39 с. — (Шкільна бібліотека). Українка Л. Поезії / Леся Українка. — Харків ; Одеса: Дитвидав ЦК ЛКСМУ, 1937. — 36, 2 с. : іл. Українка Л. Твори. Т. 1 : Лірика / Леся Українка ; з критико-біогр. нарисом М. Зерова. — Київ: Книгоспілка, 1924. — 404 с. Українка Л. Твори. Т. 2 : Поеми й переклади / Леся Українка ; з критико-біогр. нарисом М. Зерова. — Київ: Книгоспілка, 1924. — 389 с. Українка Л. Твори. Т. 3 : Поеми / Л. Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 1927. — 255 с. Українка Л. Твори. Т. 4 : Переклади / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 1927. — XXIV, 187, XIII с. Українка Л. Лісова пісня: драма-феєрія: в 3-х діях / Леся Українка ; вступ. ст. Б. Якубського ; дереворити О. Сахновської. — Харків ; Київ: Держ. вид-во України, 1930. — 118, 1 с. : іл. Українка Л. Лісова пісня: драма-феєрія в трьох діях / Леся Українка ; іл. І. С. Їжакевича. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1937. — 134, 4 с. : ноти, 4 арк. кольор. іл. Українка Л. Лісова пісня: драма-феєрія в 3-х діях / Леся Українка. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1950. — 120 с., 4 л. іл. : іл. Українка Л. Лісова пісня / Леся Українка ; передм. та приміт. М. Г. Жулинського. — Харків: Фоліо, 2017. — 635 с. Прозові Українка Л. Первісне люде: світ, відомий давнім людям / Леся Українка ; за ред. Д. Антоновича. — Вид-во Укр. молоді, 1923. — 20 с. : іл. Українка Л. Вибрані оповідання / Леся Українка ; вступ. ст. та ред. П. Одарченка. — Київ: Сяйво, 1930. — 218, 2 с. Українка Л. Одно слово: (оповідання тубольця з півночі) / Леся Українка. — У Київі: Час : 1908. — 12 с. — (Серія третя ; No 28). Українка Л. В катакомбах ; В дому роботи — в країні неволі ; На полі крові / Леся Українка. — Київ: Всеукр. вид-во, Київ. філія, 1920. — 72 с. — (Універсальна бібліотека ; No 2). Українка Л. Драматичні твори / Леся Українка ; за ред. О. І. Білецького. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1949. — 481 с. Українка Л. Вибрані твори: в 3-х т. Т. 1 : Лірика / Леся Українка. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1937. — LXIV, 328 с. : 1 портр. Українка Л. Вибрані твори: в 3-х т. Т. 2 : Драматичні твори / Леся Українка. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. — 821 с. Українка Л. Вибрані твори: у 3 т. Т. 3 : Переклади. Проза / Леся Українка. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1936. — 423, 1 с., 1 арк. портр. Українка Л. Вибрані твори / Леся Українка. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1948. — 371, 2 с., 1 арк. портр. Українка Л. Твори. Т. 2 : Лірика / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 1927. — 201 с. : портр. Українка Л. Твори. Т. 5 : Драми / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 19–?. — 177, XIV с. : портр. Українка Л. Твори. Т. 7 : Драми / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 1930. — 191, CXVI с. Українка Л. Твори. Т. 9 : Драми / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 1930. — 191, CXVI с. Українка Л. Твори. Т. 11 : Драми / Леся Українка ; за заг. ред. Б. Якубського. — Київ: Книгоспілка, 19–?. — 169, 1, XCII, 2 с. Українка Л. Неопубліковані твори / Леся Українка ; з рукописів підгот. до друку М. Деркач. — Львів: Вільна Україна, 1947. — 142 с. Украинка Л. Стихи и поэмы / Леся Украинка. — М. ; Л. : Изд-во дет. лит., 1941. — 132 с. л. портр. Померли від туберкульозу Померли у Шида-Картлі Косачі Літераторки, відомі під псевдонімами Люди, на честь яких названо вулиці Люди на банкнотах України Люди на марках Люди на монетах України Жінки, на честь яких названо астероїд Надпопулярні статті Патрони юнацьких пластових куренів Перекладачі на українську Перекладачі на російську Перекладачі Данте Аліг'єрі Перекладачі Джорджа Байрона Перекладачі Генріха Гейне Перекладачі Гомера Перекладачі Адама Міцкевича Перекладачі Івана Франка Перекладачі Вільяма Шекспіра Персоналії:Крим Українські громадські діячі Українські драматурги Українські письменниці Українські поетеси Українські прозаїки Українські публіцисти Українські перекладачі поезії Письменниці XIX століття Письменниці XX століття Письменниці-феміністки Українські поліглоти Перекладачки XIX століття Українські соціалісти Великі українці Драматургині


text: Нау́ка — сфера діяльності людини, спрямована на отримання (вироблення і систематизацію у вигляді теорій, гіпотез, законів природи або суспільства тощо) нових знань про навколишній світ. Основою науки є збирання, оновлення, систематизація, критичний аналіз фактів, синтез нових знань або узагальнень, що описують досліджувані природні або суспільні явища та (або) дозволяють будувати причинно-наслідкові зв'язки між явищами і прогнозувати їх перебіг. Термінологія Наука як соціально значуща сфера людської діяльності, функцією якої є вироблення й використання теоретично систематизованих об'єктивних знань про дійсність, є складовою частиною духовної культури суспільства. Поняття «наука» охоплює як здобування нового знання, так і результат цієї діяльності — суму набутих у наш час наукових знань. Термін «наука» вживають також для позначення окремих галузей наукового знання. Наука характеризується доцільно орієнтованою (суспільними завданнями й потребами, певними стратегіями наукового пошуку) творчою діяльністю з постановки, вибору й розв'язання проблем духовного й практичного освоєння світу. У сучасному україномовному академічному середовищі іноді ототожнюють український термін «наука» із англійським поняттям «science», яке означає «створення та організацію знання у формі пояснень та передбачень стосовно всесвіту, які можна перевірити», тобто, є означенням лише природничих наук. Однак в українській мові й усталеній термінології «наука» є більш широким поняттям, яке охоплює також всі гуманітарні науки, котрі послуговуються власними методами для перевірки отриманого знання, що суттєво відрізняються від наукових методів природничих і точних наук. В Україні у 2010 році навіть теологія була включена до переліку академічних дисциплін та спеціальностей, із яких можна здобувати ступені кандидата і доктора наук (у складі філософських, історичних, мистецтвознавчих або юридичних наук, залежно від напрямку теології). Вчена рада з присудження ступеня доктора теологічних наук діє у Національному педагогічному університеті імені Михайла Драгоманова, а теологія викладається у низці державних вищих навчальних закладів (НПУ, Острозька академія, Чернівецький університет, Харківський університет), де вона зазвичай називається «наукою». Утім система знань теології обмежена релігійною догматикою, а тому принципово відрізняється від наукового методу, й у західній філософії протиставляється науці. Предмет дослідження Наука досліджує різні рівні системної організації й форми руху матерії з погляду пізнання істотних властивостей явищ, встановлення їхніх законів, різних причинних залежностей і взаємодій з метою керування природними й соціальними процесами, передбачення характеру і напрямку їхнього перебігу, створення нових технологій і розвитку виробництва. Як система знань наука охоплює не тільки фактичні дані про предмети навколишнього світу, людської думки й дії, не лише закони і принципи дослідження об'єктів, а й певні форми й способи усвідомлення їх, а в кінцевому підсумку — філософське тлумачення. Цим самим наука виступає як форма суспільної свідомості. Завдання Основне завдання науки — виявлення об'єктивних законів дійсності, а її головна тема — істинне знання. Критеріями науковості, які відрізняють науку від інших форм пізнання є: об'єктивність, системність, перевірність, орієнтація на передбачення, сувора доказовість, обґрунтованість і достовірність результатів. Значення Фактор прогресу Наука — найважливіший чинник технічного і соціально-культурного прогресу й перетворення дійсності, всебічного розвитку людських здібностей і можливостей. Передова наука сприяла виробленню прогресивного світогляду, обґрунтуванню матеріалістичного погляду на світ. Наука є способом встановлення і усвідомлення об'єктивної істини. Цим вона радикально протистоїть релігії, містицизму, спекулятивним домислам. Боротьба з цим яскраво виявляється у виникненні, з одного боку, позитивістської концепції сцієнтизму, яка абсолютизує «точне» знання, протиставляючи його гуманістичним цінностям культури, а з другого боку, — антисцієнтизму, що скочується на позиції ірраціонального заперечення ролі наукового пізнання. Соціальний інститут Наука — соціокультурна діяльність, своєрідне суспільне явище. Як соціальний інститут наука — це сукупність учених з їхніми знаннями, кваліфікацією і досвідом, наукових закладів, експерименталього, лабораторного устаткування, науково-дослідних програм творчої діяльності, системи інформації, підготовки й атестації кадрів, форм функціювання і використання всіх нагромаджених знань. Наступність досвіду і знань, єдність традицій і новаторства — суттєва особливість розвитку науки. Однією з форм її втілення є наукові школи, функціонування яких передбачає боротьбу думок, творчі дискусії та критику. Наукові теорії Основною структурною одиницею наукового знання є теорія, що систематизує експериментальний матеріал, організовує науково-дослідний пошук у нових галузях, дає опис, пояснення і передбачення фактів, орієнтує практичну діяльність. Методологія Наука розвивається за допомогою загальної методології і спеціальних методів: кількісний і якісний аналіз, класифікація, вимірювання, формалізація, моделювання, порівняльно-історичний метод та інше. Науковому знанню властиві методологічна усвідомленість і системність, об'єктивність розгляду і його детермінованість, доказовість істинності всіх положень, спирання на факти, результати вірогідних, емпіричних досліджень. Критерієм істини в науці виступає суспільна практика в усіх її формах і компонентах (експеримент, виробнича і соціальна діяльність, внутрішній досвід пізнання тощо). Наукове дослідження Наука — це поступовий процес розширення області відомого людству, відсування границь невідомого. В основі науки лежить наукове дослідження, метою якого є отримання наукового знання. Наукове знання відрізняється тим, що воно здобуте за процедурою, що отримала назву наукового методу. Ця процедура поділяється на спостереження, експеримент зі строгими вимірюваннями, аналіз результатів, розробку гіпотез, теорій і формулювання законів із обов'язковою вимогою повторюваності результату і ретельної перевірки. Люди, які виконують наукові дослідження називаються дослідниками, науковцями, вченими. Результати наукових досліджень публікуються в науковій літературі, й, зазвичай, така публікація вимагає рецензування, тобто перевірки правильності процедури й висновків іншими науковцями, фахівцями з даної галузі досліджень. Будь-які висновки досліджень і теорії можуть бути відкинуті, якщо з'являються нові факти, що їх заперечують. Наукові дослідження прийнято поділяти на: фундаментальні (пізнання законів, що управляють поведінкою і взаємодією базисних структур природи, суспільства і мислення), прикладні (застосування результатів фундаментальних досліджень для розв'язання пізнавальних і соціально-практичних проблем). Фундаментальні дослідження, як правило, випереджають прикладні і створюють для них теоретичний заділ. Зміцнення взаємозв'язків між фундаментальними і прикладними дослідженнями, скорочення строків впровадження наукових досягнень у практику та виробництво — одне з основних завдань сучасної організації науки. Галузі наук Наука в ідеалі складає одне єдине ціле, оскільки її найвища мета вивчити світ у всій його повноті, однак вона також є практичною діяльністю людства, а тому розбивається на галузі (окремі науки) за предметом та методами досліджень. Будь-яка наукова пізнавальна діяльність передбачає взаємодію суб'єкта (учений, науковий колектив) і об'єкта науки (предметна область, що вивчається), в процесі якої використовується певна система методів, прийомів дослідження і мови даної науки (знаки, символи, формули тощо). Окремих галузей науки дуже багато, чимало з них діляться на інші галузі, наприклад, фізика охоплює механіку, оптику, електромагнетизм, ядерну фізику тощо. Механіку, у свою чергу можна розділити на статику й динаміку, механіку суцільних середовищ, небесну механіку і так далі. Загалом галузі науки зазвичай класифікуються за двома головними напрямками: природничі науки вивчають природні явища, суспільні науки — людську поведінку, мислення і суспільство. За межами цієї класифікації залишилися точні або формальні науки — математика, логіка, інформатика, що вивчають взаємозв'язки елементів уявних сконструйованих систем. За співвідношенням із практикою виділяють: фундаментальні науки, які безпосередньо не орієнтовані на отримання практичної користі, прикладні науки, націлені на безпосереднє практичне використання наукових результатів. Точні науки Відмінністю точних наук є апріорність вихідних положень. Математика і логіка не аналізують емпіричні факти, а використовують аксіоматичний метод. Виходячи із системи аксіом, яка вибирається довільно з єдиною вимогою несуперечливості, математика застосовує метод дедукції для отримання великої різноманітності співвідношень. Математика, проте, займає центральне місце в науці, особливо в природознавстві, оскільки надає основи кількісного аналізу фактів. Як стверджував Галілео Галілей: До точних наук можна також віднести кібернетику та інформатику, які вичленилися з математики в окремі важливі галузі науки. Природознавство Природничі науки за своїм характером емпіричні, вони вивчають факти, отримані з досвіду. На відміну від точних наук, вони опираються на метод індукції, тобто намагаються сконструювати загальне з окремих фактів. Факти можуть бути отримані з пасивних спостережень, але частіше застосовується експеримент, тобто цілеспрямоване створення умов виникнення спостережуваного явища. Метод індукції менш надійний, ніж метод дедукції, оскільки не ґарантує того, що нові факти не поставлять під сумнів уже набуте знання. Цим пояснюється строгість, якої вимагає науковий метод досліджень. Наукові теорії, зустрівшись із незрозумілим, поступово модифікуються, щоб надати йому пояснення і включити в загальну систему знань. Суспільні науки Суспільні науки досліджують людство, суспільство і мислення. До суспільних наук належать соціологія, економіка, історія та інші. Дослідження в цих царинах часто пов'язане із статистикою та вивченням історичних документів. Суспільні науки склалися пізніше, ніж природничі, їхньою особливістю є складність організації експерименту і неповторюваність об'єкта досліджень. Дещо окремо від перерахованих стоять такі науки як психологія, антропологія, які можна класифікувати як гуманітарні. До гуманітарних наук належать також галузі досліджень, що пов'язані з людською діяльністю, такі як мистецтвознавство. Суміжні галузі У суміжних галузях наукові дисципліни виражають великі і перспективні проблеми наукового пошуку, що нині зумовлює широке розгортання міждисциплінарних і комплексних досліджень. Яскравим прикладом цього є проблема охорони природи, що перебуває на стику технічних наук, наук про землю, біології, математики, медицини, економіки та інших. Для розв'язання подібних наукових і науково-технічних проблем у сучасній науці широко застосовується програмно-цільовий метод організації досліджень. Наука і філософія Історично наука вичленувалася з філософії. Відтоді між наукою і філософією триває війна і співпраця. Методами філософії є рефлексія та герменевтика. Науковці теж рефлексують над власною методологією, але роблять це в рамках наукового методу. Фундаментальні питання пізнання, наприклад, питання про критерій істини, залишаються в царині філософії. Одним із розділів філософії є філософія науки. Позитивізм виник як бунт філософів-природознавців, таких як Огюст Конт проти метафізики. Його лозунгом стало визнання істинним тільки позитивного, тобто наукового, знання. Філософія науки запропонувала загальні принципи, за якими можна проводити перевірку наукових теорії — принцип верифікації та принцип фальсифікації. Ці принципи значною мірою сформулювали мислення сучасних науковців. Паранаука Між ортодоксальною наукою та накопиченим людством досвідом, завжди існувала деяка відстань (розрив), що виконувала своєрідну роль двигуна наукового прогресу. Такий розрив може спонукати зміну парадигми. Історія науки Наука виникла з практичних потреб людей, пов'язаних з розвитком землеробства, будівельної техніки, мореплавства, ремесел. В античну епоху вже: складаються перші теоретичні системи знання в галузі геометрії, механіки, астрономії (Евклід, Архімед, Птолемей); розвивається натурфілософська концепція атомізму (Демокріт, Епікур); з'являються спроби аналізу закономірностей суспільства і мислення (Арістотель, Платон, Геродот). За середньовіччя з появою феодалізму розвиваються (особливо в країнах арабського сходу, єврейської громади Кордови й Середньої Азії) позитивні наукові ідеї в галузі математики, астрономії, фізики, медицини, історії та інших наукових дисциплін (Ібн Сіна, Ібн Рушд, Аль-Біруні та ін.). У Західній Європі, долаючи опір богослов'я, йде процес нагромадження фактичного матеріалу в біології, робляться спроби розвитку елементів математики і дослідного природознавства (Роджер Бекон, Альберт Великий та ін.). На високому рівні були наукові знання в Київській Русі. Виникнення капіталізму, розвиток промисловості й торгівлі, мореплавства і військової техніки стимулювали бурхливе зростання науки вже в епоху Відродження. Наука пориває з теологією, сприяючи утвердженню матеріалістичних ідей (Джордано Бруно, Леонардо да Вінчі, Френсіс Бекон). Великого поширення набуває експериментальне вивчення природи, обґрунтування якого мало революційне значення для науки. Справжній переворот відбувається в астрономії (Микола Коперник, Галілео Галілей). У XVII—XVIII століттях створюються класична механіка, диференціальне й інтегральне числення, аналітична геометрія, хімічна атомістика, система класифікації рослин і тварин, стверджується принцип збереження матерії і руху (Ісаак Ньютон, Г. В. Леибніц, Рене Декарт, Джон Дальтон, Карл Лінней, М. В. Ломоносов та ін.). В цей же час відбувається подальше оформлення науки як соціального інституту, створюються перші європейські академії, наукові товариства, починається видання наукової періодичної літератури. У зв'язку з промисловим переворотом кінця XVIII століття почався новий етап у розвитку науки. В XIX столітті виникли нові фізичні дисципліни (термодинаміка, електродинаміка класична), створюються еволюційне вчення і клітинна теорія в біології, формулюється закон збереження і перетворення енергії, розвиваються нові концепції в астрономії і математиці (Дж. К. Максвелл, М. Фарадей, Ж. Б. Ламарк, Ч. Дарвін, Т. Шванн, М. Шлейден та ін.). У кінці XVIII—XIX століть плеяда видатних учених працювала в Росії (О. М. Бутлеров, П. М. Лебедєв, М. І. Лобачевський, Д. І. Менделєєв, О. С. Попов, К. А. Тімірязєв, О. Г. Столєтов, К. Е. Ціолковський та інші). З першої половини XVIII століття починається піднесення науки й в Україні (Ф. Прокопович, Г. С. Сковорода), працює Київська академія. В XIX столітті визнаними науковими центрами стали Харківський і Київський університети та Новоросійський університет в Одесі, де успішно працювали видатні російські вчені І. М. Сєченов, І. І. Мечников, М. І. Пирогов, О. О. Ковалевський, В. В. Докучаєв та інші, а також відомі українські вчені М. О. Максимович, В. О. Бец, О. С. Роговин, О. О. Потебня та інші. Подальшого розвитку в XIX столітті набули й суспільні науки. Соціалісти-утопісти закликали до заміни капіталістичного суспільства соціалістичним. Класики політичної економії заклали основи трудової теорії вартості. Праці в галузі діалектики й матеріалізму були видатним досягненням філософської думки. На рубежі XIX—XX століть великі зміни в науковій картині світу і ряд нових відкриттів у фізиці (електрон, рентгенівське випромінювання, радіоактивність тощо) призводять до кризи класичного природознавства і насамперед його механістичної методології. У XX значних успіхів досягли математика і фізика, виникли такі галузі технічних наук, як радіотехніка, електроніка. З'явилась кібернетика, яка збільшує свій вплив на подальший розвиток науки і техніки. Успіхи фізики і хімії сприяють глибшому вивченню біологічних процесів у клітинах, що стимулює розвиток сільськогосподарських і медичних наук. Відбувається тісне зближення науки з виробництвом, зростають і зміцнюються її зв'язки з суспільним життям. Сучасна наука становить важливу складову частину науково-технічної революції. Найбільші проєкти наукових досліджень початку XXI століття Астрономія й космонавтика Міжнародна космічна станція — спільний проєкт космічних агенцій Росії (Роскосмос), США (NASA), Японії (JAXA), Європейського союзу (ESA), Канади (CSA), Бразилії (AEB). Початок будівництва 1998 рік, закінчення — 2011 рік. Найдорожчий науковий проєкт в історії науки, вартістю $100 млрд доларів. Найбільший техногенний предмет у космосі. Дослідження Марса у перше десятиліття третього тисячоліття розгорнулись з новим ентузіазмом. Численні роботизовані місії збирають інформацію для розв'язання двох головних питань: існування життя на червоній планеті та висадки людей на планету. У 2001 році Марс Одисей (), запущений NASA, розпочав геологічне дослідження планети, у теперішній час виконує роль ретранслятора для марсоходів Спірит та Опорт'юніті. У 2008 році естафету його досліджень перехопив космічний зонд Фенікс. У 2003 році Європейське космічне агентство запустило на Марс космічний апарат Марс-експрес з посадковим модулем Бігль-2, що зазнав невдачі, на борту. У 2005 році NASA запустило Mars Reconnaissance Orbiter задля детального зондування поверхні планети. Наразі американське космічне агентство спрямовує свої зусилля на проєкт марсоходу Марсіанської наукової лабораторії. Вартість проєкту $2,3 мільярда доларів. Космічний телескоп «Джеймс Вебб» — орбітальна інфрачервона обсерваторія, яка замінить у 2014 році космічний телескоп «Хаббл» та інфрачервону обсерваторію космічного базування «Спітцер» (запущена 25 серпня 2003 року). Це спільний проєкт американської (NASA), канадської (CSA) та європейської (ESA) космічних агенцій. Вартість проєкту становить $824 млн доларів. Радіотелескоп на низьких частотах (нижче 250 МГц), інтерферометр нового покоління Радіоантена площею у Квадратний Кілометр буде введено в дію в Австралії або Південній Африці у 2017 році. Він стане заміною сучасного європейського масиву радіотелескопів Low Frequency Array. Фізика й енергетика Європейський рентгенівський лазер на вільних електронах XFEL () для дослідження атомарних взаємодій. Найбільший у світі рентгенівський лазер у Гамбурзі, Німеччина. Старт призначений на 2013–2014 рік. За допомогою надкороткочасних лазерних спалахів (менше трильйонної частки секунди) можна буде «побачити» молекулярні і атомарні процеси. Вартість близько $1,5 мільярда доларів. Майже чверть витрат бюджету взяла на себе Росія в особі корпорації «Роснано». Найбільший у світі прискорювач елементарних частинок, Великий адронний колайдер (, LHC), створений у Європейському центрі ядерних досліджень CERN, поблизу Женеви. Фінансування та супровід проєкту здійснюють понад 10 000 науковців та інженерів з понад 100 країн світу. Вартість проєкту становить $6 млрд доларів. Колайдер дозволить виявити бозони Хіггса і зімітувати стан Всесвіту через мільярдну частку секунди після Великого вибуху. Запроєктований у 1984 році, реалізацію почали 2001 року, перший запуск здійснили 10 вересня 2008 року, офіційне відкриття 20 листопада 2009 року. FAIR (), потрібен, щоб відтворити субстанцію, яка утворилася в перші мікросекунди після Великого вибуху та вивчити сильну взаємодію. Проєкт німецького Центру Гельмгольца з вивчення важких іонів GSI () у Дармштадті. Запланований запуск у 2015 році. Вартість проєкту приблизно $1,7 млрд доларів. Термоядерний синтез на лазерних імпульсах () — лазерний термоядерний реактор, розташований в Лівермор, Каліфорнія, США. Будівництво завершено 31 березня 2009 року, продовжувалось 12 років й обійшлося в $3,9 млрд доларів. 192 надпотужних лазерів, націлених в одну точку, повинні згенерувати надкороткочасний спалах світла в 500 терават, щоб спровокувати термоядерну реакцію всередині невеличкого золотого циліндра, де буде дейтерій з тритієм. NIF — американський конкурент термоядерного реактора ITER, який будують у Франції, проте перший ще не має попередників. Міжнародний експериментальний термоядерний реактор (), задля термоядерного синтезу на токамаці. Знаходиться у Кадараші, Франція, неподалік від Лазурного берега. Будівництво розпочато у 2006 році, у 2016-му повинно бути закінчено. Якщо експеримент піде успішно, то у 2020-х — 2030-х роках почнеться проєктування комерційних термоядерних реакторів. Фінансовий внесок: Китай, Індія, Корея, Росія, США — по 1/11 загальної суми, Японія — 2/11, Європейський союз — 4/11. Вартість проєкту $12–15 млрд доларів. Біологія й медицина Глобальний Перепис морської біоти стартував у 2000 році й розрахований на 10 років. Узагальнена доповідь 80 країн-учасниць буде представлена на конференції у Лондоні 2010 року. Робота ведеться у 14 напрямках польових досліджень та 4 напрямках теоретичних узагальнень отриманих даних. Вартість проєкту $1 млрд доларів. створена у 2001 році й ставить собі на меті докладний опис усіх білків людського організму. Вартість проєкту понад $1 млрд доларів. Геологія стартувала у 2003 році й розрахована на 10 років досліджень геологічної будови океанічного дна планети. Див. також Наука в Україні Наукове товариство Наукометрія Наука та наукознавство Наукознавство Популяризація науки Джерела Наука // Наука // Фармацевтична енциклопедія. С. Кримський. Наука // Література Українською Білецький В. С. Методологія наукових досліджень технічних об ̓єктів та їх оптимізація (Навчальний посібник), Нац. техн. ун-т «Харків. політехн. ін-т». — Київ: ФОП Халіков Руслан Халікович, 2023. — 118 с. Данильян О. Г. Методологія наукових досліджень: підручник / О. Г. Данильян, О. П. Дзьобань. — Харків: Право, 2019. — 368 с. Юринець В. Є. Методологія наукових досліджень: навч. посібник / В. Є. Юринець. — Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2011. — 178 с. Англійською Російською Посилання Український науково-аналітичний портал. Новини науки Бюро вільної науки — новини, статті, монографії. Exploratorium — інтерактивний музей науки і мистецтва в Сан-Франциско, Експлораторіум. Наукова періодика American Scientist — американський науково-популярний журнал. New Scientist — американський науково-популярний журнал. Popular Science — американський науково-популярний журнал. Science magazine — американський науково-популярний журнал. Scientific American — американський науково-популярний журнал. В мире науки — щомісячне науково-популярне видання. Вестник Российской академии наук — архів журналу Російської академії наук. Видавництво «Наука» — наукове видавництво Російської академії наук. Поиск — щотижнева газета російської наукової спільноти. Вестник РФФИ — архів журналу Російського фонду фундаментальних досліджень. Вопросы истории естествознания и техники — журнал Інституту історії природознавства і техніки імені Вавілова Російської академії наук. Astronomy — американський астрономічний журнал. Sky and Telescope — американський науково-популярний журнал з астрономії. The Astronomer — американський науково-популярний журнал з астрономії. Земля и Вселенная — архів науково-популярного журналу з астрономії. Новости космонавтики — науково-популярний журнал з космонавтики. Physics — журнал Американського товариства фізиків. Physics Today — науковий журнал Американського фізичного інституту. CERN courier — часопис ЦЕРНу. Physics World — науковий журнал британського Інституту фізики. Квант — архів науково-популярного фізико-математичного журналу. The Scientist — американський науковий медико-біологічний журнал. BMC Biology — науковий часопис з питань біолого-медичних досліджень. National Geografic — журнал американського географічного товариства. Природа — архів природничо-наукового журналу Російської академії наук. Вокруг света — науково-популярний онлайн-часопис. Popular Mechanics — американський науково-популярний журнал з техніки й технологій. Компьютерра — онлайн-часопис про новітні технології. Радио — науково-популярний журнал з радіотехніки. Техника-молодежи — архів науково-популярного журналу з техніки й винахідництва. Химия и жизнь — сайт науково-популярного журналу з хімії. Экология и жизнь — науково-популярний, освітній журнал. Надпопулярні статті Академічна термінологія


text: Історик — людина, яка вивчає минуле. Може вивчати минуле: людства, держави, народу, галузі, культури, мистецтва, науки, політики, економіки і військової справи використовуючи знання про історичні факти. Може спеціалізуватися на різних періодах історії: первісного суспільства, стародавнього світу, середньовіччя, нового часу. Примітки Історія Професії


text: Худо́жник, худо́жниця — творчий працівник у галузі образотворчого мистецтва (живописець, графік, скульптор, коміксист). У переносному значенні художник — будь-який митець (поет, прозаїк, композитор тощо), який талановито використовує у своїй творчості художні засоби. Етимологія слова: від («досвідчений», «вмілий»), запозиченого від гот. *handags («вправний») — від handus («рука»). Класифікація Графіка: Художник-графік, художник-ілюстратор Художник-графік (станкова графіка) Художник-графік (мистецтво книги) Художник-графік (мистецтво графіки та плакату) Художник-графік (оформлення друкованої продукції) Художник-карикатурист (оформлення ЗМІ, книг) Художник-геральдист (мистецтво герба) Декоративно-ужиткове мистецтво Художник-майстер Художник декоративно-прикладного мистецтва (килимарство) Художник-мініатюрист (художні лаки) Художник декоративно-прикладного мистецтва (художній метал) Художник декоративно-прикладного мистецтва (художня кераміка) Художник декоративно-прикладного мистецтва (художнє скло) Мікромініатюра Художник-мікромініатюріст Живопис: Художник-живописець — людина, що створює твори мистецтва за допомогою фарб Художник-живописець (станковий живопис) Художник-живописець (монументальний живопис) Художник живописець (театрально-декораційний живопис) Художник-живописець (церковно-історичний живопис) Кінематограф Художник кіно і телебачення (Художник-постановник) Художник комбінованих знімань Художник кіно і телебачення по костюму (Художник по костюму) Художник кіно і телебачення по гриму (Художник по гриму) Мультиплікація: Художник-мультиплікатор Художник анімації та комп'ютерної графіки Художник мультиплікаційного фільму Графіті Райтер Фотомистецтво Фотохудожник Мистецтво інтер'єру: Художник-проектувальник Художник-проєктувальник (художнє проєктування інтер'єру) Художник проєктувальник (художнє проєктування меблів) Художник-проєктувальник (художній текстиль) Сценографія: Художник-постановник Художник-постановник театру Художник-постановник театру ляльок Художник по сценічному костюму Технологія художнього оформлення вистави: Художник-технолог Художник-технолог сцени Художник-технолог театру ляльок Художник-технолог по сценічному костюму Реставрація, консервація і зберігання творів мистецтва: Художник-реставратор Художник-реставратор (станковий олійний живопис) Художник-реставратор (темпери живопис) Художник-реставратор (монументально-декоративний живопис) Художнє проєктування Художник-стиліст Художник-технолог Художник-модельєр Див. також Список українських художників Жінки-художниці Митець Артист Меценат Ремесло Художник-текстурувальник Примітки Образотворче мистецтво Професії


text: Теодо́зія Ма́рківна Бриж (18 лютого 1929, Бережниця — 4 липня 1999, Львів) — українська скульпторка. Заслужена художниця України (1997). Життєпис Народилася в селі Бережниця, Сарненського повіту. Закінчила Сарненську гімназію. 1954 року закінчила Львівський інститут прикладного та декоративного мистецтва. Серед викладачів Іван Севера та Леопольд Левицький. Мешкала та працювала у Львові. Теодозія Бриж створила понад двісті скульптур. Двадцять сім реалізовано в натурі. Це — пам'ятники, надгробки, меморіальні дошки, декоративно-паркові скульптури. Чимало мистецьких проєктів Бриж реалізувала з чоловіком Євгеном Безніском — монументалістом і графіком зі Львова. Пара оформила меморіальний цвинтар січових стрільців на горі Маківці, меморіальну каплицю жертвам НКВС у Золочівському замку, пам'ятник Данилові Галицькому та Васильку Романовичу, споруджений у Володимирі. Окремої уваги заслуговує серія образів драми-феєрії Лесі Українки «Лісова пісня». Скульптурам Теодозії Бриж притаманні пластика, витонченість та легкість. Бриж однією з перших в Україні стала на шлях сучасного світового мистецтва у 1960-х роках. Роботи «Княгиня Ольга» (1961, бронза, 50×28×12). Портрет Ірини Вільде (1964, бронза, 30×30×43). Меморіальний комплекс пам'яті жертв фашизму у Володимирі Співавтори скульптор Євген Дзиндра, архітектор Ярослав Назаркевич. Споруджений 1965 року (є також версії про 1966 і 1967). Реконструйований 1985 року. На республіканській виставці 1980 року експонувалась фотографія пам'ятника, а на виставці львівських художників у Києві 1970 року — фотографія і карбований фрагмент під назвою «В'язень» (90×50). «Дорога» за мотивами новели Василя Стефаника (1971, тонований гіпс, 67×50×53). Пам'ятник радянським солдатам у селі Хоробрів (1975). Портрет Юрія Великановича (1977, тонований гіпс, 125×64×57). «Нопасаран!» (1977, тонований гіпс, 108×65×44). Серія скульптур за мотивами «Лісової пісні» Лесі Українки: «Мавка» (1978, тонований гіпс, 93×25×16, за іншими даними — не пізніше 1971), «Той, що в скалі сидить» (1978, тонований гіпс, 96×36×25), «Потерчата», «Русалка і Той, що греблі рве». Портрет члена Військової ради «Народної гвардії імені Івана Франка» М. Д. Березіна (тонований гіпс, 1979, 90×50×50). Меморіальна таблиця Іванові Франку на вулиці Винниченка, 26 у Львові (1981, архітектор Людмила Романюк). Пам'ятник Юрію Великановичу на вулиці Мишуги у Львові (1982, архітектор Лідія Лєсова). «Члени „Народної гвардії імені Івана Франка“». 1982, тонований гіпс, 160×57×50. «Заслужений працівник культури УРСР Б. Г. Возницький». 1982, тонований гіпс, 110×70×38. «Ікар». Серія робіт на теми старослов'янської міфології («Бог війни», «Бог вогню»). Надгробні пам'ятники Соломії Крушельницькій, Іванові Крип'якевичу, Леопольдові Левицькому, Олексі Шатківському на Личаківському цвинтарі у Львові. Надгробний пам'ятник Богданові-Ігорю Антоничу на Янівському цвинтарі (1988—1989, скульптор Василь Каменщик). Капличка-пам'ятник жертвам комуністичних репресій (1995, замковий парк у Золочеві; у співавторстві зі скульптором Василем Каменщиком, художниками — Євгеном та Яремою Безнісками); Пам'ятники (Ю. Дрогобичу у Болоньї, у Дрогобичі, Т. Шевченку в селі Бережниця на Рівненщині). Пам'ятний знак актору Амвросію Бучмі біля собору святого Юра у Львові (проєкт 1986, споруджено 2005, скульптор Василь Каменщик). Пам'ять Похована на Личаківському цвинтарі, поле No 33 . Нині в колишній майстерні, що на вулиці Мартовича, 5 у Львові, діє Меморіальний музей Теодозії Бриж. У Рівному є вулиця Теодозії Бриж. Примітки Джерела Бриж Теодозія Марківна // Посилання Українські скульптори Скульптори Львова Уродженці Дубровицького району Померли у Львові Люди, на честь яких названо вулиці Випускники Львівської національної академії мистецтв Скульпторки Поховані на Личаківському цвинтарі