source: wikipedia

text: Павло Прокопович Глазовий (30 серпня 1922, Новоскелюватка, Казанківський район, Миколаївська область, Українська РСР, СРСР — 29 жовтня 2004, Київ, Україна) — український поет-гуморист і сатирик. Автор поеми «Слався, Вітчизно моя!», 13 книжок сатири та гумору, 8 книжок для дітей. Заслужений діяч мистецтв України. Життєпис Народився 30 серпня 1922 року в селі Новоскелюватка (нині Казанківського району, Миколаївської області) в сім'ї хлібороба. Вчився у Новомосковській педагогічній школі на Дніпропетровщині. Після закінчення педагогічної школи у 1940 році був призваний служити в армії. Учасник Другої світової війни. Після війни навчався в Криворізькому педагогічному інституті, де його запримітив Остап Вишня. Письменник почав опікуватися подальшою долею талановитого юнака, подбав про те, щоб його перевели навчатися у Київ. 1950 року закінчив філологічний факультет Київського педагогічного інституту імені О. М. Горького. У 1950–1961 роках — заступник головного редактора журналу «Перець», згодом заступник головного редактора журналу «Мистецтво». Був головним редактором журналу "Новини кіноекрану". Жив у Києві на вулиці Льва Толстого (нині вулиця Гетьмана Павла Скоропадського), 25. Помер 29 жовтня 2004 року. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка No 49б). Твори Поеми «Слався, Вітчизно моя!» (1958) «Куміада» (1969) Поетичні збірки сатири та гумору «Великі цяці» (1956) «Карикатури з натури» (1963) «Коротко і ясно» (1965) «Щоб вам весело було» (1967) «Усмішки» (1971) «Смійтесь, друзі, на здоров'я» (1973) «Байки та усмішки» (1975) «Весела розмова»(1979) «Хай вам буде весело» (1981) «Сміхологія» (1982) «Вибрані усмішки» (1992) «Веселий світ і Чорна книга» (1996) збірка «Сміхослов» (1997) «Сміхологія, вибране» (2003) «Архетипи. Гумор. Сатира.» (2003) Видання за ініціативи сина поета Олекси у видавництві ФОП Стебеляк: «Сміхологія, видання третє доповнене» (2007) «Сміхологія, видання четверте» (2007) «Байкографія, видання третє» (2008) «Архетипи, видання друге» (2009) «Куміада. Для дітей і дорослих.» (2009) «Веселі гуморески» (2010) «Школярикам. Гуморески. Баєчки.» (2011) «Сміхологія» (2013) «Дорослі гуморески» (2013) «Про Пончика, Батончика та Білого Слоника. Славнийвоїн Печериця» (2013) «Сміхологія. Цеглина» (2022) Книжки для дітей «Пушок і Дружок» (1957) в співавторстві з Федором Маківчуком «Старі друзі» (1959), в співавторстві з Федором Маківчуком «Про відважного Барвінка та Коника-Дзвоника» (1958) — у співавторстві з Богданом Чалим «Іванець-Бігунець» (1963) «Як сторінка, то й картинка» (1964) «Про Сергійка-Нежалійка та клоуна Бобу» (1965) «Перченя» (1966) «Школярикам. Гуморески. Баєчки.» (2011) «Про Пончика, Батончика та Білого Слоника. Славний воїн Печериця» (2013) Інші твори Двомовний кум («Архетипи» 2009) Кум-президент («Архетипи»2009) Соловки, соловки... Ображена Сара Очманілий ребе Бородате чудо Клани і гетьмани Маланці Дядько їсти хоче Заморські гості Заноза Красотульки Кто шумєл? Мова величава Не в своїй тарілці Серед темної ночі Спілкування Турок Еволюція Найважча роль Похвала Автор тексту пісень до кінофільмів: «Первый парень» (1958) «Штепсель женит Тарапуньку» (1957) Нагороди і відзнаки Лауреат премії імені Остапа Вишні (1988; року за книжку «Сміхологія»); Перший лауреат премії імені Петра Сагайдачного (1996); Літературна премія імені Наталі Забіли; Орден «За заслуги» 3 ступеня (1997; за вагомий внесок в українську літературу); Почесне звання «Заслужений діяч мистецтв України»; Медаль Міжнародного доброчинного фонду «Українська хата» — «За доброчинність» (2012). Вшанування пам'яті У місті Білій Церкві створено Міжнародний благодійний фонд імені Павла Глазового. 8 листопада 2011 року в Києві, на будинку по вулиці Гетьмана Павла Скоропадського, 25, де з 1951 по 2004 рік жив і творив поет-гуморист, встановлено гранітну меморіальну дошку. 2016 року у місті Миколаїв вулицю Лазо перейменували на вудицю Павла Глазового. 2016 році у місті Кривий Ріг вулицю Балакіна перейменували на вулицю Павла Глазового. 28 грудня 2022 НБУ випустила пам'ятну монету присвячену Павлу Глазовому. У місті Краматорськ вулицю Крилова перейменували на вулицю Павла Глазового. 22 червня 2023 року у місті Ірпінь вулицю Кошового перейменували на вулицю Павла Глазового. Література Глазовий Павло Прокопович // — С. 78. Рудаков М. І. Автографи майстрів. — Київ: МДФ «Українська хата». — 2005. — 126 с., ISBN 966-7025-05-5, с. 25-26. Примітки Посилання П. П. Глазовий на сайті «Николаев литературный» Гумореска Павла Глазового Біографія та твори Павла Глазового. Біографія Павла Глазового на сайті «Гордість України!» Сміхологія, Павло Глазовий Твори Павла Глазового Сайт присвячений письменнику Основний сайт з гуморесками Павла Глазового https://www.youtube.com/watch?v=Y_AOhcMA4dQ https://www.youtube.com/watch?v=jYKZjArAQq4 Лауреати Літературної премії імені Остапа Вишні Лауреати літературно-мистецької премії імені Івана Нечуя-Левицького Лауреати літературної премії імені Наталі Забіли Заслужені діячі мистецтв України Уродженці Казанківського району Радянські поети Сатирики СРСР Українські поети Українські сатирики Поети XXI століття Сатирики XXI століття Учасники Другої світової війни з СРСР Випускники Київського педагогічного інституту Померли в Києві Люди, на честь яких названо вулиці Люди на монетах України


text: Загребе́льний Павло́ Архи́пович (25 серпня 1924, с. Солошине, Кобеляцький район, Полтавська губернія, Українська РСР, СРСР — 3 лютого 2009, Київ, Україна) — український письменник, сценарист, Герой України (2004), лауреат Державної премії СРСР, Шевченківської премії. Депутат Верховної Ради СРСР 10–11 скликань (1979–1989), депутат Верховної Ради УРСР 9-го скликання (1975–1980). Кандидат у члени ЦК КПУ (1976–1981), член ЦК КПУ (1981–1990). Життєпис Народився в селищі Солошине, що на Полтавщині. Мати хлопця Варвара померла рано, коли йому виповнилося 6 років. Ростила Павла Загребельного мачуха, з якою у нього були досить важкі стосунки. 1941 року закінчив десятирічну середню школу; вчорашній випускник, ще не маючи повних сімнадцяти років, пішов добровольцем до армії. Був курсантом 2-го Київського артучилища, брав участь у Битві за Київ, у серпні 1941 р. був поранений. Після шпиталю знову військове училище, знову фронт, тяжке поранення в серпні 1942 р., після якого — полон, і до лютого 1945 р. — нацистські концтабори. Освіта та праця в журналістиці У 1945 p. працює у радянській воєнній місії в Німеччині. З 1945 p. по 1946 р. — рахівник колгоспу. З 1946 p. по 1951 р. — навчається на філологічному факультеті Дніпропетровського державного університету. По його закінченню (1951 p.) — майже півтора десятиліття журналістської роботи (літературний консультант Дніпропетровського відділення Спілки письменників України, літературний редактор обласної дніпропетровської газети «Днепровская правда», з 1954 р. — завідувач відділом, заступник головного редактора журналу «Вітчизна» в Києві), поєднуваної з письменницькою працею. У 1960-му році Павло Загребельний став членом Комуністичної партії Радянського Союзу. У 1961–1963 pp. Загребельний працює головним редактором «Літературної газети» (пізніше — «Літературна Україна»), приблизно в той же час з'явилися три перші романи письменника: «Європа 45» (1959), «Європа. Захід» (1960), «Спека» (1960). У 1964–1973 — відповідальний секретар, секретар, заступник голови правління Спілки письменників України. У 1973–1979 — секретар, у 1979—1986 — 1-й секретар правління Спілки письменників України. За словами Віталія Коротича, для усунення Павла Загребельного з посади керівника Спілки письменників багато зусиль доклав Борис Олійник, зокрема шляхом написання доносів. Голова Комітету з Державних премій ім. Тараса Шевченка (1979–1987). Член Комітету Національних премій України ім. Т.Шевченка (09.1996—11.2005). Помер у віці 84 років. Похований в Києві на Байковому кладовищі (ділянка No 52). Літературна робота Серйозною заявкою на письменницьку зрілість стала «Дума про невмирущого» (1957), присвячена воїнському та людському подвигу молодого радянського солдата, який загинув у нацистському концтаборі. У другій половині 1950-х років Павло Загребельний видав збірки оповідань «Учитель» (1957), «Новели морського узбережжя» (1958), повісті «Марево», «Там, де співають жайворонки» (1956), «Долина довгих снів» (1957). Протягом 1960 — 1970-х років письменник створив більшу частину своїх романів, зокрема і найвагоміші з них: «День для прийдешнього» (1964), «Диво» (1968), «З погляду вічності» (1970), «Левине серце» та «Євпраксія» (1975). Одним із значних здобутків української прози став роман «Диво» (1968), у якому органічно поєднується далеке минуле та сучасність. У центрі роману — Софія Київська, яка є незнищенним символом руської державності та духовності. Пізніше створено цілий цикл романів про історичне минуле нашої Батьківщини: «Первоміст» (1972), «Смерть у Києві» (1973), «Євпраксія» (1975). Подіям української історії XVI ст. присвячено роман «Роксолана» (1980). Письменник зробив спробу проникнути у складний внутрішній світ своєї героїні — Роксолани — Анастасії Лісовської, доньки українського священника з Рогатина, яка, потрапивши до гарему турецького султана Сулеймана Пишного, незабаром стала його улюбленою дружиною. Роман «Роксолана» Павло Загребельний написав у місті Ірпінь Київської області. Розкрити «таємниці» характеру Богдана Хмельницького, показати його як людину та як визначного державотворця — таке завдання поставив перед собою Павло Загребельний в романі «Я, Богдан» (1983). Він показує діяльність гетьмана на тлі складної політичної ситуації середини XVII ст., зупиняючись також і на подробицях його особистого життя. Панорамність, історіософські роздуми про долю України — такі риси найновішого роману письменника «Тисячолітній Миколай» (1994). У романах зустрічаємо вступні слова чи передмову, післяслово — це свого роду невеликі літературознавчі, а то й історіографічні етюди. Виступив Павло Загребельний і з кількома п'єсами, створеними на основі романів — «Хто за? Хто проти?» («День для прийдешнього»), «І земля скакала мені навстріч» («З погляду вічності»); активно виступав із критичними і літературознавчими статтями в пресі, а також з доповідями, промовами й інтерв'ю. Ці виступи зібрані в книзі статей, есе і портретів «Неложними устами» (1981). До неї ввійшла повість-дослідження «Кларнети ніжності», присвячена Павлові Тичині. Сценарії фільмів За його сценаріями на Київській кіностудії ім. Олександра Довженка знято художні фільми: «Ракети не повинні злетіти» (1965), «Перевірено — мін немає» (1966), «Лаври» (1974), «Ярослав Мудрий» (1982). Роман «Південний Комфорт» («Вітчизна» 1984, No 1-2) зазнав осуду вищих партійних та прокурорських інстанцій. Генеральний прокурор СРСР Олександр Рекунков зібрав колегію Генпрокуратури та осудив роман за викривлення, «очернення» й «спотворення», хоча читав його лише один-однісінький прокурор. Окремою книжкою видали роман тільки через чотири роки. Павло Загребельний понад сорок років працював в українській прозі. За цей час вийшло близько двадцяти його романів. Один із них — «Розгін» відзначено Державною премією СРСР, два — «Первоміст» і «Смерть у Києві» — Державною премією УРСР ім. Тараса Шевченка. Твори високо оцінені критикою, мають широке читацьке визнання, Загребельний один із найпопулярніших сьогодні українських письменників. Друковані масовими тиражами, його книги швидко розходяться; вони постійно виходять у перекладах іншими мовами; зростає і кількість видань творів письменника за кордоном. . Критика Валерій Марченко у своїй статті «За параваном ідейності», що на суді 1973 року інкримінувалася йому як злочин перед радянською владою, так відгукувався про творчість Загребельного: Звинувачення у плагіаті Як зазначає Леонід Плющ, у збірнику Загребельного «Неложними вустами», опублікував текст «Кларнети ніжності», який насправді є компіляцією уривків зі «Щоденника» Надії Суровцової, який побачив світ вже за часів незалежності, у 1996-му році. При цьому, року 1979-го під час обшуку в її будинку було вилучено рукопис цих спогадів. Як припускає Плющ, Загребельний отримав до них доступ із архіву КДБ. Кінематографічна діяльність За сценаріями Павла Загребельного поставлені фільми: Ракети не повинні злетіти (1964, за участю М. Фігуровського). Перевірено — мін немає (1965, у співавт. з Ю. Лисенком, О. Сацьким та П. Голубовичем). Лаври (1972, т/ф, у співавт. з О. Сацьким). І земля скакала мені навстріч (1975). Переходимо до любові (1975, т/ф). Хто за? Хто проти? (1977, т/ф). Ярослав Мудрий (1981, у співавт. з Г. Коханом). Розгін (1983, т/ф, у співавт. з Г. Коханом і М. Резніковичем). Твори Дума про невмирущого (1957) повість Європа 45 (1959) роман Спека (1960) Європа. Захід (1961) День для прийдешнього (1964) — перевидано у 2008 році під назвою «Зло» Шепіт (1966) Добрий диявол (1967) Диво (1968) Трилогія «З погляду вічності» (1970) Розгін (Державна премія СРСР, 1980) — романна будова з чотирьох книг: «Айгюль», «В напрямі протоки», «Ой крикнули сірі гуси», «Персоносфера» Переходимо до любові (1971) Первоміст (1972) роман Смерть у Києві (1973) Намилена трава (1974) Євпраксія (1975) — історичний роман про Євпраксію Всеволодівну Левине серце (1978) Роксолана (1980) роман Я, Богдан (1983) роман Південний комфорт («Вітчизна», 1984) Вигнання з раю (1985) (продовження «Левиного серця») Безслідний Лукас (1989) Ангельська плоть (1992) Попіл снів (1995) Юлія, або запрошення до самовбивства (1994) Тисячолітній Миколай (1994) Брухт (2002) Стовпотворіння (2004) Думки нарозхрист: 1974—2003 (остання прижиттєва) (К., Університетське видавництво «Пульсари», 2008) Відзнаки, громадська діяльність Нагороджений орденами Трудового Червоного прапора, Дружби народів, двома орденами «Знак Пошани» та медалями. Член Національних спілок письменників і кінематографістів України. Вшанування пам'яті У журналі «Перець» No 23 за 1970 рік розміщено дружній жарж А. Арутюнянца, присвячений П.Загребельному. 20 серпня 2014 року у Києві відкрили меморіальну дошку українському письменникові Павлу Загребельному з нагоди 90-річчя його народження. 25 серпня 2017 року на Байковому кладовищі встановлено Козацький хрест. На честь Павла Загребельного названо вулиці у містах Вінниця, Ізюм, Ірпінь, Київ, Ковель, Нікополь, Хмельницький. Провулок Павла Загребельного існує у містах Вінниця, Полтава, Хмельницький. У місті Покровськ провулок Кременчуцький перейменували на провулок Павла Загребельного. Фільми Документальний фільм «Сонет 29» (автор і режисер Юлія Лазаревська, оператор Микола Мандрич. Кіностудія «Контакт», 2000). Документальний фільм «Павло Загребельний. До запитання» (автор Олена Артеменко, режисер Юлія Кузьменко. Керівник проекту — Марк Гресь. Студія документальних фільмів Творчого об'єднання фільмів і програм Національної телекомпанії України, 2014) Телепередача «Диво-ключі Павла Загребельного» на основі інтерв'ю, відзнятого 12.06.2002 р. Історико-філософські погляди письменника, як ключі до розуміння його творчості — романів «Диво», «Роксолана», «Я, Богдан». ДТРК «Культура», 2009. Примітки Джерела Головко В. В. Загребельний Павло Архипович // Дончик В. Г. Загребельний Павло Архипович // Спілка кінематографістів України. — , 1985. — С. 59. Загребельний Павло Архипович // Загребельний Павло Архипович // УСЕ: Універсальний словник-енциклопедія. — , 1999. — С. 510. Хто є хто в Україні. — , 1997. — С. 173—174. Хто є хто в Україні. — , 2000. — С. 160—161. — С. 172—175. Всемирный биографический энциклопедический словарь. — , 1998. — С. 280. Творив щедро і з великою вірою: до 90-річчя від дня народження П. Загребельного (1924—2009) // Дати і події , 2014, друге півріччя: календар знамен. дат No 2 (4) / Нац. парлам. б-ка України. — Київ, 2014. — С. 51–56. Кунов В. К. — Енциклопедичний словник «Світ людини у творах Павла Загребельного». — 490 стор., 721 тема, 4425 статей. Київ, «ВУС». — 2013. Посилання Про увічнення пам'яті Павла Загребельного. Указ Президента України від 5 лютого 2009 року No 72/2009 Світлій пам'яті Павла Загребельного Довідник «Хто є хто в Україні». — К. : К. І. С. Порушилася ієрархія. Учора помер патріарх української літератури Павло Загребельний // Україна молода. — 2009. — 4 лютого. Твори Павла Загребельного в бібліотеці «Українського Центру» Голови Комітету з Національної премії України імені Тараса Шевченка Українські письменники Українські сценаристи Українські есеїсти Українські прозаїки Депутати Верховної Ради УРСР 9-го скликання Депутати Верховної Ради СРСР 10-го скликання Депутати Верховної Ради СРСР 11-го скликання Члени НСПУ Члени Національної спілки кінематографістів України Уродженці Кобеляцького району Письменники Дніпра Померли в Києві Письменники-автори історичних романів


text: Події Лютий 1994 рік– перемога 16-річної української фігуристки Оксани Баюл на зимових Олімпійських іграх. березень — Парламентські вибори в Італії 1994. Перемога новостворених партій «Вперед, Італіє», «Ліга Півночі», «Національний альянс». 15 березня. відбулося одруження Алли Пугачової і Філіпа Кіркорова; прийнята Конституція Республіки Білорусь; 5 травня — Вірменія, Азербайджан і невизнана Нагірно-Карабаська Республіка підписали Бішкекський протокол, одним із пунктів якого було перемир'я між сторонами карабаської війни. 6 травня — урочисто відкрито Євротунель. 10 липня — Леонід Косаківський на перших в історії міста прямих загальних виборах обраний мером Києва. 21 липня — вступ на посаду міністра внутрішніх справ України Радченка Володимира Івановича. 26 жовтня — Йорданія та Ізраїль підписали мирний договір, завершивши 46-річний конфлікт. 12 грудня — початок першої чеченської війни в Росії. Вийшла друком 13-та редакція американського підручника з внутрішніх хвороб Основи внутрішньої медицини за Т. Гарісоном. Заснування української телекомунікаційної компанії Київстар. Утворено Консорціум Всесвітньої Павутини. Народились Див. також: :Категорія:Народились 1994 1 лютого — Гаррі Стайлс, британський співак та композитор відомий як учасник гурту One Direction. 5 лютого — Антон Тимошенко, український стендап-комік, радіоведучий. 6 лютого — Чарлі Гітон, англійський актор і музикант. 21 лютого — Skofka, український реп-виконавець. 23 лютого — Дакота Феннінг, американська акторка. 1 березня — Джастін Бібер, канадський попспівак, автор пісень і актор. 13 березня — Іван Петряк, український футболіст, півзахисник донецького «Шахтаря». 14 березня — Енсел Елгорт, американський актор, музикант, DJ. 12 квітня — Сірша Ронан, ірландська і американська акторка. 9 травня — Дмитро Хльобас, український футболіст. 14 травня — Маркос Аоас Корреа, бразильський футболіст. 16 травня — Олег Псюк, український репер, засновник і фронтмен гурту «Kalush». 31 травня — Георгій Бущан, український футболіст, воротар «Динамо». 5 червня — Анна Неплях, українська модель. 18 червня — Вікторія Апанасенко, українська модель. 25 червня — Олександр Андрієвський, український футболіст, півзахисник київського «Динамо». 4 липня — Ассоль, українська співачка. 5 липня — Діана Гаркуша, українська модель. 18 серпня — Меделін Петш, американська акторка 31 серпня — Григорій Бакланов, український актор театру та кіно. 1 вересня — Дарина Зевіна, українська плавчиня. 8 вересня — Бруну Фернандеш, португальський футболіст 12 вересня — Еліна Світоліна, українська тенісистка, бронзова призерка Олімпійських ігор 2020. 18 вересня — Катерина Тишкевич, українська акторка. 22 жовтня — Анна Кошмал, українська акторка. 10 листопада — Юлія Журавок, українська біатлоністка. 14 листопада — Андріана Хасаншін, українська модель татарського походження. Померли Дивись також: :Категорія:Померли 1994 5 січня — Вескляров Петро Юхимович, український актор і телеведучий більш відомий як "Дід Панас" 8 січня — Белза Ігор Федорович, історик культури, музикознавець, композитор, педагог (* 1904). 7 лютого — Лютославський Вітольд, польський композитор 9 лютого — Говард Мартин Темін, американський вірусолог, лауреат Нобелівської премії з фізіології і медицини 1975 року 9 березня — Буковскі Чарльз, американський письменник (*1920). 28 березня — Йонеско Ежен, французький драматург румунського походження (* 1909). 5 квітня — Кобейн Курт Дональд, американський рок-музикант («Nirvana»; (* 1967). 6 квітня — Габ'ярімана Жувеналь, президент Руанди 22 квітня — Річард Ніксон, 37-й президент США, 36-й віцепрезидент США. 1 травня — Сенна да Сілва Айртон, бразильський автогонщик, триразовий чемпіон світу з автоперегонів у класі Формула-1 18 травня — Бобир Андрій Матвійович, український музикант 16 червня — Сабадиш Петро Євлампійович, український пейзажист, заслужений художник УРСР (* 1909). 17 червня — Аржанов Фелікс Григорович, російський організатор нафтогазового виробництва (* 1927). 8 липня — Крістіан Жак, французький кінорежисер 2 серпня — Люсіль Спенн, американська співачка 19 серпня — Лайнус Полінг, американський квантовий хімік і біохімік, двократний лауреат Нобелівської премії 14 вересня — Йосиф Кладочний, український греко-католицький священик, близький друг Андрея Шептицького 1 листопада — Цітовський Юхим Григорович, учасник Другої світової війни. 7 листопада — Єва Будницька, українська поетесса 11 листопада — Дікур Іван, канадський політичний діяч 15 грудня — Кочур Григорій Порфирович, український перекладач, поет, літературознавець, громадський діяч, шістдесятник Гриньох Іван Михайлович Давидофф Зіно Ольга Довженко Марія Зерова Івашко Володимир Антонович Йосипишин Петро Кудрицький Микола Іванович Купер Роман Петрович Лаврухін Микола Васильович Лисенко Юрій Семенович Ліндсі Андерсон Михайлюк Олексій Григорович Николин Богдан Іванович Нілссон Харрі Паїсій Святогорець Євгенія Пламеницька — українська архітекторка-реставраторка Сова Андрій Корнійович Стебельський Богдан Страттон Джуліус Томенко Григорій Олексійович Федорченко Адольф Михайлович Щербатенко Юрій Володимирович Юрковський Віталій Станіславович Янчук Едуард Олександрович Нобелівська премія з фізики: Бертрам Брокхауз — «За створення нейтронної спектроскопії»; Шалл Кліффорд — «За створення методу нейтронної дифракції». з хімії: Джордж Ола — «За внесок в хімію карбокатіонів» з медицини та фізіології: Альфред Гілман та Мартін Родбелл — «За відкриття G-білків та ролі цих білків у передачі сигналу в клітині» з економіки: Джон Харсані, Джон Форбс Неш та Райнхард Зелтен — «За аналіз рівноваги в теорії некооперативних ігор» з літератури: Ое Кендзабуро Нобелівська премія миру: Ясір Арафат, Шимон Перес та Іцхак Рабін — «За зусилля з досягнення миру на Близькому Сході» Державна премія України в галузі науки і техніки 1994 за цикл наукових праць «Теорія сплайнів та її застосування в оптимізації наближень»: Корнейчук Микола Павлович — член-кореспондент Національної академії наук України, завідувач відділу Інституту математики НАН України. Нікольський Сергій Михайлович — академік Російської академії наук, радник дирекції Математичний інститут імені Стєклова РАН. Моторний Віталій Павлович — доктор фізико-математичних наук, завідувач кафедри Дніпропетровського державного університету. Бабенко Владислав Федорович — доктор фізико-математичних наук, завідувач кафедри Дніпропетровського державного університету. Великін Валерій Лазарович — кандидат фізико-математичних наук, доцент Дніпропетровського державного університету. Лигун Анатолій Олександрович — доктор фізико-математичних наук, завідувач кафедри Дніпродзержинського індустріального інституту. за розроблення науково-методичних основ та створення прогресивної високопродуктивної бази автоматизації промислового експерименту: Туз Юліан Михайлович — доктор технічних наук, завідувач кафедри Київського політехнічного інституту. Бєлоусов Борис Миколайович — кандидат фізико-математичних наук, доцент Київського політехнічного інституту. Радченко Станіслав Григорович — кандидат технічних наук, доцент Київського політехнічного інституту. Єгіпко Володимир Михайлович — доктор технічних наук, завідувач відділу Інституту кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України. Горін Фелікс Миколайович — кандидат технічних наук, ученому секретареві відділення Інституту кібернетики імені В. М. Глушкова НАН України. Зінченко Валерій Петрович — кандидат технічних наук, начальник бригади Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Руденко Микола Васильович — кандидат технічних наук, провідному конструкторові Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Кісельов Альберт Дмитрович — головному конструкторові Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. за працю «Рентгено-, оптико-акустичні явища в реальних кристалах при комбінованому впливі різних фізичних полів»: Бродин Михайло Семенович — академік Національної академії наук України, директор Інституту фізики НАН України. Блонський Іван Васильович — доктор фізико-математичних наук, завідувач лабораторії Інституту фізики НАН України. Молодкін Вадим Борисович — член-кореспондент Національної академії наук України, завідувач відділу Інституту метало-фізики НАН України. Даценко Леонід Іванович — доктор фізико-математичних наук, завідувач відділу Інституту фізики напівпровідників НАН України. Хрупа Валерій Іванович — доктор фізико-математичних наук, провідний науковий співробітник Інституту фізики напівпровідників НАН України. Мачулін Володимир Федорович — кандидат фізико-математичних наук, старший науковий співробітник Інституту фізики напівпровідників НАН України. Раранський Микола Дмитрович — доктор фізико-математичних наук, завідувач кафедри Чернівецького державного університету імені Ю. Федьковича. Фодчук Ігор Михайлович — кандидат фізико-математичних наук, доцент Чернівецького державного університету імені Ю. Федьковича. за розроблення технологій та організацію виробництв сполук мангану з руд України для феритів, хімічних джерел струму, герметиків, оксидно-напівпровідникових конденсаторів і композицій, що фосфатуються: Коровін Юрій Федорович — доктор технічних наук, генеральний директор виробничого об'єднання «Придніпровський хімічний завод». Новоселов Анатолій Андрійович — начальник цеху виробничого об'єднання «Придніпровський хімічний завод». Степанов Андрій Юрійович — заступник начальника цеху виробничого об'єднання «Придніпровський хімічний завод». Шабанов Анатолій Іванович — заступник начальника цеху виробничого об'єднання «Придніпровський хімічний завод». Болков Олександр Федорович — керівникові групи виробничого об'єднання «Придніпровський хімічний завод». Бутузов Геннадій Миколайович — кандидат хімічних наук, директор Державного науково-дослідного інституту реактивів та матеріалів для електронної техніки. Абрамов Леонід Олександрович — кандидат технічних наук, завідувач сектора Державного науково-дослідного інституту реактивів та матеріалів для електронної техніки. Целінський Юрій Костянтинович — кандидат хімічних наук, провідний науковий співробітник Державного науково-дослідного інституту реактивів та матеріалів для електронної техніки. за цикл праць «Тектонічні карти як основа геологічного вивчення надр України»: Глушко Василь Васильович — член-кореспондент Національної академії наук України, професор Львівського державного університету імені І. Франка. Круглов Станіслав Сергійович — доктор геолого-мінералогічних наук, провідний науковий співробітник Українського державного геологорозвідувального інституту. Вишняков Ігор Борисович — кандидат геолого-мінералогічних наук, провідний науковий співробітник Українського державного геологорозвідувального інституту. Крилов Миколіа Олексійович — доктор геолого-мінералогічних наук, директор Інституту геології та розробки горючих копалин Російської академії наук. Буров Віктор Сергійович — кандидат геолого-мінералогічних наук (посмертно). Распопова Міра Георгіївна — кандидатка геолого-мінералогічних наук (посмертно). Самарський Олександр Дем'янович — кандидат геолого-мінералогічних наук (посмертно). Утробін В'ячеслав Миколайович — геолог (посмертно). за працю «Патогенез, діагностика та хірургічне лікування аневризм черевної аорти»: Сухарєв Іван Іванович — доктор медичних наук, завідувач відділу Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Григораш Георгій Андрійович — доктор медичних наук, завідувач лабораторії Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Гомоляко Ірина Володимирівна — докторка медичних наук, завідувачка лабораторії Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Зубков Віктор Іванович — кандидат медичних наук, завідувач відділу Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Нікульніков Павло Іванович — кандидат медичних наук, старший науковий співробітник Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Черняк Віктор Анатолійович — кандидат медичних наук, науковий співробітник Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Чиркова Ірина Валеріївна — кандидатка медичних наук, лікарка Інституту клінічної та експериментальної хірургії Академії медичних наук України. Нікішин Леонід Федорович — кандидат медичних наук, доцент Київського інституту вдосконалення лікарів. за розроблення наукових основ створення нового покоління матеріалів, технології та устаткування для електроіскрового зміцнення деталей машин та інструментів та їх освоєння у промисловості: Ковальченко Михайло Савич — доктор технічних наук, завідувач відділу Інституту проблем матеріалознавства імені І. М. Францевича НАН України. Ткаченко Юрій Григорович — кандидат технічних наук, завідувач лабораторії Інституту проблем матеріалознавства імені І. М. Францевича НАН України. Паустовський Олександр Васильович — кандидат технічних наук, завідувач лабораторії Інституту проблем матеріалознавства імені І. М. Францевича НАН України. Бовкун Галина Олександрівна — кандидатка технічних наук, старша наукова співробітниця Інституту проблем матеріалознавства імені І. М. Францевича НАН України. Костюк Анатолій Іванович — кандидат технічних наук, завідувач лабораторії Інституту надтвердих матеріалів імені В. М. Бакуля НАН України. Голубець Володимир Михайлович — доктор технічних наук, завідувач кафедри Українського державного лісотехнічного університету. Власов Володимир Миколайович — директор Луганського проектно-технологічного інституту машинобудування. Анісімов Геннадій Миколайович — провідний інженер Луганського проектно-технологічний інститут машинобудування. за цикл праць «Дослідження та розроблення субміліметрових молекулярних лазерів з оптичним накачуванням»: Свіч Василь Антонович — доктор фізико-математичних наук, ректор Харківського державного університету. Дюбко Станіслав Пилипович — доктор фізико-математичних наук, професор Харківського державного університету. Єфремов Віктор Олексійович — кандидат фізико-математичних наук, доцент Харківського державного університету. Герасімов Василь Герасимович — кандидат фізико-математичних наук, старший науковий співробітник Харківського державного університету. Покормях Микола Григорович — кандидат фізико-математичних наук, старший науковий співробітник Харківського державного університету. Топков Олександр Миколайович — кандидат фізико-математичних наук, старший науковий співробітник Харківського державного університету. Єфименко Михайло Никифорович — науковий співробітник Харківського державного університету. Фесенко Леонід Дмитрович — кандидат фізико-математичних наук, завідувач кафедри Харківського інженерно-педагогічного інституту. за розроблення та впровадження нових технологічних процесів виробництва прокатних валків і борошномельних вальців високої експлуатаційної надійності: Будаг'янц Микола Абрамович — доктор технічних наук, генеральний директор Лутугінського об'єднання з виробництва валків. Кондратенко Віктор Іванович — головний інженер Лутугінського об'єднання з виробництва валків. Дяченко Юрій Васильович — директор заводу Лутугінського об'єднання з виробництва валків. Сирота Олександр Олексійович — головний металург Лутугінського об'єднання з виробництва валків. Скобло Тамара Семенівна — доктор технічних наук, професор Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка. Сідашенко Олександр Іванович — кандидат технічних наук, професор, завідувач кафедри Харківського національного технічного університету сільського господарства імені Петра Василенка. Голубченко Анатолій Костянтинович — кандидат технічних наук, Міністр промисловості України. Кліманчук Владислав Владиславович — кандидат технічних наук, начальник лабораторії орендного підприємства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча». за розроблення, освоєння серійного виробництва та впровадження щитових агрегатів для комплексної механізації виймання вугілля з крутих та крутопохилих пластів, у тому числі викидонебезпечних, широкими смугами за падінням: Косарєв Василь Васильович — головний інженер Донецького державного проектно-конструкторського та експериментального інституту механізації шахт. Андрєєв Георгій Володимирович — завідувачу відділу Донецького державного проектно-конструкторського та експериментального інституту комплексної механізації шахт. Дьяченко Костянтин Іванович — головний конструктор проекту Донецького державного проектно-конструкторського та експериментального інституту комплексної механізації шахт. Васильєв Григорій Григорович — кандидат технічних наук, колишній провідний конструктор Донецького державного проектно-конструкторського та експериментального інституту комплексної механізації шахт. Малюга Михайло Федорович — кандидат технічних наук, генеральний директор Артемівського виробничого об'єднання по видобутку вугілля. Мельничук Юрій Омелянович — кандидат технічних наук, директор Комплексного науково-дослідного та проектно-конструкторського інституту з проблем Центрального району Донбасу. Константинов Євген Семенович — директорові Дружківського машинобудівного заводу. Скафа Борис Пилипович — кандидат технічних наук, колишній завідувач лабораторії Донецького науково-дослідного вугільного інституту. за цикл наукових праць «Теорія розрахунку просторових конструкцій будівель і споруд на статичні та динамічні навантаження»: Шимановський Віталій Миколайович — член-кореспондент Національної академії наук України, голові правління відкритого акціонерного товариства «УкрНДІпроектстальконструкція». Лобанов Леонід Михайлович — член-кореспондент Національної академії наук України, заступник директора Інституту електрозварювання імені Є. О. Патона НАН України. Немчинов Юрій Іванович — доктор технічних наук, заступник директора Науково-дослідного інституту будівельних конструкцій. Дехтяр Анатолій Соломонович — доктор технічних наук, завідувач кафедри Українського транспортного університету. Піскунов Вадим Георгійович — доктор технічних наук, завідувач кафедри Українського транспортного університету. Рассказов Олександр Олегович — доктор технічних наук, завідувач кафедри Українського транспортного університету. Чибіряков Валерій Кузьмич — доктор технічних наук, професор Київського державного технічного університету будівництва і архітектури. за створення, впровадження у серійне виробництво та експлуатацію транспортних літаків Ан-72, Ан-74: Ківа Дмитро Семенович — доктор технічних наук, перший заступник генерального конструктора Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Пустовойтов Валентин Петрович — доктор технічних наук, провідний конструктор Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Шитиков Герман Федорович — кандидат технічних наук, начальник бригади Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Гіндін Гіліл Пейсахович — начальник відділу Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Данильченко Віктор Олексійович — начальник відділу Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Нікітін Валентин Михайлович — провідний конструктор Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Повалій Юрій Іванович — провідний конструктор Авіаційного науково-технічного комплексу імені О. К. Антонова. Васильченко Лев Петрович — генеральний директор Харківського державного авіаційного виробничого підприємства. за цикл наукових праць «Промислова кристалізація цукрози»: Гулий Іван Степанович — академік Української академії аграрних наук, ректор Українського державного університету харчових технологій. Сіренко Сергій Іванович — кандидат технічних наук, професор Українського державного університету харчових технологій. Кіт Юрій Дмитрович — доктор технічних наук, старший науковий співробітник-консультант Українського науково-дослідного інституту цукрової промисловості. Сущенко Анатолій Костянтинович — кандидат технічних наук, завідувач відділу Українського науково-дослідного інституту цукрової промисловості. Кравчук Анатолій Федорович — завідувач відділу Українського науково-дослідного інституту цукрової промисловості. Штангеєв Валерій Остапович — кандидат технічних наук, генеральний директор науково-виробничого об'єднання «Цукор». Бажал Іван Гаврилович — доктор технічних наук (посмертно). Попов Володимир Дмитрович — доктор технічних наук(посмертно). за підручник «Гістологія людини» (Львів: Світ, 1992): Луцик Олександр Дмитрович — доктор медичних наук, завідувач кафедри Львівського державного медичного інституту. Іванова Антоніна Йосифівна — кандидатка медичних наук, доцентка Львівського державного медичного інституту. Кабак Костянтин Степанович — доктор медичних наук, колишній завідувач кафедри Українського державного медичного університету імені академіка О. О. Богомольця; за підручник «Підйомно-транспортні машини» (К.: Вища школа, 1993): Іванченко Федір Кіндратович — член-кореспондент Національної академії наук України, професор Київського політехнічного інституту. Див. також 1994 у відеоіграх 1994 у кіно 1994 у літературі 1994 у музиці 1994 у футболі 1994 у хокеї з шайбою 1990-ті


text: Події 17 липня — Підписана Російсько-японська угода у Петербурзі. У Боснії створено сербами політичну партію - Сербська Народна Організація. Її основними вимогами була повна автономія Боснії і Герцеговини й демократичні перетворення в краю. Мусульманська Народна Організація- політична партія мусульман в Боснії. Вона спрямовувала свої зусилля на здобуття церковно-освітньої автономії для мусульманського населення. З виникненнями цих двох партій відновилася співпраця між сербами і мусульманами на ґрунті протидії можливій австро-угорській анексії Боснії та Герцеговини. Хорватське Народне Об`єднання (1907-1908) - політична організація, яка відстоювала хорватські національні інтереси, залишаючись лояльним до уряду австро-угорської влади. Аварії й катастрофи 12 лютого — Американський пасажирський пароплав Ларчмонт (Larchmont) затонув біля острова Лонг-Айленд. Загинуло 183 чоловік. 21 лютого — Англійський пасажирський пароплав Берлін (Berlin) розламався навпіл і затонув після удару об пірс у гавані Хук-ван-Холланд. Загинуло 142 чоловік. 24 лютого — Австро-угорський пароплав Імператрікс (lmperatrix) розбився на скелях біля (Cape of Crete). Загинуло 137 чоловік. 12 березня — Французький броненосець Єна (Jena) вибухнув у сухому доцент Тулону. Убито 120 чоловік. 10 липня — в кратері вулкану Аск'я, Ісландія затонули німецький геолог Вальтер фон Кнебель та його друг і художник Макс Рудлофф. Їх тіла ніколи не були віднайдені. 26 листопада — Турецький пароплав Каптан (Kaptan) затонув у Північному морі під час шторму. Загинуло 110 чоловік. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1907 12 січня — Корольов Сергій Павлович, український вчений і конструктор (пом. 1966) 17 січня — Григорій Китастий, видатний діяч української музичної культури 23 січня — Юкава Хідекі, японський фізик 28 січня — Ремесло Василь Миколайович, український селекціонер 13 березня — Людвіг Бірман, німецький астроном 14 квітня — Франсуа Дювальє, президент-диктатор Гаїті (1957-71 рр.) 29 квітня — Фред Циннеманн, американський кінорежисер австрійського походження 12 травня — Кетрін Гепберн, американська акторка 13 травня — Дафна дю Морьє, англійська письменниця 22 травня — Лоуренс Олів'є, англійський актор 26 травня — Джон Вейн, американський кіноактор 30 червня — Роман Шухевич, голова Організації Українських Націоналістів, головнокомандувач УПА 1 липня — Варлам Шаламов, російський письменник 7 липня — Роберт Гайнлайн, американський письменник-фантаст 30 липня — Роман Руденко, генеральний прокурор СРСР (з 1953 р.) 30 серпня — Джон Моклі, американський інженер 11 вересня — Олександр Богородський, український радянський астроном 18 вересня — Едвін Маттісон Макміллан, американський фізик 15 жовтня — Оскар Німеєр, бразильський архітектор, забудовник столиці країни Бразиліа 16 жовтня — Григоренко Петро Григорович, український генерал-майор, правоахисник, дисидент 14 листопада — Астрід Ліндґрен, шведська письменниця 28 листопада — Альберто Моравіа, італійський письменник 15 грудня — Оскар Німеєр, бразильський архітектор Померли Дивись також :Категорія:Померли 1907 2 лютого — Менделєєв Дмитро Іванович, російський хімік 10 серпня —Марко Вовчок, українська письменниця, поетеса 15 вересня — Іван Карпенко-Карий, український письменник, драматург 16 грудня — Асаї Тю, японський художник. 23 грудня — П'єр Жюль Сезар Жансен, французький астроном, який першим знайшов новий хімічний елемент гелій на Сонці Нобелівська премія з фізики: Альберт Абрахам Майкельсон, «За створення точних оптичних інструментів і спектроскопічних і метрологічних досліджень, виконаних з їхньою допомогою». з хімії: Едуард Бюхнер, «За проведену науково-дослідну роботу з біологічної хімії і відкриття позаклітинної ферментації» з медицини та фізіології: Шарль Луї Альфонс Лаверан, «За дослідження ролі найпростіших у виникненні захворювань» з літератури: Редьярд Кіплінг, «За спостережливість, яскраву фантазію, зрілість ідей та видатний талант оповідача» премія миру: Луї Рено як професор міжнародного права у Сорбонні, та Ернесто Теодоро Монета як президент Ломбардської ліги миру Див. також 1907 в кіно 1900-ті


text: Дмитро́ Іва́нович Менделє́єв (; , Тобольськ — , Санкт-Петербург) — російський хімік, один з авторів періодичної таблиці хімічних елементів. У 1882 році Лондонське королівське товариство присудило золоті медалі Деві з формулюванням «За відкриття періодичних співвідношень атомних ваг» спільно Менделєєву й німецькому хіміку Лотару Юліусу Маєру. Життєпис Дмитро Іванович Менделєєв народився 8 лютого 1834 року у Тобольську, у родині директора місцевої гімназії. З 1850 року навчався на фізико-математичному факультеті Петербурзького педагогічного інституту, який у 1855 році закінчив його із золотою медаллю. Відтак його було направлено учителем гімназії спочатку до Сімферополя, а потім до Одеси, де він працював у Рішельєвському ліцеї. У 1856 році Дмитро Менделєєв відправився до Петербургу й захистив магістерську дисертацію за темою «Про питомі об'єми», після чого на початку 1857 року його було прийнято приват-доцентом на кафедру хімії Петербурзького університету. У 1859–1861 роках він перебував у науковому відрядженні в Німеччині, у Гейдельберзькому університеті. У 1860 році Менделєєв взяв участь у роботі першого міжнародного хімічного конгресу в Карлсруе. У 1861 році Менделєєв написав перший у Російській імперії підручник з органічної хімії. Навесні 1862 року підручник було визнано гідним повної Демидівської премії. У 1863 році він отримав місце професора в Петербурзькому технологічному інституті, а в 1866 році — у Петербурзькому університеті, де читав лекції з органічної, неорганічної й технічної хімії. У 1865 році Менделєєв захистив докторську дисертацію за темою «Про сполуки спирту з водою». У 1867 році Менделєєв перейшов у Петербурзький університет на посаду професора хімії й повинен був читати лекції з неорганічної хімії. Однак, на його думку, ні в Росії, ні за кордоном не було курсу загальної хімії, який можна було б рекомендувати студентам. Дмитро Іванович вирішив написати його сам. Ця праця одержала назву «Основи хімії», і виходила протягом декількох років окремими випусками. Працюючи над другим випуском, Менделєєв зіштовхнувся зі складнощами, пов'язаними з послідовністю викладу матеріалу. Спочатку він хотів згрупувати всі описані ним елементи за валентностями, але потім обрав інший метод і об'єднав їх в окремі групи, виходячи з подібності властивостей і атомної ваги. На той час вже були спроби скласти таблиці елементів. Німецький хімік Ґмелін (), опублікував свою таблицю в 1843 році. У 1857 році англійський хімік Одлінг () запропонував свою. Однак зв'язок груп елементів між собою залишався незрозумілим. Менделєєву вдалося знайти його, розташувавши всі елементи в порядку зростання їхньої атомної маси. Написавши на окремих картках назви елементів з позначенням їхньої атомної маси і корінних властивостей, Менделєєв став розкладати їх у різноманітних комбінаціях, переставляючи і змінюючи місцями. Справа ускладнювалася тим, що багато елементів тоді ще не були відкриті, а атомна вага уже відомих визначена з великими похибками. Однак Дмитро Іванович незабаром виявив закономірність. У лютому 1869 року Менделєєв розіслав російським і закордонним хімікам надрукований на окремому аркуші «Досвід системи елементів, заснований на їхній атомній вазі і хімічній подібності». Перший варіант періодичної таблиці досить сильно відрізнявся від звичної таблиці Менделєєва. Кілька елементів, як потім виявилося, були в цьому першому варіантові розміщені не за своїми місцями. Однак, зіставляючи властивості елементів, що потрапили у вертикальні стовпчики, можна було ясно бачити, що вони періодично змінюються мірою зростання атомної ваги. Незбіжність у своєму періодичному ряді Менделєєв пояснив тим, що науці відомі ще не всі хімічні елементи. Він залишив у таблиці чотири незаповнені клітинки, але спрогнозував їхню атомну вагу і хімічну подібність. Він також виправив неточно визначені атомні маси елементів. Перший варіант таблиці Дмитро Іванович згодом відкорегував. Поряд з головними груповими елементами Менделєєв став виділяти підгрупи. Він виправив атомну вагу одинадцяти елементів і змінив місце розташування двадцятьох. У 1871 році періодична таблиця прийняла цілком сучасний вигляд. Однак, ніхто з відомих європейських хіміків не оцінив важливості зробленого Менделєєвим відкриття. Ставлення до періодичного закону змінилося тільки в 1875 році, коли був відкритий елемент галій, властивості якого збігалися з прогнозами Менделєєва. Новим тріумфом Менделєєва стало відкриття в 1879 році скандію, а в 1886 — германію, властивості яких також відповідали описам Менделєєва. У наступні роки з-під пера Менделєєва вийшло ще кілька основних праць з різних розділів хімії. Його повна наукова і літературна спадщина величезна і містить 431 роботу. Праці Менделєєва отримали широке міжнародне визнання. Він був обраний членом багатьох академій наук, іноземних наукових товариств. Однак Російська академія наук на виборах 1880 року забалотувала його через внутрішні суперечки між «російською» та «німецькою партіями», які тоді існували в РАН. Пішовши в 1890 році у відставку, Менделєєв брав активну участь у виданні Енциклопедичного словника Брокгауза й Ефрона, був консультантом у пороховій лабораторії при Морському міністерстві. Провівши необхідні дослідження, усього за три роки він розробив ефективний склад бездимного пороху. У 1893 році Менделєєв був призначений хранителем (керівником) Головної палати мір і ваги. Помер Дмитро Іванович Менделєєв у лютому 1907 року в Петербурзі від запалення легень. Науковий внесок Дмитро Іванович Менделєєв — автор фундаментальних досліджень з хімії, фізики, метрології, метеорології, економіки, автор основних праць з повітроплавання, сільського господарства, хімічної технології, народної освіти та інших робіт, тісно пов'язаних з потребами розвитку продуктивних сил Російської імперії. У 1854–1856 роках Дмитро Менделєєв досліджував явища ізоморфізму, що розкривають відносини між формою кристалів та хімічним складом сполук, а також залежність властивостей елементів від величини їхніх атомних мас. У 1860 році він відкрив «температуру абсолютного кипіння рідин», або критичну температуру. Але 16 грудня 1860 писав він з Гейдельберга попечителеві Санкт-Петербурзького навчального округу І. Д. Делянову, що: «... головним предметом моїх занять є фізична хімія». У 1859 році він сконструював пікнометр — прилад для визначення густини рідини. У 1865–1887 роках Менделєєв створив гідратну теорію розчинів, розвинув ідеї про існування сполук змінного складу. Досліджуючи гази, Менделєєв знайшов у 1874 році загальне рівняння стану ідеального газу, що включає як частковість залежність стану газу від температури, виявлену у 1834 році фізиком Б. П. Е. Клапейроном (рівняння Клапейрона-Менделєєва). У 1877 році Менделєєв висунув гіпотезу походження нафти з карбідів важких металів, яка, правда, на сьогодні більшістю вчених не приймається; запропонував принцип дробової перегонки при переробці нафти. У 1880 році він висунув ідею підземної газифікації вугілля. Також Менделєєв займався питаннями хімізації сільського господарства, пропагував використання мінеральних добрив, зрошення посушливих земель. Спільно з І. М. Чельцовим брав у 1890–1892 роках участь у розробці бездимного пороху. Дмитро Іванович Менделєєв є автором низки робіт з метрології: він створив точну теорію ваг, розробив найкращі конструкції коромисла і аретира, запропонував найточніші прийоми зважування. Свого часу інтереси Менделєєва були близькі до мінералогії, його колекція мінералів дбайливо зберігається і зараз у Музеї кафедри мінералогії Санкт-Петербурзького університету, а друза гірського кришталю з його столу є одним з найкращих експонатів у вітрині кварцу. Малюнок цієї друзи він помістив у перше видання «Загальної хімії» (1903 рік). Студентська робота Дмитра Менделєєва була присвячена ізоморфізму в мінералах. Періодичний закон Працюючи над працею «Основи хімії», Дмитро Іванович Менделєєв відкрив у лютому 1869 року один з фундаментальних законів природи — періодичний закон хімічних елементів. 6 березня 1869 знамениту доповідь Менделєєва «Співвідношення властивостей з атомною масою елементів» прочитав М. О. Меншуткін на засіданні Російського хімічного товариства. У тому ж році це повідомлення німецькою мовою з'явилося в журналі «Zeitschrift für Chemie», а в 1871 році в журналі «Annalen der Chemie» була здійснена розгорнута публікація Д. І. Менделєєва, присвячена його відкриттю — «» (Періодична закономірність хімічних елементів). Окремі вчені в низці країн, особливо в Німеччині, співавтором відкриття вважають Лотара Маєра. Істотна відмінність цих систем полягає в тому, що таблиця Лотара Маєра — це один з варіантів класифікації відомих на той час хімічних елементів; виявлена Дмитром Менделєєвим періодичність — це система, яка дала розуміння закономірності, що дозволила визначити місце в ній елементів, невідомих в той час, передбачити не тільки існування, але і дати їх характеристики. Розвиваючи в 1869–1871 роках ідеї періодичності, Дмитро Іванович Менделєєв увів поняття про місце елемента в періодичній системі як сукупності його властивостей у зіставленні з властивостями інших елементів. На цій основі, зокрема, спираючись на результати вивчення послідовності зміни склоутворювальних оксидів, виправив значення атомних мас 9 елементів (берилію, індію, урану та ін.) Передбачив у 1870 році існування, обчислив атомні маси й описав властивості трьох ще не відкритих тоді елементів — «екаалюмінію» (відкритий в 1875 році і названий галієм), «екабору» (відкритий в 1879 році і названий скандієм) і «екасіліцію» (відкритий в 1885 році і названий германієм). Потім пророкував існування ще восьми елементів, у тому числі «двітеллура» — полонію (відкритий у 1898 році), «екайоду» — астату (відкритий у 1942–1943 роках), «екамарганцю» — технецію (відкритий у 1937 році), «двімарганцю» — ренію (відкритий у 1925 році), «екацезію» — франція (відкритий у 1939 році). Дослідження газів Ця тема в наукової діяльності Д. І. Менделєєва пов'язана, перш за все, з пошуком вченим фізичних причин періодичності. Оскільки властивості елементів перебували в періодичній залежності від атомних ваг, маси, дослідник шукав можливість пролити світло на цю проблему, з'ясовуючи причини сил тяжіння і за допомогою вивчення властивостей їхнього передавального середовища. Концепція «світового ефіру» мала в XIX столітті великий вплив на можливе рішення даної проблеми. Передбачалося, що «ефір», що заповнює міжпланетний простір, є середовищем, що передає світло, тепло і гравітацію. Дослідження сильно розріджених газів представлялося можливим засобом доведення існування названої субстанції, коли властивості «звичайної» речовини вже не здатні були б приховувати властивості «ефіру». Одна з гіпотез Д. І. Менделєєва зводилася до того, що специфічним станом газів повітря при великому розрідженні і міг виявитися «ефір» або якийсь газ з дуже малою вагою. Дмитро Менделєєв написав на відбитку з «Основ хімії», на періодичній системі 1871 року: «Легше всіх ефір, в мільйони разів», а в робочому зошиті 1874 року вчений висловлює ще більш ясно хід думки: «При нульовому тиску у повітря є деяка щільність, це і є ефір!». Проте серед його публікацій цього часу таких певних міркувань не висловлено. У контексті припущень, пов'язаних з поведінкою сильно розрідженого газу (інертного — «найлегшого хімічного елемента») в космічному просторі, Д. І. Менделєєв спирається на відомості, отримані астрономом А. А. Бєлопольським: «Інспектор Головної Палати мір і ваг, обов'язково забезпечив мене наступними результатами новітніх досліджень, у тому числі і Бєлопольського». А далі він прямо посилається на ці дані у своїх висновках. При всій гіпотетичній спрямованості вихідних передумов цих досліджень, основним і найважливішим результатом в області фізики, отриманим завдяки ним Дмитром Менделєєвим, було виведення рівняння стану ідеального газу, що містить універсальну газову сталу. Також дуже важливим, але трохи передчасним, було запропоноване Д. І. Менделєєвим введення термодинамічної шкали температур. Вченим також було обрано правильний напрямок для опису властивостей реальних газів. Віріальні розкладання, використані ним, відповідають першим наближенням у відомих зараз рівняннях для реальних газів. У розділі, що має відношення до досліджень газів і рідин, Дмитром Менделєєвим написано 54 роботи. Політ на аеростаті У зв'язку з роботами по газах Дмитро Менделєєва зацікавився питаннями метеорології та повітроплавання. 7-го серпня 1887 року Дмитро Іванович повинен був зробити спостереження повного сонячного затемнення з аеростату, що мав піднятися з Твері. Управляти аеростатом доручили досвідченому аеронавту А. М. Кованько. Перед самим підйомом з'ясувалося, що через недосконалість обладнання, що генерує водень, підйомна сила аеростата недостатня і двом летіти не можна. Дмитро Іванович сказав, що він полетить один, Кованько дав потрібні вказівки і покинув кошик. Аеростат піднявся вище хмар. Спостереження і експерименти виконувалися на висоті від 600 до 1000 метрів. Аеростат приземлився пролетівши від місця старту близько 70 кілометрів. Політичні переконання Дмитро Менделєєв дотримувався правих поглядів. Належав до російського ультраправого монархічного руху «Чорна сотня». Нагороди і почесні звання Дмитро Менделєєв був нагороджений орденами: Орден Святого Володимира 1 ступеня Орден Святого Володимира 2 ступеня Орден Святого Олександра Невського Орден Білого Орла Орден Святої Анни 1 ступеня Орден Святої Анни 2 ступеня Орден Святого Станіслава 1 ступеня Орден Почесного Легіону Науковий авторитет Дмитра Менделєєва був величезний. Список титулів і звань його включає понад сто найменувань. Практично всіма російськими і більшістю найшанованіших зарубіжних академій наук, університетів і наукових товариств він був обраний своїм почесним членом. Тим не менш, свої праці, приватні та офіційні звернення він підписував без вказівки причетності до них: «Д. Менделєєв» або «професор Менделєєв», вкрай рідко згадуючи якісь присвоєні йому почесні звання. Дмитро Іванович Менделєєв — доктор Туринської Академії наук (1893) і Кембриджського університету (1894), доктор хімії Санкт-Петербурзького університету (1865), доктор права Единбурзького (1884) і Принстонського (1896) університетів, університету Глазго (1904), доктор цивільного права Оксфордського університету (1894), доктор філософії та магістр вільних мистецтв Геттінгенського університету (1887) та член Геттінгенської академії наук; член Королівських товариств: Лондонського (королівського товариства сприяння природним наукам, 1892), Едінбурзького (1888), Дублінського (1886); член академій наук: Римської (Accademia dei Lincei, 1893), Королівської академії наук Швеції (1905), Американської академії мистецтв і наук (1889), Національної академії наук Сполучених Штатів Америки (Бостон, 1903), Данської королівської Академії наук (Копенгаген, 1889), Ірландської королівської академії (1889), Південно-Слов'янської (Загреб), Чеської академії наук, літератури і мистецтва (1891), Краківської (1891), Бельгійської академії наук, літератури та образотворчих мистецтв (1896), Академії мистецтв (Санкт-Петербург, 1893); почесний член Королівського інституту (Royal Insnitution of Great Britain, Лондон, 1891); член-кореспондент Санкт-Петербурзької (1876), Паризької (1899), Прусської (1900), Угорської (1900), Болонської (1901), Сербської (1904) академій наук; почесний член Московського (1880), Київського (1880), Казанського (1880), Харківського (1880), Новоросійського (1880), Юр'ївського (1902), Санкт-Петербурзького (1903), Томського (1904) університетів, а також — Інституту сільського господарства та лісівництва у Новій Олександрії (1895), Санкт-Петербурзького технологічного (1904) і Санкт-Петербурзького політехнічного інститутів, Санкт-Петербурзької медико-хірургічної (1869) і Петровської землеробської і лісової академії (1881), Московського технічного училища (1880), Миколаївської інженерної Академії та училища. Дмитра Менделєєва обрали своїм почесним членом Російське фізико-хімічне (1880), Російське технічне (1881), Російське астрономічне (1900), Санкт-Петербурзьке мінералогічне (1890) товариства, і ще близько 30 сільськогосподарських, медичних, фармацевтичних та інші російських товариств — самостійних і університетських: Товариство біологічної хімії (Міжнародне об'єднання для сприяння дослідженням, 1899), Товариство дослідників природи в Брауншвейгу (1888), Англійське (1883), Американське (1889), Німецьке (1894) хімічні товариства, Фізичне товариство у Франкфурті-на-Майні (1875) та Товариство фізичних наук в Бухаресті (1899), Фармацевтичне товариство Великої Британії (1888), Філадельфійський фармацевтичний коледж (1893), Королівське товариство наук і літератури в Гетеборзі (1886), Манчестерське літературно-філософське (1889) і Кембріджське філософське (1897) товариства, Королівське філософське товариство в Глазго (1904), Наукове товариство Антоніо Альцате (Мехіко, 1904), Міжнародний комітет мір і ваг (1901) і багато інших наукових установ. Вчений удостоєний медалі Деві Лондонського королівського товариства (1882), медалі Академії метеорологічної аеростатіку (Париж, 1884), Фарадеевского медалі Англійського хімічного товариства (1889), медалі Коплі Лондонського королівського товариства (1905) та багатьох інших нагород. Пам'ять На честь ученого проводяться Менделєєвські з'їзди та Менделєєвські читання. На його честь названо астероїд 2769 Менделеєв. Пам'ятники У Санкт-Петербурзі встановлено пам'ятники: У дворі Технологічного інституту — Московський проспект, 26/49. Скульптор М. Г. Манізер. Пам'ятник відкрито 28 листопада 1928. У будівлі Палати мір і ваг (нині ВНДІ метрології ім. Д. І. Менделєєва) — Московський проспект, 19. Скульптор І. Я. Гінцбург. Пам'ятник відкритий 2 лютого 1932 року. У дворі Інституту експериментальної медицини (НІІЕМ СЗО РАМН). Автор І. Ф. Безпалов (1935). Мозаїчна періодична таблиця елементів. 1935 р., худ. В. А. Фролов. Пам'ятник монументального мистецтва Федерального значення Російської Федерації. У Москві: Перед входом в будівлю Хімічного факультету МГУ. На першому поверсі головного корпусу Російського хіміко-технологічного університету імені Менделєєва. Також в Росії пам'ятники Д. І. Менделєєву встановлено у: в місті Тобольську в Сибіру. у селі Верхні Аремзяни Тобольського району Тюменської області. В Україні пам'ятники є у: місті Києві, на Проспекті Перемоги, 37 (перед входом в корпус хіміко-технологічного факультету НТУУ «КПІ»). Пам'ятник відкрито в травні 1998 року. місті Рубіжному Луганської області на вулиці Менделєєва. Деякі роботи Менделеев Д. И. Еще о расширении жидкостей (Ответ профессору Авенариусу). — СПб.: Тип. В. Демакова, 1884. — 18 с. Менделеев Д. И. Об опытах над упругостью газов. Сообщение Д. И. Менделеева в Императорском Русском техническом обществе — 21 янв. 1881 г. — СПб., 1881. — 22 с. Менделеев Д. И. Дополнения к познанию России. Посмертное издание. СПб.: А. С. Суворин, 1907. — 109 с. + I л. портрет. Менделеев Д. И. Изоморфизм в связи с другими отношениями кристаллической формы к составу. Диссертация, представленная при окончании курса в Главном педагогическом институте студентом Д. Менделеевым. — СПб., 1856. — 234 с. Менделеев Д. И. О сопротивлении жидкостей и о воздухоплавании: Вып. 1. — СПб.: Тип. В. Демакова, 1880. — 80 с.: табл. Менделеев Д. И. Заветные мысли (1905) Менделеев Д. И. Попытка химического понимания мирового эфира (1902) Див. також Лотар Юліус Маєр Джон Ньюлендс Примітки Джерела Летопись жизни и деятельности Д. И. Менделеева / отв. ред. О. В. Сторонкин. — Л. : Наука, 1984. Посилання Тобольський державний педагогічний інститут ім. Д. І. Менделєєва Сайт музею-архіву Д. І. Менделєєва Біографія Дмитра Івановича Менделєєва. Менделєєв Дмитро Іванович — стаття на сайті Союзу обдарованої молоді Менделєєв Дмитро Іванович — стаття на сайті Geniuses.club Хіміки Російської імперії Геологи Російської імперії Економісти Російської імперії Метрологи Науковці Гайдельберзького університету Уродженці Тобольська Науковці, на честь яких названо астероїд Люди, на честь яких названо кратер на Місяці Надпопулярні статті Члени Шведської королівської академії наук Нагороджені медаллю Коплі Нагороджені медаллю Деві Хіміки XX століття Викладачі Рішельєвського ліцею Люди, на честь яких названо вулиці Люди, на честь яких названо хімічні елементи Викладачі Санкт-Петербурзького технологічного інституту Члени Російського фізико-хімічного товариства Члени Чеської академії наук і мистецтв Лауреати Демидівської премії Члени Геттінгенської академії наук Натурфілософи Викладачі Бестужевських курсів Іноземні члени Національної академії наук США Фарадеївські лектори


text: Зено́вій Євста́хович Ке́цало (*12 лютого 1919, Добрівляни — †14 серпня 2010, Львів) — український художник. Біографічні відомості Народився селі Добрівляни на Ходорівщині у сім'ї залізничника. У 1933–1938 роках навчався у львівській Художньо-промисловій школі. Тут він освоював мистецтво рисунка і композиції, ліплення і графічного ремесла, олійного і фрескового живопису, вчився розтирати фарби. Навчався у Краківській академії мистецтв (1938–1939). Навчався у викладачів: Казимир Дуніковський, Ян Генрик Розен, Казимир Сіхульський, Людвік Тирович. На початку Другої світової війни викладав креслення і малювання у Ходорівській середній школі, а потім переїжджає до Львова. 1941 року призваний до армії. За «антирадянську пропаганду» переведений до штрафбату, а згодом засуджений до 8 років таборів і 3 років позбавлення громадянських прав. Термін ув'язнення відбув на Уралі. У 1953 році одружився. Дружина Наталія — лікар за фахом. Діти: донька Оксана та син Андріан. Похований на 49 полі Личаківського цвинтаря. Творча діяльність Зеновій Кецало серйозно зайнявся гравюрою і саме в цей час з його полотнами ознайомилися О. Кульчицька, С. Гебус-Баранецька, Л. Левицький. 1962 року вступив у Спілку художників УРСР. Через рік обраний головою секції графіки і членом правління Львівської обласної організації Спілки художників УРСР. Від 1990 — заслужений художник України; 1995 — народний художник України. Творчий доробок — понад 1 000 картин. Жанрова діяльність Як живописець працює в жанрах портрету та натюрморту, як графік — у техніках літографії та офорту. Вільно володіє усіма класичними техніками станкової графіки. Щоразу шукає нові сюжети для своїх полотен і надає буденному мотиву неабиякого філософського змісту. Часто зображає і пам'ятки архітектури: «Олеський замок», «Козацький арсенал», «Церква в селі Підлисся», «Контрфорси Печерської лаври». Не забуває і про рідний край — Ходорівщину. Велику мистецьку цінність представляють портрети та антивоєнна серія. Як аквареліст він не має собі рівних. Добра зорова пам'ять дозволяє художникові писати з натури уже в майстерні. Найповніше обдарування розкрилось у естампній графіці. Зокрема, майстром високого класу він показав себе у складній графічній техніці мецо-тинто. Виставкова діяльність У 50-х роках його полотна часто експонувалися на львівських виставках. Картини художника виставляються не тільки на українських виставках. Його авторитет зростає, а роботи з'являються на престижних виставках і на закордонних вернісажах. Він представляє свої роботи у Нью-Йорку, Торонто, Чикаго, Ряшеві, Перемишлі. Література Зеновій Кецало: Шлях: [Альбом] / Концепція вид., вступ. стат. Олени Кіс-Федорук. — Львів: ВПФ «Тріада Плюс»; ЗАТ «Артсервіс», 2004. — 256 с.: іл. Мистецький світ Зеновія Кецала//Сенчишин Н., «Папірус», 9 лютого, 2004. [chrome-extension://oemmndcbldboiebfnladdacbdfmadadm/http://www.svoboda-news.com/arxiv/pdf/2010/Svoboda-2010-34.pdf Пішов з життя патріярх живопису Зеновій Кецало // Свобода, 20 серпня 2010, С. 30.] Посилання Роботи Зеновія Кецала в колекції Гриньових. Біографія Зеновія Кецала на uartlib.org Українські художники Випускники Львівського коледжу декоративного і ужиткового мистецтва


text: Події Наука б.д. — Засновано Український науковий інститут Гарвардського університету. б.д. — вийшла друком перша у світі «Енциклопедія кібернетики» за редакцією В. Глушкова (українською мовою, Київ). 3 грудня — Американський «Піонер-10» («Пайонір-10») став першим космічним апаратом який пролетів біля Юпітера. Абдус Салам, Шелдон Лі Ґлешоу та Стівен Вайнберг передбачили існування нейтральних струмів. Народились див. також :Категорія:Народились 1973 13 січня — Микола Васильков, український телевізійний ведучий, спортивний репортер. 14 січня — Василь Кардаш, український футболіст. 20 січня — Руслан Гончаров, український фігурист, призер Олімпійських ігор. 27 січня — Валентин Белькевич, білоруський та український футболіст (пом. в 2014). 12 лютого — Тара Стронг, канадська акторка. 24 лютого — Ростислав Валіхновський, український пластичний хірург. 24 березня — Джим Парсонс, американський актор, відомий завдяки комедійному серіалу «Теорія великого вибуху». 6 квітня — Фоззі (Олександр Сидоренко), український співак, вокаліст гурту ТНМК. 10 квітня — Роберто Карлос, бразильський футболіст. 28 квітня — Оксана Марченко, українська телеведуча. 4 травня — Олена Коляденко, український хореограф, режисер. 24 травня — Руслана, українська співачка, переможець «Євробачення-2004». 29 травня — Gena Viter, український співак та телепродюсер. 30 травня — Наталія Мосейчук, українська журналістка, телеведуча програми ТСН. 31 травня Наташа Корольова, російська поп-співачка родом з України. Ніна Лемеш, українська біатлоністка. 3 червня — Олександр Денисов, український спортивний журналіст, телеведучий. 24 червня — Едуард Цихмейструк, український футболіст. 3 липня — Патрік Вілсон, американський актор та співак. 8 липня — Валерій Залужний, український воєначальник, генерал. Головнокомандувач ЗСУ. 13 липня — Дмитро Михайленко, український футболіст, тренер. 23 липня — Ігор Гнєзділов, український актор кіно, телебачення та дубляжу. 30 липня — Варвара, російська етно-поп-співачка та музикантка, заслужена артистка Росії. 31 липня — Олег Винник, український співак. 6 серпня — Віра Фарміґа, американська кіноакторка українського походження. 9 серпня — Олександр Пономарьов, український співак, композитор. 11 серпня — Віталій Косовський, український футболіст. 13 серпня — Олеся Жураківська, українська акторка театру і кіно. 17 серпня — Вікторія Тігіпко, українська громадська діячка, президент Одеського міжнародного кінофестивалю. 18 серпня — Володимир Вірчис, український боксер-професіонал (пом. в 2022). 22 серпня — Крістен Віг, американська актриса. 12 вересня - Пол Вокер, американський актор та колишня модель. (п. 2013) 13 вересня Фабіо Каннаваро, італійський футболіст. Юрій Крапов, український гуморист, актор студії Квартал-95. 18 вересня — Джеймс Марсден, американський кіноактор. 2 жовтня — Андрій Данилко, український співак, композитор, відомий під жіночим альтер-его Вєрки Сердючки. 3 жовтня — Нів Кемпбелл, канадська кіноакторка. 3 жовтня — Ліна Гіді, англійська акторка. 6 жовтня — Йоан Гріффідд, валлійський актор театру, телебачення та кіно. 19 жовтня — Олександр Хацкевич, білоруський футболіст, тренер. 16 листопада — Андрій Бурим, український актор та шоумен. 29 листопада — Раян Гіггз, валійський футболіст. 2 грудня — Моніка Селеш, американська тенісистка югославського походження. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1973 22 січня — Ліндон Джонсон, 36-й президент США (*1908). 14 травня — Елмер Сноуден, американський джазовий банджоїст і гітарист (*1900). 20 липня — Брюс Лі, китайський та американський кіноактор, майстер та легенда бойових мистецтв 22 листопада — Мушак Юрій Федорович, перекладач, педагог, літературознавець (*1904) 17 грудня — Чарльз Грілі Аббот, американський астроном 23 грудня — Джерард Петер Койпер, нідерландський і американський астроном 29 грудня — Кобитєв Євген Степанович, Саветскі художнік i пісьменік Нобелівська премія з фізики: Лео Есакі та Айвар Джайєвер — «За експериментальні відкриття туннельних явищ в напівпровідниках і надпровідниках»; Брайан Девід Джозефсон — «За теоретичне передбачення властивостей струму, що проходить через тунельний бар'єр, зокрема явищ, загальновідомих нині за назвою ефектів Джозефсона» з хімії: Ернст Отто Фішер та Джефрі Вілкінсон — «За новаторську, виконану незалежно один від одного, роботу в області хімії металоорганічних, так званих сандвічевих, сполук» з медицини та фізіології: Карл Фріш, Конрад Лоренц та Ніколас Тінберген — «За відкриття, що стосуються організації та виявлення індивідуальних та соціальних моделей поведінки» з економіки: Леонтьєв Василь Васильович — «За розвиток методу «витрати-випуск» та за його застосування до важливих економічних проблем» з літератури: Патрік Вайт премія миру: Генрі Кіссинджер — «На знак визнання заслуг у зв'язку з перемир'ям у В'єтнамі»; Ле Дих Тхо — «На знак визнання заслуг у зв'язку з перемир'ям у В'єтнамі» Див. також 1973 у відеоіграх 1973 у кіно 1973 у літературі 1973 у музиці 1973 у футболі 1973 у хокеї з шайбою 1970-ті


text: Юрій Федорович Муша́к (12 лютого 1904, с. Бряза, нині с. Козаківка, Болехівська міська рада — 22 листопада 1973, Львів) — український перекладач, педагог, літературознавець, доцент Львівський національний університет імені Івана Франка. Біографія Народився Юрій Мушак 12 лютого 1904 року у бойківському селі Брєзі (Долинський повіт, Королівство Галичини та Володимирії, Австро-Угорщина, тепер Козаківка, Болехівська міська рада, Івано-Франківська область. Був дуже здібним хлопцем, мав феноменальну пам'ять і за свій талант був зарахований до Долинської гімназії. У Долині Юрко Мушак запам'ятався тим, що вивчив напам'ять старогрецькою всю «Одіссею» та декламував її на багатьох урочистостях. Пізніше за сприяння місцевого пароха (який сплачував за навчання юнака) та наставників — юний бойківчанин подався на науку до Відня. Худорлявий і жилавий, він рідко засиджувався за авдиторним столом, за що одна із студентських груп назвала Юрія Федоровича «Живчиком». Закінчивши Львівську гімназію (1928) та відділення класичної філології Віденського університету (отримав ступінь магістра філософії), Юрій Мушак повернувся в Галичину задля викладацької праці. Від січня 1939 року викладав українську та латинську мови в Тернополі в місцевій гімназії товариства «Рідна школа», з жовтня 1939-го — в середній школі No 1. Під час німецько-радянської війни викладав у Львівській духовній семінарії. Від осені 1944-го працював у Львівський національний університет імені Івана Франка на кафедрі української мови, з 1946-го — старшим викладачем, від липня 1971 — доцентом Львівського університету (кафедра класичної філології). Це була компанійська та веселої вдачі людина, а ще новатор та палкий прихильник українства (бувало, на його заняттях студенти слов'янської філології співали латиною в інтерпретації викладача і водночас «дириґента» «Розпрягайте, хлопці, коні» та інших пісень, навіть стрілецьких) Уперше переклав українською мовою з давньогрецької байки античного байкаря Езопа (1961), а також фрагменти філософських творів Геракліта, «Поетику» Арістотеля (у співавторстві з Йосипом Кобовим), окремі твори Платона, Плутарха, Теренція, Петронія, багатьох інших грецьких та римських, а також латиномовних письменників нової доби, зокрема, — Теофана Прокоповича. З німецької мови переклав повість «Смерть Езопа» А. Броннена. Він є автором підручників із латинської мови, численних літературознавчих статей. Також переклав «Сповідь» Августина, а редагувати цю працю взялась Валентина Семенівна Черняк, яка у свій час працювала лаборантом на університетській кафедрі української мови. Щось єднало їх і за життя, і потім, коли Юрій Федорович відійшов. «Хочу щось зробити для того чоловіка»- говорила Валентина Семенівна. До речі, Юрій Федорович мав за звичку вставляти російські слова й вислови, навмисно їх перекручуючи, проте у цьому завжди була якась родзинка. Перед смертю лежав у лікарняному ліжку та тримав під рукою, написану грекою і латиною Біблію. Вона була розгорнута на книзі Еклезіястовій — цей текст, як і «Сповідь», Юрій Федорович любив особливо і також фразу: «Generatio praeterit et generatio advenit, terra autem in aeternum stat», що з латинської перекладається: «Покоління відходить, й покоління приходить, а земля віковічно стоїть». Помер 22 листопада 1973 року у Львові. Похований на Личаківському цвинтарі, поле No 19. На його могилі є пам'ятник із чорного габро з бронзовим барельєфом роботи Емануїла Миська. А в грудні 2005 року в рідному селі Юрія Мушака коштом місцевих мешканців і меценатів зі Львова було відкрито пам'ятник роботи скульптора Василя Ярича. Є вулиця його імені у Львові. Примітки Джерела Головин Б., Матейко Р., Пиндус Б., Совінська Н. Мушак Юрій Федорович // Посилання Детальніше про Юрія Мушака та добірка його творів Згадка про наставника — від перекладача, науковця Андрія Содомори Українські літературознавці Бойки Уродженці Болехова Навчалися в Долині Випускники гімназій Львова Випускники Віденського університету Викладачі Тернопільської української гімназії Викладачі Львівської духовної семінарії УГКЦ Науковці Львівського університету Померли у Львові Люди, на честь яких названо вулиці Поховані на Личаківському цвинтарі


text: Промислова революція Російська імперіяНезалежність країн Латинської АмерикиГрецька революція Геополітична ситуація У Росії править імператор Микола I (до 1855). Російській імперії належить більша частина України, значна частина Польщі, Грузія, частина Закавказзя, Фінляндія, Аляска. Україну розділено між двома державами — Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії, Правобережжя, Лівобережя та Крим — Російській імперії. Задунайська Січ під протекторатом Османської імперії припинила існування. В Османській імперії править султан Махмуд II (до 1839). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, частина Закавказзя, значні території в Європі: Греція, Болгарія і Сербія. Васалами османів є Волощина та Молдова. Триває Грецька революція. Австрійську імперію очолює Франц II (до 1835). Вона охоплює, крім власне австрійських земель, Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію, Північ Італії. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм III (до 1840). Королівство Баварія очолює Людвіг I (до 1848). Австрія, Прусія, Баварія та інші німецькомовні держави об'єднані в Німецький союз. У Франції королює Карл X (до 1830). Франція має колонії в Карибському басейні, Південній Америці та Індії. На троні Іспанії сидить Фернандо VII (до 1833). Королівству Іспанія належать частина островів Карибського басейну, Філіппіни. Королі Португалії — Мігел I (до 1834). Португалія має володіння в Африці, в Індії, в Індійському океані й Індонезії. У Великій Британії королює Георг IV (до 1830). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Королівство Нідерланди очолює Віллем I (до 1840). Король Данії та Норвегії — Фредерік VII (до 1863), на шведському троні сидить Карл XIV Юхан Бернадот (до 1844). Італія розділена між Австрією та Королівством Обох Сицилій. Існує Папська держава з центром у Римі. У Латинській Америці існують незалежні Об'єднані провінції Ріо-де-ла-Плати, Уругвай, Велика Колумбія, Мексика, Центральноамериканська федерація, Болівія. У Бразильській імперії править Педру I (до 1834). Сполучені Штати Америки займають територію частини колишніх британських колоній та купленої у Франції Луїзіани. Посаду президента США обіймає Ендрю Джексон. Територія на півночі північноамериканського континенту належить Великій Британії, вона розділена на Нижню Канаду та Верхню Канаду, територія на півдні та заході континенту належить Мексиці. В Ірані при владі Каджари. Британська Ост-Індійська компанія захопила контроль майже над усім Індостаном. У Пенджабі існує Сикхська держава. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін. В Японії триває період Едо. Події В Україні Спалахнуло й було придушене повстання однодвірців проти організації військового поселення у селі Шебелинка. В Одесі засновано наукову бібліотеку. Закінчилося спорудження архітектурно-паркового комплексу Сокиринського архітектурно-паркового комплексу. У світі 4 березня Ендрю Джексон склав президентську присягу й став 7-им президентом США. 22 березня Греція отримала автономію завдяки Лондонському протоколу, який підписали Велика Британія, Франція та Росія. 24 березня Парламент Великої Британії прийняв Білль про емансипацію католиків. 31 березня почався понтифікат Пія VIII. 1 квітня Вісенте Герреро став предизентом Мексики. 12 серпня засновано міст Перт на західному узбережжі Автралії 14 вересня Росія та Туреччина уклали в Адріанополі мирну угоду, якою завершилася російсько-турецька війна. У суспільному житті Засновано міську поліцію Лондона — першу сучасну поліцію в у світі. У Лондоні та Нью-Йорку з'явилися омнібуси. Засновано Данський технічний університет. Королівським указом засновано Кінгс-коледж. У Гетеборзі, Швеція, засновано Технічний університет Чалмерса. У Британській Індії ритуал саті став прирівнюватися до вбивства. У спорті Оксфорд виграв перші перегони човнів Оксфорд — Кембридж. Відбулося перше сходження на гору Фінстерааргорн в Альпах. Паровоз Роберта Стефенсона «Ракета» виграв Рейнгільські випробування. У науці Жозеф Фур'є відкрив парниковий ефект. Коріоліс вперше застосував термін кінетична енергія. Кирило Деміан отримав патент на акордеон. У мистецтві Едгар Аллан По опублікував поему «Аль Аарааф». Віктор Гюго надрукував роман «Шуани». У Брауншвейзі відбулася прем'єра «Фауста» Гете. Відбулася прем'єра опери Джоаккіно Россіні «Вільгельм Телль». Народились Дивись також :Категорія:Народились 1829 2 лютого — Альфред Едмунд Брем, німецький природознавець, просвітитель, популяризатор зоології 6 травня — Степан Ніс, український фольклорист, етнограф і письменник 12 лютого — народився Микола Барбот де Марні Микола (1829-1877), геолог 26 лютого — Леві Штраусс, американський підприємець німецького походження, творець перших «блакитних джинсів» 7 вересня — Фрідріх Август Кекуле, німецький хімік, автор циклічної формули будови бензолу (1865) Померли Дивись також :Категорія:Померли 1829 6 квітня — Нільс Генрік Абель, норвезький математик 21 січня — Камма Рахбек, данська мисткиня та власниця салону 1820-ті


text: Події В Україні Чигиринська змова — спроба селянського повстання, підготованого гуртком революціонерів-народників «Таємна дружина» в Чигиринському повіті Київської губернії. У світі 1 січня британську королеву Вікторію проголошено імператрицею Індії. 29 січня спалахнула Південно-західна війна — антиурядове повстання сідзоку в Японії. Війна за Чорні пагорби у США закінчилася полоном індіанців з подальшим переправленням в резервації. 17 лютого Чарльз Джордж Гордон отримав призначення генерал-губернатора Судану. 4 березня Резерфорд Гейз приніс присягу президента США. 1 квітня завершилася реконструкція Півдня у США. 12 квітня Велика Британія анексувала Південно-Африканську республіку. 24 квітня Росія оголосила війну Отоманській імперії. 21 травня Румунія оголосила незалежність. У суспільному житті Засновано Журнал «Дев'ятнадцяте сторіччя» у Лондоні. Токійський університет у Японії. У науці Американський астроном Асаф Голл відкрив супутники Марса Деймос та Фобос. Американський зоолог Д. А. Ален сформулював правило, назване згодом його іменем. У мистецтві «Пастка» Еміля Золя вийшла окремою книгою. Генрі Джеймс видав роман «Американець». Жуль Верн опублікував роман «Гектор Сервадак. Мандри та пригоди у навколосонячному світі». Гюстав Кайботт організував третю виставку імпресіоністів. У спорті Відбувся перший Вімблдонський турнір, який виграв Спенсер Гор. Опубліковано перші правила хокею з шайбою. Англійська команда з крикету провела перше турне Австралією та Новою Зеландією. Єдиний раз в історії перегони човнів Оксфорд — Кембридж завершилися нічиєю. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1877 16 лютого — Макаренко Микола, археолог, музеєзнавець і мистецтвознавець. 2 липня — Герман Гессе, німецький письменник. 7 серпня — Ульріх Сальхов, шведський фігурист, десятиразовий чемпіон світу. 8 серпня — Ханжонков Олександр Олексійович, вітчизняний підприємець, організатор кінопромисловості, продюсер, режисер, сценарист, один із піонерів кінематографу (пом. 1945). 28 серпня — Чарльз Стюарт Роллс, англійський автомобіліст, один із співзасновників компанії «Роллс-Ройс». 1 вересня — Френсіс Вільям Астон, англійський фізик і хімік, лауреат Нобелівської премії з хімії за 1922 рік. 2 вересня — Фредерік Содді, англійський вчений, лауреат Нобілевської премії. 11 вересня — Дзержинський Фелікс Едмундович, більшовик-революціонер. 11 вересня — Джеймс Гопвуд Джинс, англійський астроном, фізик і математик. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1877 Барбот де Марні Микола Павлович, геолог (*1829) 18 вересня — Осип Бодянський, український історик, філолог, перекладач. Видав «Літопис Самовидця», опублікував у Москві «Реєстр Війська Запорозького», «Історію Русів». 1870-ті


text: Фізи́чна геогра́фія — наука про природу та антропогенні зміни ландшафтної оболонки Землі, що є середовищем життєдіяльності людства та земної біоти загалом. Загальна характеристика Фізична географія — система природних географічних наук, яка комплексно вивчає географічну оболонку Землі. Включає загальну фізичну географію (землезнавство), ландшафтознавство, палеогеографію та регіональну фізичну географію. До Фізичної географії входять також галузеві фізико-географічні дисципліни, які досліджують окремі компоненти географічної оболонки Землі, — геоморфологія, кліматологія, гідрологія, океанологія, гляціологія, геокріологія, географія ґрунтів, ботанічна географія та зоогеографія. На межі з технічними, сільськогосподарськими, медичними та інш. науками формуються прикладні напрями фізичної географії — меліоративна географія, рекреаційна географія, медична географія тощо. Як сучасна наука фізична географія оформилася у другій половині XIX ст. Основні задачі фізичної географії — виявлення функціональних залежностей між різними природними явищами на земній поверхні, вивчення проблеми впливу людини на довкілля, розробка шляхів охорони та раціонального використання природних територіальних комплексів. В Україні фізико-географічні дослідження проводять, зокрема, Відділення географії Інституту геофізики НАН України. Вивчається ландшафтна оболонка як цілісна система, а також складові її підсистеми — територіальні й акваторіальні ландшафтні природні й антропогенно перетворені комплекси (геосистеми) різних рангів — від ландшафтної фації до ландшафтної країни. Геофізика і геохімія ландшафтів — галузі фізичної географії, що досліджують геохімічні та геофізичні процеси, зокрема масоенергообмін, динаміку функціонування і територіальну диференціацію ландшафтної оболонки, її різнорангових комплексів. Народногосподарське значення проблем, які розв'язує фізична географія, полягає в потребі знань про закономірності формування та тенденції розвитку ландшафтної оболонки й ландшафтних комплексів для організації виробничої і невиробничої діяльності суспільства, охорони природного середовища, раціонального використання природних ресурсів. Фізична географія поділяється на дві великі підобласті знань: Землезнавство, або загальну фізичну географію, яка досліджує процеси в географічній оболонці, вивчає глобальні закономірності планетарного масштабу. Приділяє значну увагу розміщенню предметів та явищ на земній поверхні, виявляє причини та особливості такого розміщення, взаємозв'язків і залежностей між окремими частинами. Регіональна фізична географія займається дослідженням аналогічних питань, але тільки на певній окремій ділянці суходолу, океану. Напрямки досліджень Основні напрямки досліджень: Теоретичні, експериментальні, регіональні, прикладні проблеми фізичної географії, геофізики та геохімії ландшафтів. Закономірності структури, речовинного складу, формування, розвитку, функціонування, динаміки ландшафтної оболонки, планетарні риси й основні фактори її просторової диференціації. Закономірності формування, динаміки, еволюції, функціонування ландшафтних територіальних і аквальних комплексів, їх стійкості, здатності до самовідновлення. Закономірності й фактори просторової диференціації та інтеграції ландшафтних комплексів різного рангу, їх типологія, класифікація і районування. Роль ландшафтно-геофізичних, ландшафтно-геохімічних процесів у формуванні, динаміці, еволюції, просторової диференціації та інтеграції ландшафтних комплексів, формуванні екологічної стійкості ландшафтних комплексів різного рангу і природно-технічних систем. Закономірності зміни ландшафтних комплексів під впливом технічних систем, формування антропогенних природно-технічних систем, принципи і методи регулювання й управління природними комплексами. Основи комплексної меліорації ландшафтів. Розроблення принципів і методів спостереження, відображення (зокрема картографування), аналізу і прогнозу структури, динаміки й еволюції ландшафтної оболонки і складових її територіальних та шквальних природних ландшафтних комплексів різного рангу і типу. Див. також Список річок Список озер Список гір Гірські масиви Список півостровів Список островів Список морів Список проток Список вулканів Список течій Фізична географія України Примітки Література ВАК України. Паспорт спеціальності. Геренчук К. І. Польові географічні дослідження / К. І. Геренчук, Е. М. Раковська, О. Г. Топчієв. — , 1975. — 248 с. Багатоспектральні методи дистанційного зондування Землі в задачах природокористування / За ред. В. І. Лялька, М. О. Попова. — , 2006. — 357 с. Беручашвили Н. Л. Методы комплексных физико-географических исследований / Н. Л. Беручашвили, В. К. Жучкова. — , 1997. — 320 с. Жучкова В. К. Методы комплексных физико-географических исследований / В. К. Жучкова, Э. М. Раковская. — , 2004. — 368 с. Исаченко А. Г. Теория и методология географической науки. — , 2004. — 400 с. Пузаченко Ю. Г. Математические методы в экологических и географических исследованиях. — , 2004. — 416 с. Географічні науки