text: ZigBee ZigBee — бездротовий стандарт передачі даних. Підтримується і розвивається однойменним альянсом ZigBeeTM, який був створений в 2002 році з метою об'єднання зусиль з розроблення найефективніших протоколів і забезпечення сумісності пристроїв різних виробників. В міру удосконалення стандарту, альянс публікує на своєму сайті (www.zigbee.org) специфікації стандарту, опис профілів програмного забезпечення та інші нормативні документи[1]. Мережі ZigBee є мережами з самоорганізовуванням та самовідновленням, оскільки ZigBee пристрої при вмиканні живлення, завдяки вбудованому програмному забезпеченню, вміють самі знаходити один одного й формувати мережу, а у разі виходу з ладу котрогось із вузлів можуть встановлювати нові маршрути для передачі повідомлень. Зміст ZigBee — стандарт для набору високорівневих протоколів зв'язку, що використовують невеликі, малопотужні цифрові приймачі, заснований на стандарті IEEE 802.15.4-2006 для бездротових персональних мереж, таких як, наприклад, бездротові навушники, що з'єднані з мобільними телефонами за допомогою радіохвиль короткохвильового діапазону. Технологія визначається специфікацією ZigBee, яка розроблена з метою бути простішою та дешевшою, ніж інші персональні мережі, такі як Bluetooth. ZigBee призначений для мобільних пристроїв, де необхідна тривала робота від батарей і безпечність передачі даних у мережі. Альянс ZigBee — є органом, який забезпечує і публікує стандарти ZigBee[2], він також публікує профілі додатків, що дозволяє OEM-виробникам створювати сумісні продукти. Поточний список профілів додатків, опублікованих, або вже знаходяться в роботі: - Домашня автоматизація - Раціональне використання енергії (ZigBee Smart Energy 1.0/2.0) - Автоматизація комерційного будівництва - Телекомунікаційні програми - Персональне та лікарняне спостереження - Дистанційне керування Відносини між IEEE 802.15.4 і ZigBee подібні до таких, що є між IEEE 802.11 і альянсом Wi-Fi. Специфікація ZigBee 1.0 була ратифікована 14 грудня 2004 і доступна для членів альянсу ZigBee. Порівняно недавно, 30 жовтня 2007 р., була розміщена специфікація ZigBee 2007. Про перший профіль програми — «Домашня автоматизація» ZigBee, було оголошено 2 листопада 2007. ZigBee працює в промислових, наукових і медичних (ISM-діапазон) радіодіапазонах: 868 МГц в Європі, 915 МГц у США та в Австралії, і 2.4 ГГц у більшості країн у світі (під більшістю юрисдикцій країн світу). Як правило, виробники чипів ZigBee, поєднують радіо- й мікроконтролер з розміром Flash-пам'яті від 60К до 128К. Радіомодуль також можна використовувати окремо з будь-яким процесором та мікроконтролером. Як правило, виробники радіомодулів пропонують також набір програмного забезпечення ZigBee, хоча доступні й інші незалежні стеки. - Atmel ATmega128RFA1, AT86RF230/231 - Digi International XBee XB24CZ7PIS-004 - Ember EM250 - Freescale MC13224 - GreenPeak GP520-GP530-GP540 - Jennic JN5148 - RadioPulse MG2410 та MG2450/55 - Renesas uPD78F8056/57/58, M16C/6B3 та R8C/3MQ - Sena Technologies Inc., ProBee, ProBee-ZU/ProBee-ZS/ProBee-ZE - STMicroelectronics STM32W - Samsung Electro-Mechanics ZBS240 - Texas Instruments CC2530 та CC2520 - Microchip Zigbee MRF24J40MB Радіомодуль також можна використовувати окремо з будь-яким процесором і мікроконтролером. Як правило, виробники радіомодулів пропонують також набір програмного забезпечення ZigBee, хоча доступні й інші незалежні стеки. Оскільки ZigBee може активуватися (тобто переходити від режиму сну до активного) за 30 мілісекунд або менше, затримка відгуку пристрою може бути дуже низькою, особливо в порівнянні з Bluetooth, для якого затримка, що утворюється при переході від сплячого режиму до активного, звичайно досягає трьох секунд.[3] Оскільки ZigBee більшу частину часу перебуває в сплячому режимі, рівень споживання енергії може бути дуже низьким, завдяки чому досягається тривала робота від батарей. Перший випуск стека зараз відомий під назвою ZigBee 2004. Другий випуск має назву ZigBee 2006, і, в основному, замінює структуру MSG / KVP, що використовується в ZigBee 2004 разом з «бібліотекою кластерів». Стек 2004 зараз більш-менш вийшов з ужитку. Реалізація ZigBee 2007 в наш час[Коли?] є поточною, вона містить два профілі стека, профіль стека No 1 (який називають просто ZigBee) для домашнього і дрібного комерційного використання, і профіль стека No 2 (який називають ZigBee Pro). ZigBee Pro пропонує більше функцій, таких як широкомовлення, маршрутизацію за схемою «багато-до-одного» і високу безпеку з використанням симетричного ключа (SKKE), в той час як ZigBee (профіль стека No 1) займає менше місця в оперативній і Flash-пам'яті . Обидва профілі дозволяють розгорнути повномасштабну мережу з комірчастою топологією і працюють зі всіма профілями додатків ZigBee. ZigBee 2007 повністю сумісний з пристроями ZigBee 2006. Пристрій ZigBee 2007 може підключатися і працювати з мережею ZigBee 2006, і навпаки. Але у зв'язку з наявністю відмінностей в опціях маршрутизації, пристрої ZigBee Pro можуть бути тільки кінцевими пристроями (ZEDs) мереж ZigBee 2006, і навпаки, пристрої ZigBee 2006 і ZigBee 2007 можуть бути тільки кінцевими пристроями в мережі ZigBee Pro. При цьому додатки, які запускаються на пристроях, працюють однаково, незалежно від реалізації профілю стека. Специфікація ZigBee доступна для широкої публіки при умовах некомерційного використання.[4] Початковий рівень членства в альянсі ZigBee, який має назву Adopter, забезпечує доступ до ще не опублікованих специфікацій і дозволяє створювати продукти для комерційного використання специфікації. Реєстрація перед використанням специфікації ZigBee вимагає від комерційного розробника приєднання до альянсу ZigBee. «Жодна частина цієї специфікації не може бути використана у виробництві продуктів для продажу без членства в альянсі ZigBee.» Через це виникають конфлікт з загальною публічною ліцензією GNU внаслідок необхідності робити щорічний внесок розробниками. Згідно з пунктом 2-b: "Ви повинні бути впевнені в тому, що будь-яка робота, яку ви публікуєте чи поширюєте, якщо вся ця робота або її частина містить програму або вилучено з програми або з будь-якої її частини, вся ця робота повинна бути ліцензована як ціле без передачі третім особам, відповідно до умов даної ліцензії". З того часу, коли ліцензія GPL перестала робити відмінності між комерційним і некомерційним використанням, неможливо виконати ліцензування стеку ZigBee згідно з GPL або поєднати виконання ZigBee з ліцензійним кодом GPL. Вимога до розробника приєднатися до альянсу ZigBee також вступає в конфлікт з іншими ліцензіями вільного програмного забезпечення.[5] Протоколи ZigBee розроблені для використання у вбудованих додатках, що вимагають низьку швидкість передачі даних і низьке енергоспоживання. Мета ZigBee — це створення недорогої мережі, що самоорганізується, з комірчастою топологією та призначеної для вирішення широкого кола завдань. Мережа може використовуватися в промисловому контролі, вбудованих датчиках, зборі медичних даних, сповіщенні про вторгнення або задимлення, будівельної та домашньої автоматизації і т. ін. Створена мережа споживає дуже мало енергії — індивідуальні пристрої згідно з даними сертифікації ZigBee дозволяють електробатареям працювати два роки.[6]. Типові області програми:[7] - Домашні розваги і контроль — раціональне освітлення, просунутий температурний контроль, охорона і безпека, фільми та музика. - Домашнє оповіщення — датчики води та енергії, моніторинг енергії, датчики задимлення і пожежі, раціональні датчики доступу і переговорів. - Мобільні служби — мобільні оплата, моніторинг і контроль, охорона і контроль доступу, охорона здоров'я. - Комерційне будівництво — моніторинг енергії, HVAC, світла, контроль доступу. - Промислове устаткування — контроль процесів, промислових пристроїв, управління енергією і майном. Існують три різних типи пристроїв ZigBee. - Координатор ZigBee (ZC) — найвідповідальніший пристрій, який формує основну топологію дерева мережі і може зв'язуватися з іншими мережами. У кожній мережі має бути хоча б один координатор ZigBee, який повинен запустити мережу на початку. Він має зберігати інформацію про мережі, та виконувати функцію довіреного центра та сховища секретних паролів. - Маршрутизатор ZigBee (ZR) — даний маршрутизатор може виступати в якості проміжного маршрутизатора, передаючи дані з інших пристроїв. Він також може запускати додатки. - Кінцевий пристрій ZigBee (ZED) — його функціональна навантаженість дозволяє йому обмінюватися інформацією з вузлом вищого рівня (координатором або з маршрутизатором), але він не може передавати дані з інших пристроїв. Така функціональність дозволяє вузлу перебувати в сплячому стані левову частину часу, що дозволяє економити енергоресурс батарей. ZED потребує мінімальної кількості пам'яті, й тому може бути дешевшим у виробництві, аніж ZR чи ZC. Протоколи побудовані на нещодавно розробленому алгоритмі AODV (протокол динамічної маршрутизації для мобільних ad-hoc мереж (MANET) та інших бездротових мереж, NeuRFon) та призначеними для створення ad-hoc мереж (децентралізована бездротова мережа, утворена випадковими абонентами) або вузлів. У більшості випадків мережа є скупченням скупчень. Вона також може приймати форму мережі або одиночного скупчення. Поточні профілі, які виходять з протоколів ZigBee, підтримують мережі з включеними або з відключеними маячками. У мережах з відключеними маячками (де порядок маячків становить 15) використовується механізм доступу до каналів. У цьому типі мережі маршрутизатори ZigBee зазвичай підтримують свої приймачі включеними тривалий час, що вимагає потужнішого енергоживлення. Проте це дозволяє у різнорідних мережах деяким пристроям працювати на прийом довше, поки інші вузли тільки передають. Типовий приклад різнорідної мережі — це бездротовий вимикач освітлення. Вузол ZigBee в лампі може працювати на прийом постійно, оскільки він є підключеним до загального живлення, тоді як вимикач, який живеться від батареї, знаходиться в сплячому режимі, допоки стан вимикача не зміниться. Тоді вимикач переходить в активний режим, посилає до лампи команду, чекає підтвердження і повертається в сплячий стан. У таких мережах вузол лампи повинен бути щонайменше маршрутизатором ZigBee, якщо не координатором, тоді як вузол вимикача, зазвичай, є кінцевим пристроєм ZigBee. У мережах з маячками спеціальні вузли мережі маршрутизатори ZigBee передають періодичні маячки, щоб підтвердити свою присутність на інших вузлах мережі. Вузли можуть перебувати в сплячому стані між маячками, що знижує їх скважність та збільшує час роботи від батареї. Інтервали маячків можуть відрізнятися від 15.36 мс до 15.36 мс*214 = 251.65824 с для швидкості в 250 kbit/s, від 24 мс до 24 мс*214 = 393.216 с для швидкості в 40 kbit/s і від 48 мс до 48 мс*214 = 786.432 с для 20 kbit/s. Однак низька скважність сигналів вкупі з довгими інтервалами маячків вимагає точного розподілу часу, що може увійти в протиріччя з вимогою низької вартості виробу. Загалом, протоколи ZigBee знижують час знаходження радіопередавачів у ввімкненому стані й також скорочують енергоспоживання. У маячкових мережах вузли повинні бути активними лише під час здійснення маячком передачі. У безмаячкових мережах витрата енергії сильно ассиметрична, деякі пристрої завжди активні, в той час як інші більшу частину свого часу перебувають у сплячому режимі. Пристрої ZigBee повинні бути сумісні зі стандартом IEEE 802.15.4-2003 бездротових персональних мереж (виключаючи профіль 2.0 «раціонального використання енергії»). Стандарт визначає нижні рівні протоколу — фізичний рівень (PHY) та контроль доступу до носія (MAC) у частині рівень посилання на дані (DLL). Цей стандарт визначає роботу на неліцензованій частоті 2.4 ГГц (у всьому світі), 915 МГц (Американський континент) і 868 МГц (Європа) у діапазоні ISM. На частоті 2.4 ГГц є 16 каналів ZigBee, кожен з яких вимагає ширину діапазону в 5 МГц. Основна частота для кожного каналу може бути розрахована як FC = (2405 + 5 * (ch — 11)) МГц, де ch = 11, 12, ..., 26. Радіо використовує широкосмугову модуляцію з прямим розширенням спектра, яка керується цифровим потоком у модуляторі. Двійкова фазова маніпуляція використовується на смугах в 868 і 915 МГц, а офсетна квадратурна фазова модуляція, у якій передається по 4 біти на символ, використовується на смузі в 2,4 ГГц. У чистому вигляді, при ефірній передачі, швидкість передачі даних становить 250 Кбіт/с для кожного каналу в діапазоні 2.4 ГГц, 40 кбіт/с для кожного каналу в діапазоні 915 МГц і 20 кбіт/с у діапазоні 868 МГц. Відстань передачі — від 10 до 75 метрів та понад 1500 метрів для ZigBee Pro, хоча вона дуже залежить від конкретного обладнання. Максимальна вихідна потужність радіовипромінювання в основному становить 0 дБм (1 мВт). Базовим режимом доступу до каналу є «множинний доступ з контролем несучої частоти та уникненням колізій» (CSMA/CA — ймовірнісний мережевий протокол канального (МАС) рівня). Тобто, перед тим як вузли починають передачу при обміні інформацією, вони стисло перевіряють, що жоден з них не веде передачу перед початком спільної роботи. Існують три значних виключень при роботі CSMA. Маячки надсилаються за передбачений проміжок часу й CSMA не використовується. Підтверджувані повідомлення також не використовують CSMA. Нарешті, пристрої в маячково-орієнтованих мережах, які мають низький час очікування при використанні у пристроях реального часу можуть також використовувати слоти гарантованого часу, які, за визначенням, не використовують CSMA. 3 березня 2009 консорціум RF4CE (Радіочастоти для побутової електроніки) погодився працювати з альянсом ZigBee для спільного розповсюдження стандартизованої специфікації, призначеної для радіочастотного дистанційного управління. ZigBee RF4CE був розроблений з метою широкого застосування в дистанційно керованих аудіо/відео пристроях, таких як телевізори і ресивери. Це обіцяє безліч переваг в порівнянні з існуючими технічними рішеннями для дистанційного керування, включаючи розширення зв'язків, підвищення надійності роботи, розширені можливості й гнучкість, сумісність та відходу від проблеми бар'єру прямої видимості.[8] Програмне забезпечення розроблене з метою спрощення процесу побудови невеликих недорогих мікропроцесорів. Радіорозробки, використовувані в ZigBee ретельно оптимізовані, з метою досягнення нижчої ціни серед великої кількості продукції цього напрямку. Є декілька аналогових каскадів, де можливо, ви використовуєте цифрові контури. Хоча радіопередавачі самі по собі недорогі, процес кваліфікування ZigBee включає в себе повну перевірку вимог на фізичному рівні. Така прискіплива увага до фізичного рівня дає численні переваги, оскільки всі радіо, отримані з цього набору напівпровідникових елементів, матимуть однакові ВЧ характеристики. З іншого боку, якщо фізичний рівень буде не сертифікований, неправильне функціонування може зменшити тривалість роботи батарей в інших пристроях, підключених до мережі ZigBee. Там, де інші протоколи можуть приховувати погану чутливість або мати інші приховані проблеми, які виявляються у послабленні відгуку, ZigBee радіо має жорсткі інженерні обмеження, які стосуються як енергоспоживання так і широти діапазону. Таким чином, радіопередавачі проходять випробування на стандарт ISO 17025 згідно з пунктом 6 стандарту 802.15.4-2006. Більшість виробників планують об'єднати радіо і мікроконтролер в одну мікросхему. - ZigBee-подібні мережі почали плануватися з 1998, коли багато установників усвідомили, що протоколи Wi-Fi та Bluetooth стали невідповідними у багатьох використаннях. Зокрема, багато інженерів побачили необхідність у ad-hoc мережах, які можуть самоорганізовуватися. - Стандарт IEEE 802.15.4 був створений у травні 2003. - Влітку 2003 головний постачальник коміркових мереж Philips Semiconductors припинив інвестування. Однак Philips Lighting продовжив участь з боку даної корпорації, яка залишилася покровителем (промоутером) у складі ради директорів альянсу ZigBee. - Про створення альянсу ZigBee було оголошено в 2004. У наступному році число його членів подвоїлася і виросло до більш ніж 100 компаній в 22 країнах. До квітня 2005 число учасників досягло більше 150 компаній, а до грудня 2005 року — до 200 компаній. - Специфікації ZigBee були ратифіковані 14 грудня 2004. - Альянс ZigBee оголошує про доступність для громадськості Специфікації 1.0, 13 червня 2005 (відомої зараз як специфікація ZigBee 2004). - Альянс ZigBee оголошує про завершення та повний доступ для членів альянсу до розширеної версії стандарту ZigBee з вересня 2006, відомої зараз як специфікація ZigBee 2006. - Впродовж останнього кварталу 2007 року була завершена розширена специфікація ZigBee — ZigBee PRO. Ім'я бренду походить від поведінки медових бджіл, після їхнього повернення у вулик. - Козлов А. Промишленные стандарты беспроводной передачи даннях. Chip News Украина. 2008. — No 7 — С. 18-21. - «Our Mission». zigbee.org. Процитовано 2009-07-11. - http://www.commsdesign.com/showArticle.jhtml?articleID=192200323 ZigBee: Wireless Technology for Low-Power Sensor Networks - «ZigBee Specification Download Request». zigbee.org. Процитовано 2009-04-15. - «Zigbee, Linux, and the GPL». freaklabs.org. Процитовано 2009-06-14. - NEW ATMEL MICROCONTROLLERS Target Low-Power ZigBee - «What's so good about ZigBee networks?». Daintree Networks. Процитовано 2007-01-19. - «Introducing ZigBee RF4CE». Daintree Networks. Процитовано 2009-05-04. ||Цю статтю потрібно вікіфікувати, щоб привести її вигляд до стандартів Вікіпедії. (Грудень 2011)|


source: fineweb

text: Держстатистики України наказом від 27.02.2013 р. No 69 затвердили cхвалену Комісією з питань удосконалення методології та звітної документації Держстату України нову Класифікацію зовнішньоекономічних послуг (далі — КЗЕП). Її можна завантажити на сайті статистики http://ukrstat.org ЄДИНА БАЗА ПОДАТКОВИХ ЗНАНЬ ДПСУ відповідає Питання: Чи повинні ЮО - платники ЄП, що є власниками земельних ділянок або постійними землекористувачами, сплачувати земельний податок у разі передачі в оренду будівель (споруд, їх частин), Мова йде про лист від 17.11.2011р. N6451/7/15-3117-10, де йшлося про можливість подання скарги (додатку 8) на постачальника в наступних (за випискою податкових накладних) періодах за запізнілими ПН. Тобто, лист 6451 дозволяв включати у додаток 8 податкові накладні протягом 365 днів з дати їх складання. Згідно з листом ДПСУ від 21 листопада 2012 року N 9455/0/71-15-3117 лист 6451 відкликано. Нагадаємо, що правильне використання КОРО зареєстрованої на РРО передбачає: наявність КОРО на місці проведення розрахунків, де встановлено РРО; підклеювання фіскальних Z-звітів на передбачених для цього сторінках КОРО; щоденне виконання записів про рух готівкових коштів та суми розрахунків. Верховний суд України підтримує податківців: однаково штрафується як неоприбуткування готівки так і невчасне підклеювання Z-звіту в КОРО. Сторінка 54 з 116


text: Зручно розташований у Пхукет, 99 Oldtown Boutique Guesthouse є прекрасною базою для вивчення ціього жвавого міста. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Для туристів, які хотять прогулятися, Старе місто, Публічний парк Королеви Сірікджі, Тур-Центр Пхукет тільки деякі з визначних пам"яток, доступних для відвідування. 99 Oldtown Boutique Guesthouse пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Цей готель пропонує численні послуги, щоб задовольнити потреби самих вибагливих гостей. Високоякісні послуги номера, такі як кондиціювання, балкон, телевізор з РК / плазмовим екраном, письмовий стіл, безкоштовна бутильована вода, допоможуть вам зарядитися енергією після тривалого дня. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Незалежно від мети вашого візиту, 99 Oldtown Boutique Guesthouse є відмінним вибором для вашого перебування в Пхукет.


text: Номер статті: 110093 - Показ продуктів, яких стосується ця стаття. ODBC (ODBC) є Microsoft стратегічного інтерфейс для доступу до даних в гетерогенних середовищі з реляційними і Non - реляційні системи управління базами даних. На основі рівня інтерфейс виклику Специфікація SQL доступу до групи, ODBC забезпечує є відкритим, нейтрального постачальників спосіб доступу до даних, що зберігаються в різні пропрієтарних персональний комп’ютер-зразок міні і ЕОМ баз даних. ODBC знімає необхідність незалежним постачальникам програмного забезпечення та корпоративних розробників, щоб дізнатися кілька інтерфейс програмування застосунків. ODBC тепер надає доступ до універсальної даних інтерфейс. З ODBC розробники додатків можна дозволити застосунку одночасно з цим доступ, переглядати та змінювати дані з кількома, різноманітний баз даних. ODBC є одним з основних компонентів відкритих служб Microsoft Windows Архітектури. Apple схвалив ODBC як ключ, дозволяючи технології на оголошення про підтримку в 7 системи в майбутньому. Зростаюча індустрія підтримки ODBC швидко стає важливим промисловості стандарт для доступу до даних для Windows і Macintosh додатків. ODBC є специфікація, до яких розробники пишуть або: Клієнт ODBC - ODBC-включений переднього кінця (також званий ODBC клієнт)- Приклади: Microsoft Access, застосунок, створені за допомогою Access, програма створений з Microsoft Visual Basic, програми, створені за допомогою SDK C + Win + ODBC SDK, або ODBC-програм від інших виробників (наприклад, Lotus). драйвер ODBC - драйвер ODBC для сервера ODBC. драйвер ODBC Каталог містить широкий перелік драйвери ODBC. Наприклад, у Пакет драйвера ODBC Microsoft є колекція сім драйвери ODBC, які готові бути використовується або комплекті з ODBC клієнтів. драйвер ODBC SQL Server входить до складу Доступ і маркою Informix працює над драйвер ODBC для маркою Informix. Отримати на Каталог драйвера ODBC, телефонуйте Microsoft порядку бюро в (800) 360-7561. Якщо ви є за межами Сполучених Штатів, звернутися до місцевої філії. Щоб знайти ваш Дочірнє підприємство, Microsoft світ широкий офіси сайті в: http://www.Microsoft.com/Worldwide/Будь-який клієнт ODBC можна отримати доступ до будь-якого СУБД, для якої є на ODBC Драйвер. СЕРВЕР СУБД це фонових або сервер СУБД, наприклад SQL Сервер, Oracle, AS/400, Foxpro, Microsoft Access або будь-який СУБД, для яких є ODBC драйвер уже. (http://www.microsoft.com/worldwide/) Як ці три компоненти взаємодіють?ODBC клієнт використовує мову або лексика команд (який Це називається "ODBC") запитувати дані з, або для надсилання даних, назад - кінець або сервер СУБД. Однак, в СУБД не розуміє клієнт ODBC запит поки команда проходить через ODBC драйвера для цієї конкретної СУБД. Цей драйвер ODBC це програма, яка знаходиться на передній кінець. З ODBC драйвер переводить команду у форматі, що сервер ODBC можна зрозуміти. ODBC сервер відправляє відповідь назад до драйвера ODBC, які переводить відповідь у формат, який клієнт ODBC можна зрозуміти. Що ж такого великого про ODBC?По-перше, розробники додатків не повинні змінити їх додатки дозволяють їм доступ до даних з декількох назад решт. Допоки Існує драйвера ODBC для конкретного назад кінець, є ODBC-включений передній кінець до нього доступ. По-друге, один драйвер ODBC для конкретного СУБД дозволяє будь-яким ODBC-включений застосування бути ODBC-клієнт. Приклади ODBC використовується Основні питання та відповіді Щоб отримати додаткові відомості про ODBC Див нижче статті в базі знань Microsoft Knowledge Base: 132131 (http://support.microsoft.com/kb/132131/EN-US/ )База даних драйверів ODBC 2.0 підтримуваних платформ 164370 (http://support.microsoft.com/kb/164370/EN-US/ )Засоби розробки слово зелені та білі книги 163734 (http://support.microsoft.com/kb/163734/EN-US/ )Слово рішення міграції Інформації в Інтернеті Щоб отримати додаткові відомості про маркою Informix, відвідайте на IBM маркою Informix веб-вузлі: http://www-306.IBM.com/Software/Data/Informix (http://www-306.ibm.com/software/data/informix) корпорація Майкрософт надає контактні відомості сторонніх виробників допоможуть знайти технічні підтримки. Ці відомості можуть змінюватися без попереднього протокол IMAP. Microsoft не робить гарантує точності контактних відомостей сторонніх виробників. Номер статті: 110093 - Востаннє переглянуто: 6 липня 2012 р. - Редакція: 2.0 Машинний переклад УВАГА! Цю статтю переклала програма машинного перекладу Microsoft, а не людина. Корпорація Microsoft пропонує вам як машинні переклади, так і переклади фахівців, щоб Ви мали доступ до всіх статей бази знань рідною мовою. Проте стаття, яку переклав комп’ютер, не завжди бездоганна. Вона може містити лексичні, синтаксичні або граматичні помилки. Так само помиляється іноземець, спілкуючись вашою рідною мовою. Корпорація Microsoft не несе відповідальність за жодні неточності, помилки або шкоду, завдану неправильним перекладом змісту або його використанням з боку користувачів. Крім того, корпорація Microsoft часто оновлює програму машинного перекладу. Клацніть тут, щоб переглянути цю статтю англійською мовою: 110093 (http://support.microsoft.com/kb/110093/en-us/ ) Засіб блокування застарілого вмісту в KB У цій статті описуються продукти, яким корпорація Майкрософт більше не надає підтримки. Тому ця стаття пропонується "як є" і більше не оновлюватиметься. Contact us for more help Connect with Answer Desk for expert help.


text: Розподільний щит Електричний розподільний щит, щиток - узагальнююча назва розподільної електроапаратури. Розміщується на сходовому майданчику або в квартирі. Розподільний щит - місцезнаходження засобів захисту електричних мереж, розподілу та обліку електроенергії, що відключають апарати, зазвичай встановлюються на металевому щиту у спеціальній шафі або ящику і закриваються на ключ дверцятами. Зміст - Головний розподільний щит (ГРЩ) - розподільний щит, через який забезпечується електроенергією весь будинок або його частина відокремлена. Роль ГРЩ може виконувати ВРП або щит низької напруги підстанції. - Груповий щиток - пристрій, в якому встановлені апарати захисту та комутаційні апарати (або тільки апарати захисту) для окремих груп світильників, штепсельних розеток і стаціонарних електроприймачів. - Квартирний щиток - груповий щиток, установлений у квартирі і призначений для приєднання мережі, що живить світильники, штепсельні розетки та стаціонарні електроприймачі квартири. - Поверховий розподільний щиток - щиток, установлений на поверхах житлових будинків і призначений для живлення квартир або квартирних щитків. - Електрощитове приміщення - приміщення, доступне тільки для обслуговуючого кваліфікованого персоналу, в якому встановлюються ВП, ВРП, ГРЩ та інші розподільні пристрої. - Розподільна мережа - мережа від ВП, ВРП, ГРЩ до розподільних пристроїв та щитків. - Групова мережа - мережа від щитків і розподільних пунктів до світильників, штепсельних розеток та інших електроприймачів. Як правило, всередині щитка розміщується мінімум апаратури, що відноситься до індивідуальної по квартирі або сукупності квартир, що визначаються на поверсі сходовим майданчиком, який з'єднуються з квартирою груповою мережею: - Лічильник електричної енергії, - Змонтовані запобіжники або автоматичні вимикачі, - Додатково, в окремих відсіках, можуть розміщуватися з'єднувачі з не-силовими електричними мережами, наприклад кабельним телебаченням або ЛВС. Електричні щити можуть збиратися будь-якої фірмою-виробником (комплектними) за типовими або індивідуальними схемами і встановлюватися на місці вже готовими (так зазвичай виконуються ввідно-розподільні пристрої), або збиратися монтажниками на місці установки (так зазвичай виконуються групові розподільні щити). Для складання електричних щитів використовуються металеві або пластикові корпусу. Корпуси випускаються промисловістю як готовими, певних серій, так і у вигляді різних деталей для зборки корпуса індивідуальної конструкції. Готові корпуси можна розділити на корпуси (щити) з монтажною панеллю і модульні корпуси (щити). У більшості групових розподільних щитів використовуються готові модульні корпуси. Модульні щити мають невеликі або середні розміри. При установці поза спеціальних приміщень дозволяють зберегти естетику інтер'єру. Призначені для установки спеціально призначеної для таких щитів апаратури невеликих розмірів (модульної апаратури). Для її монтажу на задній стінці (дні) модульного щита встановлюється один або кілька металевих профілів певного розміру і форми - DIN-рейка. Після встановлення апаратури і виконання у щиті електричних з'єднань поверх в щиті встановлюється металева або пластикова панель, що приховує клеми приладів, проводи й DIN-рейку і захищає від дотику до струмоведучих частин. В панелі виконані прорізи, що забезпечують видимість приладів та доступ до їхніх елементів управління. Незайняту приладами частина прорізи закривають пластиковими заглушками (фальш-панелями). Призначені для установки будь-якого відповідного за габаритами устаткування за допомогою різьбових з'єднань на монтажну панель - жорсткий металевий лист, в якому виконуються потрібні отвори, або ж забезпечений отворами спочатку. У корпусі індивідуальної збірки можна розмістити одночасно і модульну частину, і монтажну панель. - У житлових, громадських та інших приміщеннях пристрої для огороджування та закриття струмопровідних частин повинні бути суцільні; в приміщеннях, доступних тільки для кваліфікованого персоналу, ці пристрої можуть бути суцільні, — сітчасті або дірчасті. Огорожувальні та закриваючі пристрої повинні бути виконані так, щоб знімати або відкривати їх можна було тільки за допомогою ключів або інструментів. - Всі огороджувальні та закриваючі пристрої повинні мати необхідну (в залежності від місцевих умов) механічну міцність. При напрузі вище 1 кВ товщина металевих огороджувальних та закриваючих пристроїв повинна бути не менше 1 мм. Правила улаштування електроустановок (ПУЕ) </ Blockquote> У деяких випадках виникає необхідність обмеження доступу до певної апаратури, встановленої в щитку наприклад, до лічильника електроенергії. У таких випадках використовують спеціальні пристрої блокування, замки, відкрити які можуть тільки робочий персонал обслуговуючого підприємства — мають спеціальний ключ, а також спеціальні пломби. - У разі проведення регламентних робіт з обслуговування щитка вони виконуються уповноваженим кваліфікованим обслуговуючим персоналом - спеціально підготовленими працівниками, які пройшли перевірку знань в обсязі, обов'язковому для даної роботи (посади), і мають групу з електробезпеки, передбачену діючими правилами охорони праці при експлуатації електроустановок. - Аварійно-відновлювальні роботи виконуються виключно виїзною оперативною бригадою. - Категорично не рекомендується виконувати роботи в щитку власними силами. ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:


text: Ядерна зброя Я́дерна збро́я — зброя масового ураження вибухової дії, побудована на використанні ядерної енергії, що вивільняється при ланцюговій ядерній реакції розщеплення важких ядер й/або термоядерній реакції синтезу легких ядер. Поняття ядерна зброя містить у собі: - власне ядерні заряди (бойові частини ракет і торпед, бомб, артилерійські снаряди тощо) - засоби їх доставки до цілі (ракети, літаки, торпеди, артилерійські гармати тощо) - засоби управління. Ядерна зброя істотно відрізняється від інших видів озброєння як масштабами, так і характером ураження. На відстані близько кілометра від центру вибуху відбуваються суцільні руйнування та знищується все живе поза укриттями. Перш за все така дія зумовлена тим, що потужність ядерного вибуху набагато більша, ніж будь-якого боєприпасу, створеного на основі хімічної вибухівки. Потужність ядерних вибухів вимірюють у т.зв. тротиловому еквіваленті — вага тринітротолуолу (ТНТ), вибух якого призводить до вивільнення еквівалентної енергії. Навіть найменші ядерні заряди мають потужність вибуху близько 1 кілотонни (тобто тисячу тонн тротилу). Створення такого заряду зі звичайної вибухівки практично неможливо. Зміст - 1 Уражаючі фактори - 2 Класифікація ядерних боєприпасів - 3 Принцип дії - 4 Засоби доставки - 5 Історія - 6 Ядерний клуб - 7 Випробовування - 8 Запаси ядерної зброї у світі - 9 Загальносвітова оцінка кількості ядерних озброєнь - 10 Див. також - 11 Примітки - 12 Література - 13 Посилання При підриві ядерних боєприпасів відбувається ядерний вибух, що уражають факторами якого є: - ударна хвиля - світлове випромінювання - проникаюча радіація - радіоактивне зараження - електромагнітний імпульс (ЕМІ) - рентгенівське випромінювання Люди, які безпосередньо піддалися впливу вражаючих факторів ядерного вибуху, крім фізичних ушкоджень, зазнають потужний психологічний вплив від жахаючого вигляду картини вибуху й руйнувань. Електромагнітний імпульс безпосереднього впливу на живі організми не робить, але може порушити роботу електронної апаратури. Всі ядерні боєприпаси можуть бути розділені на дві основні категорії: - «Ядерні» — однофазні або одноступінчасті вибухові пристрої, у яких основний вихід енергії походить від ядерної реакції поділ важких ядер ( урану-235 або плутонію) з утворенням більш легких елементів. - Термоядерна зброя (також «водневі») — двофазні або двоступінчасті вибухові пристрої, у яких послідовно розвиваються два фізичних процеси, локалізованих у різних областях простору: на першій стадії основним джерелом енергії є реакція ділення важких ядер, а на другій реакції ділення й термоядерного синтезу використаються в різних пропорціях, залежно від типу й настроювання боєприпасів. Реакція термоядерного синтезу, як правило, розвивається усередині збірки, що ділиться, і служить потужним джерелом додаткових нейтронів. Тільки ранні ядерні пристрої в 40-х роках XX ст., нечисленні бомби гарматної збірки в 1950-х, деякі ядерні артилерійські снаряди, а також вироби ядерно - технологічно слаборозвинених держав (ПАР, Пакистан, КНДР) не використовують термоядерний синтез як підсилювач потужності ядерного вибуху. Всупереч стійкому стереотипу, у термоядерних (тобто двофазних) боєприпасах більша частина енергії (до 85%) виділяється за рахунок розподілу ядер урану-235/плутонію-239 й/або урану-238. Другий ступінь будь-якого такого пристрою може бути оснащений тампером з урану-238, що ефективно ділиться від швидких нейтронів реакції синтезу. Так досягається багаторазове збільшення потужності вибуху й дивовижний ріст кількості радіоактивних опадів. З легкої руки Р. Юнга, автора знаменитої книги «Яскравіше тисячі сонць», написаної в 1958 році по «гарячих слідах» Манхеттенського проекту, такого роду «брудні» боєприпаси прийнято називати FFF (fusion-fission-fusion) або трифазними. Однак цей термін не є цілком коректним. Майже всі «FFF» належать до двофазного й відрізняються тільки матеріалом тампера, що в «чистих» боєприпасах може бути виконаний зі свинцю, вольфраму й т.д. Виключенням є пристрої типу «Слойки» Сахарова, які варто віднести до однофазних, хоча вони мають шарувату структуру вибухової речовини (ядро із плутонію — шар дейтерида літію-6 — шар урану 238). У США такий пристрій одержало назву Alarm Clock (Годинники з будильником). Схема послідовного чергування реакцій розподілу й синтезу реалізована у двофазних боєприпасах, у яких можна нарахувати до 6 шарів при досить «помірній» потужності. Прикладом служить відносно сучасна боєголовка W88, у якій перша секція (primary) містить два шари, друга секція (secondary) має три шари, і ще одним шаром є загальна для двох секцій оболонка з урану-238 (див. рисунок). Іноді в окрему категорію виділяється нейтронна зброя — двофазні боєприпаси малої потужності (від 1 кт до 25 кт), у якому 50—75% енергії виходить за рахунок термоядерного синтезу. Оскільки основним переносником енергії при синтезі є швидкі нейтрони, то при вибуху таких боєприпасів вихід нейтронів може в кілька разів перевищувати вихід нейтронів при вибухах однофазних ядерних вибухових пристроїв порівнянної потужності. За рахунок цього досягається істотно більша вага уражаючих факторів нейтронне випромінювання й наведена радіоактивність (до 30% від загального енерговиходу), що може бути важливим з погляду завдання зменшення радіоактивних опадів і зниження руйнувань на місцевості при високій ефективності застосування проти танків і живої сили. Слід зазначити міфічний характер уявлень про те, що нейтронна зброя вражає винятково людей і залишає в цілості будови. По руйнівному впливі вибух нейтронних боєприпасів у сотні разів перевершує будь-які неядерні боєприпаси. Потужність ядерного заряду вимірюється в тротиловому еквіваленті — кількості тринітротолуолу, якого потрібно підірвати для одержання тієї ж енергії. Звичайно його виражають у кілотоннах (кт) і мегатоннах (Мт). Тротиловий еквівалент умовний: по-перше, розподіл енергії ядерного вибуху по різних вражаючих факторах істотно залежить від типу боєприпасів й, у кожному разі, сильно відрізняється від хімічного вибуху. По-друге, просто неможливо домогтися повного згоряння відповідної кількості хімічної вибухової речовини. Прийнято ділити ядерні боєприпаси по потужності на п'ять груп: - надмалі (менш 1 кт); - малі (1 — 10 кт); - середні (10 — 100 кт); - великі (великої потужності) (100 кт — 1 Мт); - надвеликі (надвеликої потужності) (понад 1 Мт). Для здійснення ланцюгової реакції ділення використовуються або уран-235, або плутоній-239, або, в окремих випадках, уран-233. Уран у природі зустрічається у вигляді двох основних ізотопів — уран-235 (0,72 % природного урану) і уран-238 — все інше (99,2745 %). Звичайно зустрічається також домішка з урану-234 (0,0055 %), утворена розпадом урану-238. Однак, як речовину, яка ділиться, можна використати тільки уран-235. В урані-238 самостійний розвиток ланцюгової ядерної реакції неможливий (тому він і розповсюджений у природі). Для забезпечення «працездатності» ядерної бомби вміст урану-235 повинне бути не нижче 80 %. Тому при виробництві ядерного палива для підвищення частки урану-235 і застосовують складний і вкрай витратний процес збагачення урану. У США ступінь збагаченості збройового урану (частка ізотопу 235) перевищує 93 % й іноді доводить до 97,5 %. Альтернативою хімічному процесу збагачення урану слугує створення «плутонієвої бомби» на основі ізотопу плутоній-239, що для збільшення стабільності фізичних властивостей і поліпшення стискальності заряду звичайно легується невеликою кількістю галію. Плутоній виробляється в ядерних реакторах у процесі тривалого опромінення урану-238 нейтронами. Аналогічно уран-233 утворюється при опроміненні нейтронами торію. У США ядерні боєприпаси споряджаються сплавом 25 або Oraloy, назва якого походить від Oak Ridge (завод по збагаченню урану) і alloy (сплав). До складу цього сплаву входить 25 % урану-235 й 75 % плутонію-239. Слід зазначити, що відомості про будову ядерних боєприпасів дотепер строго засекречені у всіх країнах. Тільки скрупульозність окремих західних журналістів і вкрай рідкі, незначні витоки цієї закритої інформації, скрупульозно вивчені на основі фізичних знань, за допомогою методів «зворотної інженерії» дозволили з певною ймовірністю правильно зрозуміти основні принципи. Майже всі ці відомості стосуються ядерних боєприпасів, вироблених у США. Існують дві основні схеми підриву заряду, що ділиться: гарматна, інакше називана балістичною, і імплозивна. «Гарматна схема» використовувалася в деяких моделях ядерної зброї першого покоління. Суть гарматної схеми полягає у вистрілюванні зарядом пороху одного блоку речовини, що ділиться, докритичної маси («куля» ) в іншій - нерухомий («мішень»). Блоки розраховані так, що при з'єднанні їхня загальна маса стає надкритичною. Даний спосіб детонації можливий тільки в уранових боєприпасах, тому що плутоній має на два порядки вищий нейтронний фон, що різко підвищує ймовірність передчасного розвитку ланцюгової реакції до з'єднання блоків. Це приводить до неповного виходу енергії ( fizzle або «пшик»). Для реалізації гарматної схеми в плутонієвих боєприпасах потрібне збільшення швидкості з'єднання частин заряду до технічно недосяжного рівня. Крім того, уран краще, ніж плутоній, витримує механічні перевантаження. Класичним прикладом такої схеми є бомба « Малюк» («Little Boy»), скинута на Хіросіму 6 серпня 1945 м. Уран для її виготовлення був добутий в Бельгійському Конго (нині Демократична Республіка Конго), в Канаді (Велике Ведмеже озеро) і в США (штат Колорадо). У бомбі «Little Boy» для цієї мети використався вкорочений до 1,8 м ствол морської гармати калібру 16,4 см, при цьому уранова «мішень» являла собою циліндр діаметром 100 мм, на який при «пострілі» насувалася циліндрична «куля» надкритичної маси (38,5 кг) з відповідним внутрішнім каналом. Такий «інтуїтивно незрозумілий» дизайн був зроблений для зниження нейтронного фону мішені: у ньому вона перебувала не впритул, а на відстані 59 мм від нейтронного відбивача («тампера»). У результаті ризик передчасного початку ланцюгової реакції ділення з неповним енерговиділенням знижувався до декількох відсотків. Ця схема детонації передбачає одержання надкритичного стану шляхом обтиснення матеріалу, що ділиться, зфокусованою ударною хвилею, створюваною вибухом хімічної вибухівки. Для фокусування ударної хвилі використовуються так звані вибухові лінзи, і підрив відбувається одночасно в багатьох точках із прецизійною точністю. Створення подібної системи розташування вибухівки й підриву було у свій час однієї з найбільш важких завдань. Формування збіжної ударної хвилі забезпечувалося використанням вибухових лінз з «швидкої» й «повільної» вибухівок — ТАТВ (Триамінотринітробензол) і баратолу (суміш тринітротолуолу з нітратом барію), і деякими добавками) (див. анімацію). За такою схемою був виконаний і перший ядерний заряд (ядерний пристрій «Gadget» (англ. gadget — пристосування), висаджений (взірваний) на вежі в іспитових цілях у ході випробувань із виразною назвою «Trinity» («Трійця») 16 липня 1945 року на полігоні неподалік від містечка Аламогордо у штаті Нью-Мексико), і друга із застосованих по призначенню атомних бомб — « Товстун» («Fat Man»), скинута на Нагасакі. Фактично, «Gadget» був позбавленим зовнішньої оболонки прототипом бомби «Товстун». У цій першій атомній бомбі як нейтронний ініціатор був використаний так званий «їжачок» (англ. urchin). (Технічні подробиці див. у статті « Товстун».) Згодом ця схема була визнана малоефективною, і некерований тип нейтронного ініціювання майже не застосовувався надалі. У ядерних зарядах на основі реакції ділення в центрі порожнистої зборки звичайно розміщається невелика кількість термоядерного палива (дейтерій й тритій), що нагрівається й стискується в процесі ділення зборки до такого стану, що в ньому починається термоядерна реакція синтезу. Цю газову суміш необхідно безупинно обновляти, щоб компенсувати мимовільний безупинний розпад ядер тритію. Випромінювані при цьому додаткові нейтрони ініціюють нові ланцюгові реакції в зборці й компенсують убуток нейтронів, що залишають активну зону, що приводить до багаторазового росту енергетичного виходу від вибуху й ефективнішому використанню речовини, що ділиться. Варіюючи вміст газової суміші в заряді одержують боєприпаси з регульованою в широких межах потужністю вибуху. Слід зазначити, що описана схема сферичної імплозії є архаїчною й із середини 1950-х років майже не застосовується. Реально застосовуваний дизайн Swan (англ. swan — лебідь), побудований на використанні еліпсоїдальної зборки, що ділиться, яка у процесі двухточкової, тобто ініційованої у двох точках імплозії стискується в поздовжньому напрямку й перетворюється в надкритичну сферу. Як такі, вибухові лінзи при цьому не використаються. Деталі цього дизайну дотепер засекречені, але, приблизно, формування збіжної ударної хвилі здійснюється за рахунок еліпсоїдальної форми імплозованого заряду, так що між ним і розміщеною усередині ядерною зборкою залишається заповнений повітрям простір. Тоді рівномірне обтиснення зборки здійснюється за рахунок того, що швидкість детонації вибухівки перевищує швидкість руху ударної хвилі в повітрі. Істотно легший тампер виконується не з урану-238, а з берилію, який добре відбиває нейтрони. Можна припустити, що незвичайна назва даного дизайну — «Лебідь» (перше випробування — Inca в 1956 р.) було підказано образом лебедя, що змахнув крильми, що почасти асоціюється із фронтом ударної хвилі, що плавно охоплює із двох сторін зборку. У такий спосіб виявилося можливим відмовитися від сферичної імплозії й, тим самим, зменшити діаметр імплозивних ядерних боєприпасів з 2 м у бомби « Товстун» до 30 см і менше. Для самоліквідації таких боєприпасів без ядерного вибуху ініціюється тільки один із двох детонаторів, і плутонієвий заряд руйнується несиметричним вибухом без будь-якого ризику його імплозії. Потужність ядерного заряду, що працює винятково на принципі ділення важких елементів, обмежується десятками кілотонн. Енерговихід (англ. yield) однофазних боєприпасів, посиленого термоядерним зарядом усередині зборки, що ділиться, може досягати сотень кілотонн. Створити однофазний пристрій мегатонного класу практично неможливо, збільшення маси речовини, що ділиться, не вирішує проблему. Справа в тому, що енергія, що виділяється в результаті ланцюгової реакції, роздмухує зборку зі швидкістю порядку 1000 км/с, тому вона швидко стає докритичною і більша частина речовини, що ділиться, не встигає прореагувати. Наприклад, у скинутій на місто Нагасакі бомбі « Товстун» встигло прореагувати не більше 20 % з 6,2 кг заряди плутонію, а в бомбі, що знищила Хіросіму, «[ [Малюк (бомба) | Малюк] ] » з гарматною зборкою розпалося тільки 1, 4 % з 64 кг збагаченого приблизно до 80 % урану. Найпотужніший в історії однофазний (британський) боєприпас, висаджений (взірваний) у ході випробувань Orange Herald в 1957 г., досяг потужності 720 кт. Двофазні боєприпаси дозволяють підвищити потужність ядерних вибухів до десятків мегатонн. Однак ракети з боєголовками, що розділяються, висока точність сучасних засобів доставки й супутникова розвідка зробили пристрої мегатонного класу практично непотрібними. Тим більше, що носії надпотужних боєприпасів уразливіші для систем ПРО й ППО. У двофазному пристрої перша стадія фізичного процесу (primary) використається для запуску другої стадії (secondary), у ході якої виділяється найбільша частина енергії. Таку схему прийнято називати дизайном Теллера-Улама. Енергія від детонації primary передається через спеціальний канал (interstage) у процесі радіаційної дифузії квантів рентгенівського випромінювання й забезпечує детонацію secondary за допомогою радіаційної імплозії тампера/пушера, усередині якого перебуває дейтерид літію-6 і запальний плутонієвий стрижень. Останній також служить додатковим джерелом енергії разом з пушером й/або тампером з урану-235 або урану-238, причому спільно вони можуть давати до 85 % від загального енерговиходу ядерного вибуху. При цьому термоядерний синтез служить у більшій мірі джерелом нейтронів для ділення ядер. Під дією нейтронів ділення на ядра Li у складі дейтерида літію утвориться тритій, що відразу вступає в реакцію термоядерного синтезу з дейтерієм. У першому двофазному експериментальному пристрої Ivy Mike (10,5 Мт у випробуванні 1952 р.) замість дейтерида літію використовувався зріджений дейтерій і тритій, але надалі вкрай дорогий чистий тритій безпосередньо в термоядерній реакції другої стадії не застосовувався. Цікаво відзначити, що тільки термоядерний синтез забезпечив 97 % основного енерговиходуа експериментальної радянської « Цар-бомби» (вона ж «Кузькіна мати»), висадженої в 1961 р. з абсолютно рекордним виходом енергії близько 58 Мт. Найбільш ефективним по відношенню потужність/вага двофазними боєприпасами став американський «монстр» Mark 41 з потужністю 25 Мт, що випускався серійно для розгортання на бомбардувальниках B-47, B-52 й у варіанті моноблока для МБР Титан-2. Тампер цієї бомби виконаний з урану-238, тому вона ніколи не випробовувалася в повному масштабі. При заміні тампера на свинцевий потужність даного пристрою знижувалася до 3 Мт. - «Економічний» дизайн Swan для імплозії ядерних боєприпасів. - Засобами доставки ядерних боєприпасів до цілі може бути практично будь-яке важке озброєння. Зокрема, тактична ядерна зброя з 1950-х існує у формі артилерійських снарядів і мін — боєприпасів для ядерної артилерії. Носіями ядерної зброї можуть бути реактивні снаряди РСЗВ, але поки ядерних снарядів для РСЗО не існує[1]. Однак, габарити багатьох сучасних ракет РСЗВ дозволяють розмістити в них ядерний заряд, аналогічний застосовуваному ствольною артилерією, у той час як деякі РСЗВ, наприклад російський « Смерч», по дальності практично зрівнялися з тактичними ракетами, інші ж (наприклад, американська система MLRS) здатні запускати зі своїх установок тактичні ракети. Тактичні ракети й ракети більшої дальності є носіями ядерної зброї. У Договорах по обмеженню озброєнь як засоби доставки ядерної зброї розглядаються балістичні ракети, крилаті ракети й літаки. Історично літаки були першими засобами доставки ядерної зброї, і саме за допомогою літаків було виконане єдине в історії бойове ядерне бомбометання: - На японське місто Хіросіма 6 серпня 1945 року. В 08:15 місцевого часу літак B-29 «Enola Gay» під командуванням полковника Пола Тібетса, перебуваючи на висоті понад 9 км, зробив скидання атомної бомби « Маля» («Little Boy») на центр Хіросіми. Детонатор був установлений на висоту 600 метрів над поверхнею; вибух, еквівалентом від 13 до 18 кілотонн тротилу, відбувся через 45 секунд після скидання. - На японське місто Нагасакі 9 серпня 1945 року. В 10:56 літак В-29 «Bockscar» під командуванням пілота Чарльза Суіні прибув до Нагасакі. Вибух відбувся в 11:02 місцевого часу на висоті близько 500 метрів. Потужність вибуху склала 21 кілотонну. Розвиток систем ППО й ракетної зброї висунуло на перший план саме ракети. - Міжконтинентальні (МБР) з дальністю більше 5500 км; - Ракети середньої дальності (від 1000 до 5500 км); - Ракети меншої дальності (менше 1000 км). Договір РСМД[3], ліквідуючи ракети середньої й меншої (від 500 до 1000 км) дальності, взагалі виключив з регулювання ракети з дальністю до 500 км. У цей клас потрапили всі тактичні ракети, і в даний момент такі засоби доставки активно розвиваються. І балістичні, і крилаті ракети можуть бути розміщені на підводних човнах, звичайно атомних. У цьому випадку субмарина називається, відповідно ПЧАРБ й ПЧАРК. Крім того, на багатоцільових підводних човнах можуть розміщатися ядерні торпеди. Ядерні торпеди можуть використатися як для атаки морських цілей, так й узбережжя супротивника. Так, академіком Сахаровим був запропонований проект торпеди Т-15 із зарядом ~100 мегатонн. Крім ядерних зарядів, що доставляють технічними носіями, існують ранцеві боєприпаси невеликої потужності, переносяться людиною, і призначені для використання диверсійними групами. По призначенню засобу доставки ядерної зброї діляться на: - тактичні, призначені для ураження живої сили й бойової техніки супротивника на фронті й у найближчих тилах. До тактичної ядерної зброї звичайно відносять і засоби ураження морських, повітряних, і космічних цілей; - оперативно-тактичні — для знищення об'єктів супротивника в межах оперативної глибини; - стратегічні — для знищення адміністративних, промислових центрів й інших стратегічних цілей у глибокому тилу супротивника. - В 1896 році французький хімік Антуан Анрі Беккерель відкриває радіоактивність урану. - В 1899 році Ернест Резерфорд виявляє альфа- і бета- промені. В 1900 р. відкрито гамма-випромінювання. - У ці роки відкрито багато радіоактивних ізотопів хімічних елементів: в 1898 р. П'єром Кюрі й Марією Кюрі відкриті полоній й радій, в 1899 Резерфордом відкритий радон, а Деб'єрном — актиній. - В 1903 році Резерфорд і Фредерік Содді опублікували закон радіоактивного розпаду. - В 1921 р. Отто Ган, фактично, відкриває ядерну ізомерію. - В 1932 р. Джеймс Чедвік відкрив нейтрон, а Карл Д. Андерсон — позитрон. - У тому ж 1932 році у США Ернест Лоуренс запустив перший циклотрон, а в Англії Ернест Уолтон й Джон Кокрофт уперше розщепили ядро атома: вони зруйнували ядро літію, обстрілюючи його на прискорювачі протонами. Одночасно такий експеримент був проведений у СРСР. - В 1934 р. Фредерік Жоліо-Кюрі відкрив штучну радіоактивність, а Енріко Фермі розробив методику сповільнення нейтронів. В 1936 р. ним було відкрито селективне поглинання нейтронів. - В 1938 р. Отто Ган, Фріц Штрассман й Ліза Мейтнер відкривають розщеплення ядра урану при поглинанні ним нейтронів. Із цього й починається розробка ядерної зброї. - В 1940 р. Г.Н. Флеров й К.А. Петржак, працюючи в ЛФТІ, відкрили спонтанний розподіл ядра урану. - Навесні 1941 р. Фермі завершив розробку теорії ланцюгової ядерної реакції. - У червні 1942 р. Фермі й Г. Андерсоном у ході дослідів був отриманий коефіцієнт розмноження нейтронів більше одиниці, що відкрило шлях до створення ядерного реактора. - 2 грудня 1942 р. у США заробив перший у світі ядерний реактор, здійснена перша ядерна ланцюгова реакція, яка самопідтримувалась. - 17 вересня 1943 р. стартував «Манхеттенський проект». - 16 липня 1945 р. у США в пустелі під Аламогордо (штат Нью-Мексико) випробувано перший ядерний вибуховий пристрій «Gadget» (одноступінчастий, на основі плутонію). - У серпні 1945 р. на японські міста американцями були скинуті перші атомні бомби « Маля» (6 серпня, Хіросіма) і « Товстун» (9 серпня, Нагасакі). Див. Ядерне бомбардування Хіросіми і Наґасакі. - Липень 1946 р. США проводять операцію «Перехрестя» на атолі Бікіні: 4-й й 5-й атомні вибухи в історії людства. - Навесні 1948 р. американці провели операцію «Піщаник». Підготовка до неї йшла з літа 1947 р. У ході операції були випробувані 3 удосконалені атомні бомби. - 29 серпня 1949 р. СРСР провів випробування своєї атомної бомби РДС-1, зруйнувавши ядерну монополію США. - Наприкінці січня — початку лютого 1951 р. США відкрили Ядерний полігон у Неваді і провели там операцію «Рейнджер» з 5 ядерних вибухів. - У квітні — травні 1951 р. США провели операцію «Парник» (Operation Greenhouse). - У жовтні — листопаді 1951 р. на полігоні в Неваді США провели операцію «Бастер-Джангл». - У жовтні 1961 р. СРСР провів випробування Цар-бомби, найпотужнішого ядерного заряду в історії. «Ядерний клуб» — неофіційна назва групи країн, що володіють ядерною зброєю. До неї входять США (з 1945), Росія (перед тим Радянський Союз: з 1949), Великобританія ( 1952), Франція ( 1960), КНР ( 1964), Індія ( 1974), Пакистан ( 1998) і КНДР ( 2006). Також вважається, що Ізраїль має ядерну зброю. «Старі» ядерні держави США, Росія, Великобританія, Франція й Китай є т.зв. ядерною п'ятіркою — тобто державами, які вважаються «легітимними» ядерними державами згідно з Договором про нерозповсюдження ядерної зброї. Інші країни, що володіють ядерною зброєю, називаються «молодими» ядерними державами. Крім того, на території декількох держав, які є членами НАТО й іншими союзниками, перебуває або може перебувати ядерна зброя США. Деякі експерти вважають, що в певних обставинах ці країни можуть ним скористатися[4]. США здійснили перший в історії ядерний вибух потужністю 20 кілотонн 16 липня 1945 року. 6 й 9 серпня 1945 року ядерні бомби були скинуті, відповідно, на японські міста Хіросіма й Нагасакі. Перше в історії випробування термоядерного пристрою було проведено 31 жовтня 1951 року на атолі Бікіні. СРСР випробував свій перший ядерний пристрій потужністю 22 кілотонни 29 серпня 1949 року на Семипалатинському полігоні. Випробування першої у світі термоядерної бомби — там само 12 серпня 1953 року. Росія стала єдиним міжнародно-визнанним спадкоємцем ядерного арсеналу Радянського Союзу. Великобританія зробила перший надводний ядерний вибух потужністю близько 25 кілотонн 3 жовтня 1952 року в районі островів Монте-Белло (західніше Австралії). Термоядерне випробування — 15 травня 1957 року на острові Різдва в Полінезії. Індія зробила перше випробування ядерного заряду потужністю 20 кілотонн 18 травня 1974 року на полігоні Покхаран у штаті Раджастхан, але офіційно не визнала себе власником ядерної зброї. Це було зроблено лише після підземних випробувань п'яти ядерних вибухових пристроїв, включаючи 32-кілотонну термоядерну бомбу, які пройшли на полігоні Покхаран 11-13 травня 1998 року. Пакистан провів підземні випробування шести ядерних зарядів 28 й 30 травня 1998 року на полігоні Чагай-Хиллз у провінції Белуджистан як симетрична відповідь на індійські ядерні випробування 1974 й 1998 років. КНДР заявила про створення ядерної зброї в середині 2005 року й провела перше підземне випробування ядерної бомби можливою потужністю близько 1 кілотонни 9 жовтня 2006 року (очевидно, вибух з неповним енерговиділенням) і друге потужністю приблизно 12 кілотонн 25 травня 2009 року. 12 лютого 2013 року була випробувана бомба потужністю 6-7 кілотонн. Ізраїль не коментує інформацію про наявність у нього ядерної зброї, однак, по одностайній думці всіх експертів, володіє ядерними боєзарядами власної розробки з кінця 1960-х — початку 1970-х рр. Невеликий ядерний арсенал був в ПАР, але всі шість зібраних ядерних зарядів були добровільно знищені при демонтажі режиму апартеїду на початку 1990-х років. Вважається, що ПАР проводила власні або разом з Ізраїлем ядерні випробування у районі острова Буве в 1979 році. ПАР — єдина країна, що самостійно розробила ядерну зброю й при цьому добровільно від нього відмовилася. Україна, Білорусія й Казахстан, на території яких перебувала частина ядерного озброєння СРСР, після підписання в 1992 році Лісабонського протоколу були оголошені країнами, що не мають ядерної зброї, і в 1994- 1996 роках передали всі ядерні боєприпаси Російській Федерації[5]. 1991 року після розпаду Радянського Союзу Україна була третьою країною у світі за ядерним арсеналом. Україна відмовилась від свого арсеналу, який розташовувався на її території з часів Радянського Союзу, за умов надання їй відповідних гарантій провідними ядерними державами світу. З вересня 1993 р. під час переговорів двох Президентів України і Росії була досягнута домовленість про ліквідацію всієї ядерної зброї, що розташовувалася в Україні. Угода між Урядом РФ і Урядом України про утилізацію ядерних боєзарядів, а також документи про основні принципи утилізації ядерних боєзарядів Стратегічних ядерних сил, дислокованих в Україні, були підписані керівниками урядів двох країн. Верховна Рада України прийняла Постанову про ратифікацію Договору між СРСР і США про скорочення і обмеження стратегічних наступальних озброєнь, підписаного в Москві 31 липня 1991 р., і протоколу до нього, підписаного в Лісабоні від імені України 23 травня 1992 р. з певними застереженнями, без урахування яких ратифікації не відбудеться. Серед застережень привертають увагу такі: - нерухомість, стратегічні і тактичні ядерні сили, в тому числі ядерні боєзаряди, розташовані на території України, оголошено власністю України (пункт 1); - Україна, яка стала власником ядерної зброї, наслідуваної від колишнього СРСР, здійснює адміністративне управління стратегічними ядерними силами (пункт 3); - Україна як держава-власник ядерної зброї просуватиметься до без'ядерного статусу і поетапно вивільнятиметься від розміщеної на її території ядерної зброї за умов одержання нею надійних гарантій її національної безпеки, в яких ядерні держави візьмуть на себе зобов'язання ніколи не використовувати ядерну зброю проти України, не використовувати проти неї звичайні збройні сили і не застосовувати погрози силою, поважати територіальну цілісність і недоторканність кордонів України, утримуватися від економічного тиску з метою розв'язання будь-яких спірних питань (пункт 5); Україна виконає свої зобов'язання по Договору у передбачені ним строки... З різних причин добровільно відмовилися від своїх ядерних програм Бразилія, Аргентина, Лівія. У різні роки підозрювалося, що ядерну зброю можуть розробляти ще кілька країн. Вважається, що найбільш близьким до створення власної ядерної зброї є Іран. Також на думку багатьох фахівців, деякі країни (наприклад, Японія й Німеччина), що не володіють ядерною зброєю, за своїми науково-виробничими можливостями здатні створити її протягом короткого часу після ухвалення політичного рішення й фінансування[6] Експеримент n-ної країни, проведений в середині 1960-х років Ліверморською національною лабораторією показав, що нині технічних складностей для створення атомної зброї немає, і навіть використовуючи публічну інформацію, науковці навіть невеликої країни зможуть за порівняно короткий строк створити прототип бомби. Цей факт лише підкреслює значимість міжнародних зусиль, які спрямовані на контроль та протидію поширенню зброї масового знищення. Перше випробовування ядерної зброї відбулося в США 16 липня 1945. Потужність атомної бомби становила 20 кілотонн. Найпотужніша випробувана бомба, «Цар-бомба» потужністю 50 мегатонн, вибухнула 30 жовтня 1961 на Новій Землі[7].. 1963 року всі ядерні держави підписали договір про обмеження випробовування ядерної зброї, за яким заборонялися вибухи в атмосфері, під водою й у відкритому космосі, але дозволялися підземні вибухи. Франція продовжувала випробовування в атмосфері до 1974 року, Китай — до 1980. Востаннє підземні випробування ядерної зброї здійснювалися: Радянським Союзом — 1990 року, Сполученим Королівством — 1991 року, США — 1992 року, Китаєм та Францією — 1996 року. 1996 року було підписано договір про повну заборону випробовувань ядерної зброї. Індія та Пакистан не підписали цей договір і здійснили випробовування 1998 року. Останнє випробовування станом на вересень 2010 здійснила Північна Корея - 25 травня 2009 [8]. Кількість боєголовок (активних й у резерві)[9] |1947||1952||1957||1962||1967||1972||1977||1982||1987||1989||1992||2002||2010| |США||32||1005||6444||?26000||>31255[10]||?27000||?25000||?23000||?23500||22217[10]||?12000||?10600||?8500| |СРСР/Росія||-||50||660||?4000||8339||?15000||?25000||?34000||?38000||?25000||?16000||?11000| |Великобританія||-||-||20||270||512||?225[11]| |Франція||-||-||-||36||384||?350| |Китай||-||-||-||-||25||?400||?400| |Ізраїль||-||-||-||-||-||?200||?150| |Індія||-||-||-||-||-||-||?100||?100| |Пакистан||-||-||-||-||-||-||-||-||-||-||-||?100||?110| |КНДР||-||-||-||-||-||-||-||-||-||-||-||-||?5-10| |ПАР||-||-||-||-||-||-||-||-||-||6||-||-||-| |Разом||32||1055||7124||?30000||>39925||?42000||?50000||?57000||63484||<40000||<28300||<20850| Примітка: Дані по Росії з 1992 р. і США з 2002 р. включають тільки боєзаряди стратегічних носіїв; обидві держави мають у своєму розпорядженні також значну кількість тактичної ядерної зброї, що важко піддається оцінці[12] За даними Стокгольмського міжнародного інституту дослідження проблем миру (SIPRI) на початку 2011 року у світі налічувалось близько 20530 одиниць ядерної зброї. Приблизна оцінка світових ядерних сил, січень 2011р [13]. |Країна||Розгорнуті боєголовки||Інші боєголовки||Разом| |США||2150||6350||8500| |Росія||2427||8570||11000| |Великобританія||160||65||225| |Франція||290||10||300| |Китай||-||200||240| |Індія||-||80-100||80-100| |Пакистан||-||90-110||90-110| |Ізраїль||-||80||80| |Усього||5027||15500||20530| Приблизна оцінка світових ядерних сил, січень 2012р [14]. |Країна||Розгорнуті боєголовки||Інші боєголовки||Разом| |США||2150||5850||8000| |Росія||1800||8200||10000| |Великобританія||160||65||225| |Франція||290||10||300| |Китай||-||200||240| |Індія||-||80-100||80-100| |Пакистан||-||90-110||90-110| |Ізраїль||-||80||80| |Північна Корея||-||-||?| |Усього||4400||14600||19000| - ВікіСховище має мультимедійні дані за темою: Ядерна зброя - Ядерна стратегія - Стратегічні ядерні сили Російської Федерації - Ядерний арсенал США - Ядерна зима - Ядерна міна - Ядерна валізка - Цар-бомба - Граунд Зеро - Договір про нерозповсюдження ядерної зброї - Договір про всеосяжну заборону ядерних випробувань - МАГАТЕ - Радіологічна зброя - Термоядерна зброя - Група ядерних постачальників - Атмосферні ядерні випробування США - Білий поїзд - Без'ядерна зона - Семипалатинський ядерний полігон - Політика стримування - Ядерний вибух у Донецькій області - Ядерний вибух у Харківській області |ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:| - Засоби доставки ядерної зброї. Основні характеристики. Фактори, що впливають на їхню ефективність<!-і Заголовок доданий ботом -і> - Документи, що стосуються договори СНО-2<!-і Заголовок доданий ботом -і> - Договір між Союзом Радянських Соціалістичних Республік і Сполученими Штатами Америки про ліквідацію їхніх ракет середньої дальності й меншої дальності - Неофіційні ядерні держави Європи - Стратегічні ядерні сили СРСР і Росії - Країни, що мали або мають програми створення ядерної зброї - Испытание заряда 50 Мт - "кузькина мать". (рос.) - http://www.lenta.ru/news/2009/05/25/test/ - «Бюлетень ядерних випробувань» й «Federation of American Scientists: Status of World Nuclear Forces». Fas.org. Архів оригіналу за 2012-05-28. Процитовано 2010-05-04., якщо не зазначене інше - Пентагон обнародував дані про розмір ядерного арсеналу США - «Великобританія розкрила дані про свій ядерний арсенал». Lenta.Ru. 26.05.2010. Процитовано 2010-05-26. - «UK to be "more open" about nuclear warhead levels». BBC News. 26.05.2010. - SIPRI Yearbook 2011, Chapter 7. World nuclear forces. - SIPRI Yearbook 2012, Chapter 7. World nuclear forces. - Роберт Юнг. «Яскравіше тисячі сонець». М, 1960 - Ардашев А.Н. гл.5. Атомне полум'я. // Вогнеметно-запальна зброя. Ілюстрований довідник. — Агинское, Балашиха: АСТ, Астрель, 2001. — 288 с. — (Військова техніка). — 10 100 прим. — ISBN 5-17-008790-X - Пономарів, Леонід Іванович, «Під знаком кванта», 1984 (1989, 2007) Атомна бомба. (глава із книги) - Хуберт Манія. Історія атомної бомби. — Москва: Текст, 2012. — 352 с. — (Короткий курс). — 3 000 прим. — ISBN 978-5-7516-1005-0 - Пам'ятка населенню по захисту від атомної зброї. Друге видання. Москва 1954. (формат djvu) - Консультативний висновок Міжнародного суду щодо законності погрози ядерною зброєю або його застосування, 1996 - Докладний технічний опис перших зарядів (2001) (англ.) - База даних по всіх, проведених різними країнами, ядерних вибухах (австралійський урядовий сайт) (англ.) - А. В. Яблоков Неминучий зв'язок ядерної енергетики з атомною зброєю. Доповідь Беллона (2005). - С. Федосєєв. Зброя великого шантажу - Проект «Хіросіма» (історична довідка, відеоматеріали, документи) - Музей ядерної зброї


text: Місто Сміттярів (Каїр) Місто Сміттярів у Каїрі або Маншият-Насір (араб. منشية ناصر, Manšīyat Nāṣir) — християнський (коптський) квартал на околиці Каїра (Єгипет), населення якого переважно зайняте у збиранні сміття по всьому місту з метою його подальшої переробки та утилізації. Зміст Місто Сміттярів як район Каїра з'явилось 1969 року, коли міська адміністрація постановила всіх збирачів сміття зосередити в одній місцині біля пагорбів Мокаттам (Al-Mokattam) на східній околиці неподалік від Цитаделі Саладіна. Місто Сміттярів населяють представники однієї з основних етно-конфесійних меншин Єгипту — копти. Збирання сміття в місті є їхнім традиційним промислом на протязі багатьох років. Квартал має власну розвинену інфраструктуру — магазини, кав'ярні, підприємства громадського призначення і побутового обслуговування. За приблизними підрахунками тут проживають понад 40 000 осіб. Збирання, сортування і переробка сміття є родинною справою й забезпечує відносно непоганий за місцевими мірками прибуток тим, кому в ній задіяні. Домовласники дають певну плату збирачам за вивезення сміття з їхньої території. Держава фактично жодним чином не регулює цю діяльність, але й не чинить перепон. Типовий будинок у кварталі має декілька поверхів: на першому розташовані великі приміщення для сортування та пакування сміття, верхні ж поверхи є житловими. На дахах багатьох будинків містяться своєрідні склади з тюками й упаковками відсортованої та готової для вивезення утилізованої сировини. Тут же, на деяких з будинків, стоять металічні помости для спалення відходів, що не піддаються утилізації. Специфічна діяльність основної маси населення кварталу породжує стійкий неприємний запах, що панує тут. А спалення просто неба значного числа відходів наносить значну шкоду якості повітря як у Місті Сміттярів, так і в Каїрі в цілому — за цим показником Каїр посідає дуже низькі місця[2]. Однак це становище є фактично вимушеним компромісом в умовах такого величезного мегаполісу, як Каїр, оскільки хай і примітивна, за сучасними поняттями, ручна утилізація, уможливлює утримання міста у відносній чистоті, що є дуже важливим в умовах єгипетського спекотного клімату. У верхній частині кварталу зведено чудовий коптський православний монастир Святого Сімеона шевця (Sama’an el-Dabbagh), що складається з декількох церков і каплиць, розташованих як у окремих будівлях, так і в печерах у глибині гори. На прямовисних стінах скельної породи вирізьблені і намальовані сцени на різноманітні євангельські та біблейські сюжети. Тут же містяться дитячий садочок, школа і низка благочинних християнських установ. Шанований Коптською православною церквою святий (також відомий як «швець», «чоботар»), що жив тут у X столітті й уславився тим, що начебто зрушив з місця гору Мокаттам перед обличчям халіфа Аль-Муїзз лідініллах Абу Таміма Маадд ібн Ісмаїла (953—975). - From Cairo’s trash, a model of recycling. Old door-to-door method boasts 85 % reuse rate - http://www.arabworldbooks.com/articles1.html - http://www.lausanneworldpulse.com/urban.php/903/02-2008?pg=2 - Meinardus, Otto F.A (2002). «Coptic Saints and Pilgrimages», p.58. The American University in Cairo Press.,Cairo - Подорожні нотатки (з фото) про монастир (англ.) - Історія Св. Сімеона на www.touregypt.net (англ.) - На місці трагедії в Каїрі жив шанований християнський святий на www.newsru.com (рос.) |На цю статтю не посилаються інші статті Вікіпедії.|


text: Російська служба BBC Росі́йська слу́жба Бі-бі-сі́ (англ. BBC — British Broadcasting Corporation (Би-би-си — є частиною Всесвітньої служби Бі-Бі-Сі. Зміст - 1 Передісторія Російської служби - 2 Початок мовлення російською - 3 Боротьба голосу Бі-Бі-Сі і глушилок СРСР - 4 Перелом - 5 Perestroyka - 6 Перший корпункт у Москві - 7 Московський офіс - 8 Оновлення ефіру - 9 Тематичні програми - 10 Російська служба Бі-Бі-Сі в FM-діапазоні та її партнери - 11 Російська служба Бі-Бі-Сі в інтернеті - 12 Див. також - 13 Джерела - 14 Посилання 3 червня 1941, виступаючи в парламенті, прем'єр-міністр Великобританії Уінстон Черчілль оголосив своїм співвітчизникам про напад Німеччини на Радянський Союз. На Бі-бі-сі вирішили перекласти історичну промову Черчілля на російську мову і передати в ефір для радіослухачів у СРСР. Ця трансляція поклала початок російськомовному мовленню Британської мовної корпорації. З тих пір в керівництві Всесвітньоїслужби Бі-бі-сі все активніше стали лунати суперечки про доцільність регулярного мовлення російською мовою. Супротивники стверджували, що в СРСР не цікавляться новинами з Великобританії і що там мало у кого є короткохвильові приймачі. До того ж після передачі перекладу мови Черчілля радянські дипломати, акредитовані у Лондоні, «м'яко» дали зрозуміти, що в Москві «не бачать сенсу в передачах такого роду». В результаті регулярне мовлення Британської мовної корпорації російською мовою почалося лише п'ять років потому, після знаменитої Фултонській промові Черчілля про «Залізну завісу». 24 березня 1946 о 19:45 за московським часом Соня (Бетті) Хорсфолл провела першу програму, підготовлену Російської секцією Бі-бі-сі. У той інформаційний бюлетень увійшли повідомлення про переговори між Персією та СРСР про виведення радянських військ, про проголошену Радянським Союзом евакуації з Манчжурії, про майбутні сесії Ради Безпеки ООН і про прибуття до Індії британської урядової делегації для переговорів про самоврядування. Друга половина передачі складалася з легкої музики. Оскільки Бі-бі-сі не розглядала себе в якості альтернативи внутрішнього мовлення в СРСР, у програмах російською не робилося особливого акценту на події в Росії. Основна увага в програмах приділялася життю у Великій Британії. У цьому полягала корінна відмінність російськомовного мовлення від, наприклад, американського радіо «Визволення» (пізніше — радіо «Свобода»), яке спочатку було помітно політизоване і приділяло основну увагу повідомленнями про Радянської Росії. Втім, без гострих моментів не обійшлося. Так, в 1949 році на хвилях Бі-бі-сі виступив колишній глава тимчасового уряду Росії Олександр Керенський. У своїй промові він, по суті, закликав до повстання, що відразу ж викликало протест Кремля. Раніше, в січні 1948 року, британський уряд розпорядився про проведення політики антикомуністичної пропаганди, і тодішній голова Східно-Європейської служби Бі-бі-сі підтримав цю ініціативу . Пізніше разом із співробітниками британського зовнішньополітичного відомства він виділив ті верстви радянського суспільства, які в принципі могли б проявити нелояльність до існуючого режиму: в'язні трудових таборів, стиляги та студенти, низькооплачувані робітники, представники нацменшин і віруючі — і запропонував прямо або опосердековано заохочувати їх настрою. 24 квітня 1949 СРСР вперше почав глушити передачі Бі-бі-сі. Бі-бі-сі зробила крок у відповідь, домовившись з іншими західними радіостанціями, перш за все з «Голосом Америки», і почала бомбардувати СРСР радіопередачами з таким розрахунком, щоб вони виходили в один і той же час, але на різних частотах. Тактика спрацювала. Ефективної роботи глушилок вдалося досягти тільки в Москві, Ленінграді та ще кількох великих містах. Однією з найбільш помітних фігур на Російській службі того часу був Анатолій Гольдберг. Для багатьох слухачів його спокійний голос протягом майже 40 років уособлював дух Російської служби Бі-бі-сі. У Москві Гольдберга свого часу затаврували як шпигуна і заборонили йому приїжджати в СРСР. З 1950-х років глушіння програм Бі-бі-сі перетворилося на свого роду барометр відносин між Москвою і Лондоном. Воно то припинявся, то відновлено. У роки хрущовської «відлиги» вийшла щотижнева передача поп-музики, що стала предтечею дуже популярної рок-програми, створеної пізніше Севою Новгородцевим. Її вів Антоній (Ентоні) Кеш, що супроводжував програми забавними частівки. В цей же час Бі-бі-сі почала організовувати вікторини. Спочатку в якості призів розігрувалися книги про Великобританії, а в 1965 році переможцям особливо складною вікторини була запропонована двотижнева поїздка до Великобританії. Прийшли сотні листів. Але двом переможцям з СРСР виїхати так і не дали. Після 1968 року в проведенні вікторин взагалі не стало сенсу. Потайливість і неоперативність російських ЗМІ давала іноземним мовникам значну перевагу. Так, в 1964 році Бі-бі-сі задовго до радянських журналістів повідомила про усунення від влади Хрущова. До того ж слухачі Бі-бі-сі змогли почути аналіз цієї події і реакцію світу на зміну кремлівської верхівки. Перелом відбувся в кінці 1960-х років, коли в СРСР активізувалася діяльність дисидентів. Російська секція Бі-бі-сі стала приділяти все більше уваги подіям, що відбуваються в Радянському Союзі. У 1967 році був відзначений так званий «заколот інтелектуалів»: заклики Солженіцина і Вознесенського до скасування цензури; тексти у справі Синявського і Даніеля і протести проти поганого поводження з Даніелем в таборах; повідомлення про втечу Світлани Аллілуєвої; уривки з її книги "20 листів до одному ". У 1970-і подібні передачі стали невід'ємною частиною мовлення Бі-бі-сі. Коли Солженіцин приїхав на Захід, після його вигнання радянською владою, перше інтерв'ю він дав Російській службі Бі-бі-сі. У 1982 році він своїм голосом записав «Один день Івана Денисовича». Трансляція повісті було приурочено до 20-ї річниці її публікації. Одночасно ще актуальніше стала боротьба з глушилки. Якщо до введення військ Варшавського договору до Чехословаччини глушіння то припинявся, то поновлювалося, то після празьких подій 1968 року радянські глушилки заробили з новою силою. Найбільш активно глушіння здійснювалося в містах. У сільській місцевості воно було менш ефективно. Тому в ході підготовки програми передач на вихідні редактори особливу увагу приділяли повторам найкращих матеріалів за тиждень. Розрахунок був простий: у вихідні багато вибиралися за місто, на дачі, де глушилки працювали слабкіше. Як правило, російськомовні програми Бі-бі-сі повторювали по три рази на тиждень, щоб люди в СРСР могли почути передачу хоча б раз. Глушіння припинилося лише 21 січня 1987 року і ознаменувало початок нового звучання програм тоді вже розширеної Російської служби. Якщо раніше програми представляли собою в основному одноголосе мовлення, що пробивався крізь перешкоди, то тепер з'явилася можливість готувати повнозвучні програми, які супроводжувались музикою, позастудійними записами, ефектами. Коли восени 1987 року в ефір почала виходити музична програма Сєви Новгородцева «Севаоборот» і радіогазета «Аргумент», Російська служба зазвучала так, як зазвичай звучать передачі внутрішнього мовлення Бі-бі-сі. Приблизно тоді ж на Російській службі почали подумувати про активніше залучення до програми аудиторії. І якщо раніше слухачі до редакції тільки писали, то тепер в ефір стали давати їх телефонні дзвінки. У 1988 році на запитання слухачів Російської служби Бі-бі-сі в прямому ефірі відповідала прем'єр-міністр Маргарет Тетчер. Тоді надійшло понад 800 дзвінків з СРСР, 15 з них пройшли в ефір. Наприкінці 1980-х було вирішено, що Російській службі Бі-бі-сі потрібен корпункт в Москві. У 1988 році вдалося орендувати кімнату в одному з держустанов на Ільїнці, неподалік Кремля. Обладнання корпункту було скромним: один магнітофон, одна телефонна лінія, до якої був підключений телефон і факс. Про живий ефір з цього корпункту не могло бути й мови: всі матеріали передавались телефоном у Лондон на запис. Вже пізніше, після переїзду в повноцінний офіс, Російська служба Бі-бі-сі почала вести пряме мовлення як з Лондона, так і з Москви. У радянські та пострадянські роки у Москві на Садовій-Самотьочной вулиці існувала також невелика радіостудія Бі-бі-сі, якою користувалися колеги з англомовною служби, проте і вона була не пристосована для регулярних виходів у прямий ефір і студійної роботи. Підходяще приміщення для Російської служби знайшлося на початку 1990-х у готелі "Редіссон-Слов'янська", де нарешті були обладнані дві повноцінні радіостудії. З часом якість сигналу і каналів зв'язку вирівнялося настільки, що з'явилася можливість здійснювати не тільки прямі включення, але і самостійне мовлення з Москви. У 1995 році в прямому ефірі Російської служби Бі-бі-сі з московської студії вперше прозвучала 15-хвилинна інформаційна програма "На цю годину", що об'єднала в собі випуск новин, огляди російської та британської преси, а також матеріали кореспондентів. Потім з'явився "Брифінг" - ранкова передача, яка стартувала як 45-хвилинка, а потім переросла у двогодинну програму. З 2000 року з Москви почала виходити й дискусійна програма "Радіус", яка спочатку протягом декількох років транслювалася з Лондона. Сьогодні на передачі московській студії припадає понад 40% від загального обсягу радіомовлення Російської служби Бі-бі-сі. Протягом майже трьох десятиліть, починаючи з 1970-х, основною інформаційною програмою у мережі мовлення Російської служби вважалася радіохроніка поточних подій "Дивлячись з Лондону", яка складалася, головним чином, з попередньо записаних матеріалів, підготовлених лондонською редакцією. Однак з кожним роком ставало все очевиднішим, що подібна концепція мовлення все менше відповідає запитам цільової аудиторії. Із запуском тригодинної програми "Ранок на Бі-бі-сі", яка в 2004 році вперше вийшла в ефір з нового московського офісу на вулиці Бахрушина, почалося кардинальне оновлення мовлення Бі-бі-сі російською мовою. Значну частину програми складають матеріали на близьку слухачам внутрішньоросійськими тематику, а також з основних міжнародних темами дня, що супроводжуються коментарями експертів, інтерв'ю та дискусіями у прямому ефірі. Найважливішим елементом "Ранку на Бі-бі-сі" став безпосередній контакт команди журналістів з аудиторією: слухачі отримали можливість телефонувати у прямий ефір і висловлювати власну думку на актуальні теми дня. У 2007 році на зміну радіохроніці "Дивлячись з Лондона" прийшла двогодинна інформаційно-аналітична програма "Вечір на Бі-бі-сі", у якій втілилася ідея одночасної роботи в прямому ефірі двох ведучих - з Лондона і з Москви. З квітня 2009 року ефірний час програми "Вечір на Бі-бі-сі" було збільшено до трьох годин. У березні 2009-го вперше вийшла в ефір нова програма півторагодинна Російської служби "П'ятий поверх", в якій по суботах і неділях ведучий разом з гостями підводить підсумки минулого тижня, обговорюючи різні теми, починаючи від політики і культури і закінчуючи новинами спорту. Одним з найважливіших елементів мовлення Російської служби Бі-бі-сі були тематичні передачі, якітрегулярно виходили в ефір практично з часу заснування служби аж до березня 2009 року. До них належали і музичні програми, і серіал "Сім'я Львових", що розповідав про побут британців, і літературні читання творів, які не могли бути опубліковані в СРСР, - Солженіцина, Войновича, Зінов'єва, Синявського і інших. Тематичні передачі представляли собою унікальний сплав російської просвітницької традиції і розробленої на Бі-бі-сі форми ретельно продуманого монтажу різних голосів і різних точок зору. Спочатку такі передачі перекладалися з англійської, але з 1970-х років все частіше і частіше їх готували самі співробітники Російської служби. Серед найвідоміших авторських тематичних програм, що виходили багато років на хвилях Російської служби Бі-бі-сі, - "Бабусина скриня" Сема Джонса, "Уест-Енд" Зіновія Зінніка, "Відкрита музика" Олександра Кана і "Англійський клуб" Наталії Рубінштейн і Ліз Барнс. Авторська програма Сєви Новгородцева "Севаоборот", дебют якої припав на 1987 рік, в останній раз прозвучала в прямому ефірі в 2005 році, а потім, до початку 2009-го, виходила в повторах. У лютому 2003 року в розкладі передач Російської служби з'явилася нова програма Сєви Новгородцева "БібіСєва", яка змінила "Рок-посіви", які проіснували 26 років. Однак, на відміну від "посіву", акцент у програмі "БібіСєва", що виходить з підзаголовком "Новини з людським обличчям», робиться не на музиці, а на найбільш важливих і цікавих суспільно-політичних новинах дня. Протягом десятиліть Бі-бі-сі вела мовлення російською мовою головним чином у короткохвильовому діапазоні. Після розпаду СРСР з'явилася можливість організувати в Росії мовлення на середніх і ультракоротких хвилях, значно підвищивши таким чином якість звучання програм. На початку 1990-х років Російська служба Бі-бі-сі орендувала середньохвильові частоти 1260 Кгц в Москві та Петербурзі і 666 Кгц в Єкатеринбурзі, передачі на яких ідуть до цього дня. У 2006 і 2007 роках інформаційні програми Російської служби Бі-бі-сі можна було слухати також в FM-діапазоні на хвилях московських радіостанцій "Відкрите радіо", "Велике радіо", "Радіо Арсенал" і "Срібний дощ", а також у Санкт -Петербурзі на хвилі "Радіо Ленінград". З початку 1990-х окремі тематичні програми Бі-бі-сі російською мовою регулярно з'являлися в ефірі інших російських радіостанцій, в тому числі на "Радіо Росії" і "Маяку". Багаторічна співпраця з російськими радіостанціями припинилося в 2007 році з не залежних від Бі-бі-сі причин. Інтернет-домен Російської служби Бі-бі-сі був зареєстрований у січні 1998 року. Спочатку сайт bbcrussian.com, на якому розміщався розклад передач з координатами лондонській редакції, робила група ентузіастів з числа співробітників служби. Протягом наступних двох років на сайті з'явилася своя команда журналістів, що готувала і оновлюється новинні матеріали. З кінця 1990-х років почалося радіомовлення Російської служби Бі-бі-сі в інтернеті. У 2000 році керівництво Всесвітньої служби Бі-бі-сі вирішило розробити єдиний дизайн і запровадити єдину систему публікацій для сайтів усіх мовних служб. З осені 2000 року сайт Російської служби Бі-бі-сі став оновлюватися цілодобово сім днів на тиждень. Спочатку інтернет-сторінка Російської служби існувала у фіксованому форматі шириною 600 пікселів, проте в травні 2003 року дизайн сайту потерпів серйозні зміни, і ширина сторінки збільшилася до 800 пікселів. З березня 2006 року на сайті почали з'являтися новинні відеосюжети власного виробництва, які з весни 2009 року оновлюються в цілодобовому режимі. Крім того, з 2007 року на сайті bbcrussian.com з'явився Подкастинг. Сьогодні на головній сторінці сайту розміщені регулярно обновлювані подкасти: найкращі сюжети радіопрограм спортивна зведення, урок англійської мови та бізнес-новини, а також "Найкщраще з ранку", "П'ятий поверх" та "Бі-Бі-Сєва". З квітня 2009-го сайт Російської служби знову повністю змінив свою зовнішність, перейшовши на фіксовану ширину 1024 пікселів. Відмінною особливістю сайту Російської служби Бі-бі-сі стали спецпроекти. Один із перших таких проектів побачив світ восени 2000 року і був присвячений катастрофі підводного човна "Курськ". В останні роки Російська служба щорічно публікує від 15 до 20 проектів у розділі "Аналітика". У 2001 році на сайті з'явився і почав розвиватися інтерактивний відділ, який запропонував російської інтернет-аудиторії регулярно обновлювані форуми з актуальними темами для обговорення. На початку 2007 року з запуском 20-хвилинної інтерактивної програми "Вам слово" учасники форумів Російської служби отримали можливість висловлювати свою точку зору і в радіоефірі, при цьому теми для обговорення задають на сайті самі учасники програми. З квітня 2009 року ефірний час програми "Вам Слово" було збільшено до однієї години, включаючи випуск новин. - рос. "Про Бі-Бі-Сі" - рос. "Редакційні цінності російської служби Бі-Бі-Сі". - рос. Частоти російської служби Бі-Бі-Сі. - рос. Архів радіопрограм російської служби Бі-Бі-Сі. - рос. Російська служба Бі-Бі-Сі на супутнику. - рос. Школа журналістики російської служби Бі-Бі-Сі.


text: Строєв Павло Михайлович Народився у Москві у дворянській сім'ї. У 1812 вступив до Московського університету, де слухав лекції представників «скептичної» школи в російській історіографії М. Каченовського і Р. Тимковського. Під час навчання написав і опублікував навчальний посібник «Коротка Російська історія на користь російського юнацтва» (1814) та численні історичні статті у періодиці, на що звернув увагу любитель старожитностей М. Румянцев. 31815 працював на посаді головного доглядача Комісії друкування державних грамот і договорів. У 1817-18 разом з К.Калайдовичем проводив обстеження бібліотек та архівів монастирів Московської губернії. Під час археографічної експедиції відшукав «Ізборник» князя Святослава (1073), твори митрополита Іларіона, Кирила Турівського, «Судебник Івана III» (1497). У 1823 обраний членом Московського товариства історії і старожитностей російських. У 1829-34 керував роботою археографічної експедиції у північних губерніях Російської імперії, під час якої зібрано та описано понад 3000 актів 14-18 ст. Брав участь у виданні «Полного собрания русских летописей», до яких підготував детальні покажчики. Підготував до друку праці «Список ієрархів і настоятелів монастирів російської церкви» (вид. 1877) та «Бібліографічний словник» (вид. 1882).


text: Міжкімнатні та вхідні двері Наші партнери: Міжкімнатні двері GKDoors |Дверний блок міжкімнатних дверей GKDoors складається з дверного полотна і коробки з завісами, внутрішнім замком та ущільнювачем, що входить в прайсову ціну. За окрему вартість додається лиштва, поріг та ручки по бажанню клієнта. Дверне полотно міжкімнатних дверей GKDoors з притворною четвертю з трьох сторін виготовлене з рамного каркасу (хвойний брус) та двох плит МДФ 3,2 мм. товщиною кожна, запресованих разом на гарячому або холодному пресі. При цьому заповнення полотна може бути облегшене (решітчасте), суцільний дерев’яний щит та фільонки з МДФ. Дверне полотно облицьоване натуральним шпоном цінних порід дерева з простим чи художнім набором (відповідно до замовлення і типу дверей). Притворні четверті полотна обклеєні «армованим» шпоном цієї ж породи дерева, що і фасад. Дверне у міжкімнатних дверях GKDoors дверне полотно комплектується внутрішнім замком “Jania” (Польща) або іншим замком відповідних розмірів за бажанням клієнта, комплектом регульованих пальчикових завіс, склом простим або інкрустованим, рамкою з натурального дуба або МДФ облицьованого шпоном. Сантехнічні двері укомплектовані защіпкою, вентрешіткою або вентиляційними кільцями. Коробка виготовляється з зрощеного по довжині бруса хвойних порід, оклеюється з двох сторін МДФ, облицьовується з усіх сторін натуральним шпоном відповідно до серії та кольору дверного полотна. Коробка відпускається в розібраному вигляді, з вкрученими в неї завісами, з ущільнювачем, без вмонтованої зустрічної планки, яка додається окремо. Коробка стандартно виготовляється шириною 80 мм., товщиною 45 мм. За бажанням клієнта ширина коробки може сягати до 500 мм. Додатково до дверного блоку виготовляється поріг і лиштва (згідно окремого замовлення). Ціна: від 1258 грн. Міжкімнатні двері BRAMA Технології виробництва Сучасні технології виробництва міжкімнатних дверей компанії «БРАМА» дають змогу виконати індивідуальні побажання замовника незалежно від обсягу замовлення: широка кольорова гама покриття, виготовлення продукції нестандартних розмірів, великий вибір дверної фурнітури (ручки, замки, петлі), та інше. Підтримка якості Один з головних принципів діяльності компанії - це орієнтація на Споживача. Саме тому гнучкий підхід та високий професіоналізм працівників кожної ланки є важливим аргументом для підтримки якості продукції Продукція компанії «Брама» є сертифікованою. Система управління якістю, що діє на підприємстві, забезпечує підтримку високого рівня ефективності роботи підприємства (оформлення замовлень, контроль якості сировини, виробничі процеси, логістика). Фабрика Оригінальний погляд дизайнерів дає змогу створювати моделі міжкімнатних дверей, які довершують інтер’єри практично будь-яких приміщень. На виробничих площадках компанії працює понад 400 професіоналів, без яких важко втілити нові ідеї. Вся команда компанії «Брама» тримає руку на пульсі новітніх світових розробок у галузі технологій та методів виробництва міжкімнатних дверей для того, щоб Ви мали змогу отримувати найкращий продукт. Ціна: від 688 грн. Вхідні двері СТРАЖ |Про компанію Компанія «Страж» - українське підприємство європейського рівня, яке вже 12 років займається виготовленням високоякісних броньованих вхідних дверей для приватних будинків і міських квартир. З 1998 року на Півдні України - в Одеській області - успішно працює наше виробництво, яке дає можливість тисячам людей купувати надійні й елегантні вхідні сталеві двері за доступною ціною. Компанія постійно оновлює модельний ряд, регулярно бере участь у спеціалізованих виставках, розвивається та підвищує якість своїх виробів. Розвинена дилерська мережа ТМ «Страж» дозволяє купувати наші двері по всій Україні. Обладнання Робота на високотехнічному європейському обладнанні, професіоналізм співробітників і багаторічний досвід дає нашій компанії можливість пропонувати клієнтам гідний рівень сервісу, працювати з кожним замовником індивідуально і максимально задовольняти його побажання. Ми використовуємо тільки найсучасніші технології, якісні матеріали, висококласну фурнітуру, також замки від відомих італійських і російських виробників, а також авторський декор - ковані елементи і вітражне скло. Доступність Ми зацікавлені в тому, щоб ви купували високоякісні броньовані вхідні двері «Страж» за доступною ціною, тому постійно проводимо акції і пропонуємо гнучку систему знижок. А для наших постійних замовників передбачена спеціальна бонусна програма з можливістю збільшення відсотка знижки. Броньовані вхідні двері «Страж» - це оптимальне співвідношення ціни і якості, індивідуальний підхід до кожного клієнта і високий рівень сервісу. Ціна: від 3900 грн. Наші партнери:


text: Сьогодні, 27 січня 2011 року Генеральною прокуратурою України порушено кримінальну справу щодо колишнього Прем’єр-Міністра України Тимошенко Ю.В. за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України щодо перевищення нею влади та службових повноважень під час закупівлі під гарантію Уряду та ввезення на територію України нібито спеціалізованих медичних автомобілів «Опель Комбо». Загальна сума завданих державі збитків становить 67 мільйонів гривень. Встановлено, що закуплені 1000 автомобілів «Опель Комбо» не належать до жодного з зареєстрованих класів автомобілів медичної допомоги, не є спеціалізованим транспортом та не віднесені до виробів медичного призначення. 17 грудня 2009 року центр специфікації МОЗ зробив офіційний висновок, що даний автомобіль не відповідає положенням національного стандарту і не пристосований для транспортування хворих на ношах. З метою нецільового використання бюджетних коштів, уряд Тимошенко спеціальною постановою незаконно змінив перелік медичного обладнання автомобіля. Крім того, урядом Тимошенко, усупереч вимогам чинного законодавства було грубо порушено митне оформлення даних автомобілів. Попри той факт, що вартість «Опель Комбо» складає близько 15 тис. доларів США, колишній уряд купував їх за ціною більш ніж на 20%. Також передбачалось доукомплектування автомобілів спеціальним медичним обладнанням, хоча фактично воно обмежилось лише порожніми пластиковими коробками. По суті, ввезені автомобілі використовувались у передвиборчій кампанії кандидата на пост Президента України Юлії Тимошенко шляхом розміщення на них напису «Програма уряду Тимошенко» та інших агітаційних написів. Відділ зв’язків із ЗМІ Генеральної прокуратури України