text: Білору́сь (, , в Росії також Белоруссия), офіційна назва Респу́бліка Білору́сь (, ) — держава у Східній Європі без виходу до моря, що межує з Україною на півдні, Польщею на заході, Литвою та Латвією на півночі, а також РФ на півночі та сході. Столиця та найбільше місто — Мінськ. Понад 40 % території країни площею км2 покриті лісами. Основними галузями її економіки є сфера послуг і виробництво. Грошова одиниця — білоруський рубль. До XX століття різні держави в різний час контролювали землі сучасної Білорусі, включаючи Полоцьке князівство (XI—XIV ст.), Велике князівство Литовське, Річ Посполиту та Російську імперію. Після Російської революції 1917 року різні держави конкурували за легітимність під час громадянської війни. Врешті-решт у 1918 році постала Білоруська Народна Республіка (БНР). Проте, в результаті територіальної експансії з боку РРФСР, БНР була окупована більшовиками. Згодом, була утворена Білоруська Радянська Соціалістична Республіка (БРСР), яка стала союзною республікою Радянського Союзу в 1922 році. Білорусь втратила майже половину своєї території Польщі після польсько-радянської війни (1919—1921). Значна частина кордонів Білорусі набула свого сучасного вигляду у 1939 році, коли частина земель Польської республіки були реінтегровані до її складу внаслідок радянського вторгнення до Польщі та були доопрацьовані після Другої світової війни. Під час Другої світової війни військові дії спустошили Білорусь, яка втратила близько чверті її населення та половину своїх економічних ресурсів. У післявоєнні роки республіку реформували. У 1945 році Білоруська РСР стала членом-засновником ООН разом із Радянським Союзом та Українською РСР. Парламент країни оголосив державний суверенітет 27 липня 1990, а під час розпаду Радянського Союзу, Білорусь проголосила незалежність 25 серпня 1991 року. У 2000, Білорусь і Російська Федерація підписали договір про співпрацю, утворивши Союзну державу. Олександр Лукашенко обіймає посаду президента країни з 1994 року. Західні журналісти часто називають Білорусь «останньою диктатурою Європи» завдяки самоописаному авторитарному стилю правління Лукашенка. Лукашенко продовжив низку політик радянських часів, зокрема державну власність великої частини економіки. Вибори за правління Лукашенка піддаються широкій критиці як несправедливі; і на думку багатьох країн та міжнародних організацій, політична опозиція в країні була жорстоко придушена. Білорусь також є єдиною країною в Європі, яка офіційно застосовує смертну кару. Рейтинг Білорусі в індексі демократії є найнижчим у Європі, а сама країна позначена, як «не вільна» організацією Freedom House; «репресованою» в Індексі економічної свободи 2013—2014 років, та оцінена Індексом свободи преси, опублікованим Репортерами без кордонів, як найгірша країна за рівнем свободи преси в Європі, займаючи 157 місце серед 180 країн. Понад 70 % з 9,49 мільйона населення країни проживає у містах. Понад 80 % населення є етнічними білорусами, зі значними меншинами росіян, поляків та українців. З часу референдуму 1995 року в країні існують дві офіційні мови: білоруська та російська. Конституція Білорусі не декларує жодної офіційної релігії, хоча основною релігією в країні є східне православне християнство. Друга за поширеністю релігія, римо-католицизм, має набагато меншу кількість послідовників; щоправда, Білорусь святкує і православну, і католицьку версію Різдва та Пасхи як національні свята. Білорусь є членом Організації Об'єднаних Націй з моменту її заснування, Співдружності Незалежних Держав, Організації Договору про Колективну Безпеку, Євразійського економічного союзу та Руху неприєднання. Білорусь не виявила жодних прагнень до вступу до Європейського Союзу, та, з усім тим, підтримує двосторонні відносини з Союзом, а також бере участь у двох його проєктах: Східному партнерстві та Бакинській ініціативі. Походження назви Щодо назви сучасної Білорусі, термін «Біла Русь» вперше зафіксовано в XIII столітті та . Походження терміна остаточно не встановлено. Термін «Біла Русь» у писемних джерелах згадується польським хроністом XIV ст., канцлером коронним — Янком із Чарнкова у «Хроніці (що немає ні початку ні кінця у період із 1370—1384)». З XIX століття термін «Белоруссия» стає широко вживаним для позначення земель, які відносяться до сучасних білоруських регіонів і витісняє відвічну назву «Литва». Зроблено це будо задля того, щоб литвини, тобто мешканці територій Литви у вузькому сенсі (етнічні білоруські землі з нині литовськими містами Вільно та Ковно) втратили свою культуру та мову, а натомість перейшли на російську мову, а згодом і повністю русифікувалися. За часи з 1794 по 1864 роки на теренах сучасної Білорусі було три повстання за відродження Литви (стародавньої білоруської держави, яка була окупована Росією в результаті третього розподілу Речі Посполитої у 1795 році) та Речі Посполитої. Тому, аби забезпечити територіальну цілісність Російської Імперії, царський уряд із часу першого розподілу Речі Посполитої почав русифікувати литовські землі та нав'язувати свою назву «Біла Русь». Хоча все одно довгий час литвини не називали себе білорусами, продовжуючи називатися старожитньою назвою «литвини». Починаючи з XIX ст. — загальноприйнята назва всіх територій, які тодішня царська етнографія відносила до білоруських, а також — у формі Білорусь — національна самоназва, прийнята ідеологами білоруського національного руху в 1890-х роках. Географія Розташування Держава розташована в Центрально-Східній Європі, територія країни простягається з півночі на південь на 545 км, а з заходу на схід — на 620 км. На півночі межує з Литвою (спільний кордон — 502 км), Латвією (141 км); на сході — з Росією (959 км); на півдні — з Україною (975 км); на заході — з Польщею (605 км). Геологія Територія Білорусі розташована в західній частині Східноєвропейської платформи. У центральній і західній частині Білорусі розташована Білоруська антекліза зі глибиною залягання фундаменту до 100 м. Від центральної частини масиву відходять заглиблені структури — Мазурський, Вілейський, Бобруйський, Івацевський виступи. На півдні антекліза обмежена скидом, південніше якого розташована Брестська западина, що переходить на території Польщі в Підляську западину. Південну частину Білорусі займають Прип'ятський прогин, північна частина Українського щита, Поліська, Жлобінська сідловини, Брагінсько-Лоївська сідловина, частина Дніпровсько-Донецької западини. У північно-східній частині Білорусі та суміжних районах РФ виділені Оршанська западина (глибина залягання фундаменту 1400—1600 м), що складається з Вітебської та Могильовської мульд, розмежованих Центральнооршанським горстом. Від Могильовської мульди до Білоруської антеклізи простягається Червенський підземний виступ. Кристалічний фундамент складений архейськими (неманська, околовська серії), нижньопротерозойськими (житковицька серія) метаморфічними породами (ґнейсами, кристалічними сланцями, амфіболітами та інші), прорваними численними інтрузіями гранітів, діоритів, габро та іншими. З породами кристалічного фундаменту пов'язані родовища залізних руд, кольорових металів, рідкісних і розсіяних елементів. Осадовий чохол на території Білорусі представлений відкладами верхнього протерозою та фанерозою. До верхньопротерозойських порід прилучені прісні, мінеральні води, високомінералізовані розсоли. Відклади палеозою (пісковики, глини, алевроліти, карбонатні, сульфатні, галогенні породи) розвинені в Оршанській і Брестській западинах, Прип'ятському прогині, Білоруській антеклізі. До них належать родовища кам'яної та калійної солей, нафти та газу, горючих сланців, кам'яного вугілля, мінеральних вод. Мезозойські відклади (алевроліти, мергелі, пісковики, глини, вапняки) поширені в Прип'ятському прогині, Брестській западині. З ними пов'язані родовища крейди, бурого вугілля, фосфоритів. З кайнозойськими породами пов'язані родовища бурого вугілля, нерудних будівельних матеріалів, а також прісні води. Рельєф Велика частина території країни — рівнинна, з численними слідами льодовикової діяльності. На північному заході — система моренних пасом (Свенцянська, Браславська й Освейська), які є частинами Балтійського моренного пасма. Між моренними пасмами — заболочені низовини (Німанська, Полоцька та інші). З заходу на схід простягається Білоруське пасмо (висота до 345 м — найвища точка Білорусі). На півдні — низинне Білоруське Полісся. Найвища точка — пагорб Дзержинський у Мінській області (345 м над рівнем моря). Найнижча точка — Німанська долина в Гродненській області (80—90 м над рівнем моря). Внутрішні води Основні річки: Дніпро (з притоками Березина, Прип'ять, Сож), Західна Двіна, Німан (з притокою Няріс), Західний Буг. Понад 10 тисяч озер (Нароч, Освейське, Лукомльське, Дрисвяти та ін.). Понад 1/3 території займають болота, головним чином розповсюджені в Поліссі. Є водосховища (Вілейське, Заславльське та інші). Ґрунти та рослинність Мішані ліси займають приблизно 1/3 території країни. Майже 2/3 лісопокритої площі становлять хвойні породи (сосна, ялина); на півдні поширені дуб, граб, клен, ясен. Охорона природи На території Білорусі — частина Біловезької Пущі, Березинський і Прип'ятський заповідники. Історія Стародавня історія Заселення території сучасної Білорусі почалося близько 100—35 тис. років тому. Можливо, першими, хто намагався освоїти регіон, були неандертальці, та слідів їхнього проживання в Білорусі поки не знайдено. Найдавніші знахідки відносяться вже до людей сучасного типу — кроманьйонців. Люди зникали та знову з'являлися періодично, у міру того як льодовик покривав територію Білорусі та знову відступав. Близько 18 тисяч років тому він досяг тих місць, де сьогодні знаходяться міста Гродно, Вілейка й Орша. У південній Білорусі природа та клімат стали властиві як для природної зони в тундрі. Проживали мамонти та шерстисті носороги, північні олені. Багато валунів, які сьогодні трапляються на території Білорусі, теж були багато тисячоліть тому принесені льодовиками. Безліч озер на півночі держави мають післяльодовикове походження. З кінця бронзового віку більшість території сучасної Білорусі була заселена балтами. Наприкінці IX — на початку X ст. розпочалося заселення цієї території слов'янами, яке супроводжувалося міжетнічними контактами з місцевими балтійськими племенами (литовцями, ятвягами та ін.). У IX—XI ст. сформувалися племінні об'єднання кривичів, дреговичів, радимичів. Полоцьке і Турівське князівства У VIII—IX століттях розвиток сільського господарства та ремесел сприяє формуванню феодальних відносин, розширенню торгівлі, виникненню міст. Найбільш давніми з них вважаються Полоцьк (уперше згадується в «Повісті временних літ» у 862 році), Вітебськ (дата заснування якого по міській легенді XVIII ст. — 974 рік) і Турів (перша згадка в літописі — 980 рік). Вважається, що першою державою на території сучасної Білорусі була Полоцька земля. Першим історичним відомим князем Полоцька був Рогволод (згадується під 980 роком). До 1001 року князівством керував його онук Ізяслав, відомий як «князь-книжник». Від його імені походить назва міста Заславль. Найбільшого розквіту та могутності Полоцьке князівство досягло при царюванні князів Брячислава (1003—1044) та Всеслава Чародія (1044—1101). Від імені першого з них імовірно походить назва міста Браслав, другий почав будівництво Полоцького Софійського собору. Білорусь, як і Україна, продовжила свою історичну державність у межах Київської Русі, правителі якої об'єднали практично всі східнослов'янські союзи племен. Під владу Києва потрапило і Полоцьке князівство, однак незабаром стало фактично самостійною державою з усіма відповідними атрибутами — суверенною владою князя, власними адміністрацією, столицею, армією та фіскальною системою. Полоцьке князівство згодом розширило свій вплив на Балтію, підпорядкувавши собі ряд балтійських племен. У X—XII століттях воно охоплювало територію, що включала північ і центр сучасної Білорусі, а також частину земель сучасних Латвії, Литви та Смоленської області Росії. У 1184 році в Балтиці з'являються перші німецькі місіонери. Абат Мейнард, який діяв за підтримки Папи Римського, домігся від полоцьких князів права проповідувати католицтво серед балтійських племен лівів. Це стало початком німецької колонізації регіону й призвело до 200-річної боротьби білоруських князівств із орденами лицарів — хрестоносців. Пізніше на землях сучасної Білорусі, України та Литовської Республіки існувало Велике князівство Литовське, яке з 1569 року увійшло до складу Речі Посполитої, а після її розпаду — до Російської імперії. Велике князівство Литовське Наступною великою державою на білоруських землях було Велике князівство Литовське (ВКЛ). Під час створення та початкового розвитку цієї держави її найбільшим та головним центром був Новогрудок. Окрім сучасних земель Білорусі, до цієї держави входили також землі сучасної Литви, північна частина сучасної України та частина сучасної Росії. Культура Великого князівства Литовського була переважно білорусько-українською, а роль державної писемної мови відігравала старобілоруська (в українській термінології — староукраїнська). Велике князівство Литовське досягло свого найбільшого розквіту за князя Вітовта Великого, перетворившись на державу з територіями від Балтійського до Чорного моря. Культурний розквіт держави розпочався у 16 столітті: в цей період активно діяли Микола Гусовський та Франциск Скорина, і почала формуватися унікальний білоруський іконопис, що поєднував європейські та православні мистецькі традиції. Розвитку країни перешкоджали часті набіги кримських татар. Російська імперія У 1772, 1793 та 1795 роках відбулися три поділи Речі Посполитої, внаслідок яких білоруські землі відійшли до складу Російської імперії й були у її складі до 1917 року. У містах було скасовано магдебурзьке право, яке колись давало їм можливість обирати власне керівництво. Зберігалося кріпацтво, що з кожним десятиліттям збільшувало економічну та технологічну відсталість Білорусі від розвинених країн. Війна 1812 року принесла великі втрати цивільному населенню Білорусі. Водночас інтелігенція почала більше цікавитися білоруською культурою та фольклором. Ян Чечот досліджував орфографію білоруської мови і першим порушив питання про створення «кривицького правопису». Після повстання 1830—1831 років царська влада заборонила уніатську церкву та перевела населення Білорусі на православ'я. Після повстання 1863—1864 років посилився тиск на громадські організації та інтелігенцію, але селянам було зроблено низку економічних поступок. Реформи 1860-х та 1870-х років (зокрема скасування кріпацтва) сприяли економічному розвитку регіону, але Перша світова війна принесла великі втрати цивільним та промисловості, сприяючи зміцненню революційного руху. Останню передвоєнну спробу запобігти революції шляхом реформ зробив Петро Столипін у 1906 році. У той таки час Білорусь все більше цікавилася рідною історією, фольклором та незалежністю. У 1906 році почала виходити газета «Наша Ніва». Багато молодих поетів та публіцистів зверталися до білоруської тематики (Янка Купала, Якуб Колас, Алоїза Пашкевич, Янка Лучина, Карусь Каганець та інші). Білоруська Народна Республіка 25 березня 1918 року було проголошено незалежну Білоруську Народну Республіку (БНР). Ян Середа, Язеп Льосік та Петро Крачевський почергово очолювали БНР. Планувалися помірні реформи: передача селянам землі для організації дрібних господарств, відсутність націоналізації промисловості тощо. У 1919 році під тиском більшовиків і через внутрішні суперечності республіка припинила своє існування і Рада БНР емігрувала. Серединна Литва Республіка Серединна Литва була державно-політичним утворенням на території Віленської та Гродненської областей у 1920—1922 роках. Республіка була останньою спробою відновити Литву в історичному та конфедеративному сенсі (планувалося також створити Верхню Литву та Нижню Литву). Створення держави стало можливим після «заколоту Жаліховського» завдяки Першій литовсько-білоруській дивізії польської армії під керівництвом Лучана Жаліговського, уродженця Ошмян. Базуючись в історичній столиці Великого князівства Литовського, Вільні (Вільнюсі), держава протягом 18 місяців була буферною зоною між Польщею, від якої вона залежала, та Литвою, яка відстоювала свої права на територію. Після деяких затримок, пов'язаних з протестом Ліги Націй, яка планувала введення міжнародних військ, 8 січня 1922 р. відбулися вибори до Сейму, а територія республіки була анексована Польщею. У своїх спогадах, опублікованих у Лондоні у 1943 році, Лучан Жаліговський засудив політику анексії, політику закриття білоруських шкіл та відмову від конфедеративних планів маршала Пілсудського з боку польських «союзників». У 1922—1939 роках територія Західної Білорусі перебувала у складі Польщі. Радянська Білорусь 1 січня 1919 р. було проголошено утворення Білоруською Соціалістичної Радянської Республіки. 31 липня 1920 року вдруге було оголошено про утворення БСРР. 18 березня 1921 року було підписано Ризький мирний договір, за яким Білорусь було поділено між Польщею та більшовиками. Після короткого існування буферної держави ЛитБіл, вже БСРР у 1922 році як одна із країн-засновників увійшла до складу Союзу Радянських Соціалістичних Республік (СРСР). 17 вересня 1939 року Західну Білорусь було приєднано до БРСР, що майже вдвічі збільшило розмір республіки. Під час Другої світової війни в 1941—1944 роках Білорусь було окуповано нацистською Німеччиною. Після звільнення від нацистської окупації частину Західної Білорусі (понад 30 000 км) за рішенням Сталіна було передано Польщі. У 1945 році Білорусь стала одним із членів-засновників Організації Об'єднаних Націй. Білоруська делегація координувала рішення з усіх питань з всесоюзними представниками. У 1986 році на кордоні БРСР та УРСР сталася Чорнобильська катастрофа, внаслідок якої відбулося радіаційне забруднення значної частини території Білорусі. Незалежна Білорусь 27 липня 1990 р. Верховна Рада БРСР прийняла Декларацію про державний суверенітет. 25 серпня 1991 р. Верховна Рада Білорусі проголосила незалежність країни від СРСР. 19 вересня 1991 р. Білоруську Радянську Соціалістичну Республіку перейменовано в Республіку Білорусь. 15 березня 1994 р. Верховна Рада прийняла Конституцію Республіки Білорусь, згідно з якою вона оголошувалася унітарною демократичною соціальною правовою державою. Відповідно до Конституції Республіка Білорусь є президентською республікою. У липні 1994 року відбулися вибори Президента. У результаті всенародного голосування першим Президентом Республіки Білорусь було обрано Олександра Лукашенка. Це були останні вибори в Білорусі, визнані вільними міжнародною спільнотою, на всіх наступних виборах перемогу здобував Лукашенко. У 1995—1996 роках Лукашенко провів два референдуми, за підсумками яких було розширено права президента, розпущено парламент, російській мові надано статус державної, а також було повернено видозмінену радянську символіку (замість біло-червоно-білого прапора та гербу «Погоні», що походили з часів Великого князівства Литовського та використовувалися в БНР). Але законність даного референдуму під сумнівом. Винесені питання порушували Конституцію та інші закони Білорусі. Також були помічені порушення під час проведення референдуму. 1997 року Лукашенко та президент Росії Борис Єльцин підписали договір про утворення Союзної держави. Переговори щодо договору, а також результати референдуму 1995 року спричинили масові протести в Мінську, відомі як «Мінська весна». Внаслідок протестів кінцевий зміст угоди про Союзну державу було змінено, і Білорусь зберегла зовнішні ознаки суверенітету. В 1999 році зникла низка відомих опозиціонерів. Їхні тіла так і не знайшли, а справи про зникнення не було розслідувано. Через це з'явилася версія про існування «ескадронів смерті» на службі у влади. В 2019 році колишній спецпризначенець Юрій Гаравський, що назвав себе бійцем «ескадрону смерті», розповів про те, як відбувалися викрадення і вбивства. У жовтні 2004 року на референдумі було скасовано обмеження у два терміни перебування на посаді президента, після чого Олександра Лукашенка все частіше стали називати «останнім диктатором Європи». Після президентських виборів 19 березня 2006 року в Мінську почалися протести, які розігнали силовики. Багатьох учасників було заарештовано. 10 квітня 2006 Європейський Союз заборонив в'їзд на територію країн ЄС президенту Білорусі Олександру Лукашенку та 30 білоруським чиновникам: міністрам, прокурорам і представникам регіональних виборчих комісій. Схожі акції протесту відбувалися й після виборів у грудні 2010 року. Ввечері того ж дня в центрі Мінська зібралося близько 20 тисяч осіб, аби висловити протест проти фальсифікації виборів. Спецзагони розігнали натовп, сімох із дев'яти опозиційних кандидатів було затримано, двох із них побито. США та деякі країни Європи відмовилися визнати вибори легітимними. Після президентських виборів 9 серпня 2020 року в країні почались масові акції протесту, які були жорстоко придушені до кінця року, станом на листопад 2020 було 30 тисяч затриманих осіб. Політична система Білорусь за формою правління є президентською республікою. Глава держави — президент. Президент країни — гарант Конституції, прав і волі людини та громадянина. З 10 липня 1994 року Олександр Лукашенко. Державна влада здійснюється на основі поділу її на законодавчу, виконавчу та судову. Державний устрій — унітарна держава. Виконавча влада Виконавчу владу в республіці здійснює уряд — Рада міністрів, яка є центральним органом державного управління. Парламент Законодавча влада в країні належить двопалатному парламенту — Національним Зборам Республіки Білорусь. Нижня палата, Палата представників, складається зі 110 депутатів; верхня, Рада Республіки — з 64 членів, які обираються на 4 роки. Політичні партії На парламентських виборах 2019 року до парламенту Білорусі (а саме до Палати представників Національного зібрання Білорусі) пройшли наступні політичні партії: Комуністична партія Білорусі — 11 місць (10,85 %) Республіканська партія праці та справедливості — 6 місць (5,45 %) Білоруська патріотична партія — 2 місця (1,8 %) Білоруська аграрна партія — 1 місце (0,9 %) Ліберально-демократична партія (Білорусь) — 1 місце (0,9 %) Безпартійних — 89 місць (80,9 %). Судова влада Білорусь лишається останньою країною Європи, де суди виносять смерті вироки. За 2019 рік двічі суди виносили подібні рішення. Влада не видає тіла страчених сім'ям для поховання, а про виконання вироку рідні та близькі дізнаються з великим запізненням. Зовнішня політика З початку президентства Олександра Лукашенка Білорусь рухалася в російському напрямку, з офіційною метою побудови єдиного союзу двох держав. Відносини з країнами — членами ЄС і НАТО є складними. Євросоюз і США заборонили в'їзд у свої країни членам білоруського уряду. Після енергетичного конфлікту з Російською Федерацією наприкінці 2006 року, Мінськ активізував спроби диверсифікувати свою зовнішню політику. Сучасна зовнішня політика Білорусі спрямована на активізацію та поліпшення відносин із такими країнами, як: Китай, Індія, Іран і Венесуела. Білорусь є членом ООН, ЮНЕСКО, ЮНІДО, МОП, ВООЗ, СНД, ОБСЄ, ЄврАзЕС. Українсько-білоруські відносини Уряд Білорусі одним із перших офіційно визнав незалежність України 17 грудня 1991 року, дипломатичні відносини з Україною встановлено 27 грудня 1991 року. У Білорусі (Мінськ) діє українське посольство і консульство, а в Києві посольство Білорусі. 29 липня вночі силами групи «А» КДБ за підтримки ОМОН ГУВС Мінміськвиконкому були затримані 32 людини у підготовці терактів. Ще один чоловік був знайдений і затриманий на півдні країни. Офіс генерального прокурора України поінформував Білорусь про наміри вимагати екстрадиції затриманих, оскільки декого з них підозрюють в участі у бойових діях проти України. 9 із 33 затриманих є громадянами України. Російсько-білоруські відносини Починаючи з заснування білоруської незалежної держави Росія не припиняє спроб територіального, політичного чи військового її поглинання. Невдача путінського режиму в цьому напрямку призвела до Російсько-білоруської прикордонної кризи в лютому 2017 року, введення з боку Росії прикордонного режиму та відкликання білоруських фахівців із митних органів ЄврАзЕС. Разом із тим, у Білорусі російська мова є державною, на рівні з білоруською. Білоруською мовою користується меншість білорусів. 31 липня 2020 Президент Росії Володимир Путін і постійні члени Радбезу Росії обговорили затримання росіян у Білорусі, висловивши надію на їх звільнення. Державна символіка Після проголошення незалежності в серпні 1991 року Білорусь прийняла нову символіку — біло-червоно-білий прапор та герб Погоню. Ці символи використовувала Білоруська Народна Республіка у 1918 році (й пізніше у вигнанні), а їхнє походження пов'язане з битвою під Ґрюнвальдом 1410 року, в якому об'єднані сили Великого князівства Литовського та Королівства Польського розбили армію хрестоносців. У червні 1995 року Олександр Лукашенко провів референдум, на якому зокрема було поставлено питання про повернення видозміненої символіки Білоруської РСР. Відтак прапор і герб було змінено, а символіка початку незалежності фактично потрапила під заборону і стала асоціюватися з опозицією до режиму Лукашенка. Сучасний гімн Білорусі було прийнято в 2002 році. У 1991—2002 роках використовували гімн БРСР без слів. Адміністративно-територіальний поділ Адміністративно територія Білорусі поділяється на 6 областей та 1 столичний округ. Обласні центри містять у Мінську, Бересті, Вітебську, Гомелі, Гродні та Могильові. Кожна область поділяється на райони, міста та інші територіальні й адміністративно-господарські одиниці. У Білорусі станом на 1 серпня 2008 налічується 112 міст, у тому числі 12 із населенням понад 100 тис. осіб. Вважається, що адміністративно-територіальний поділ Білорусі є застарілим, бо області укрупненні у два рази, адже з кожної області можна утворити 2—3 області стандартного розміру. Збройні сили Збройні сили Білорусі були створені після проголошення державної незалежності у 1991 році. 20 березня 1992 року було прийнята постанова уряду «Про створення Збройних сил Республіки Білорусь». Цього ж дня парламент прийняв закон «Про Збройні сили Республіки Білорусь», на основі якого і почалося їхнє формування. У білоруській армії існує три види військ: сухопутні війська, військово-повітряні сили та війська протиповітряної оборони. Чисельність збройних сил у 2000 році складала 83 тис. військовослужбовців. Загальні витрати на армію склали 75 млн доларів США. Станом на кінець 2006 року на контрактній основі проходив службу 23,1 % військовослужбовців. Склад армії станом на 1992 рік: 2900 танків, 3000 бойових машин, 1500 артилерійських систем, 150 бойових літаків, 60 ударних гелікоптерів. Згідно з Угодою про звичайні збройні сили в Європі Білорусь узяла на себе зобов'язання суттєво скоротити кількість військової техніки, що стоїть на озброєнні. Білоруська армія бере активну участь у різноманітних навчаннях, як усередині країни («Неман — 2001», «Березина-2002», «Чисте небо-2003», «Щит Союзу — 2006», «Захід — 2009»), так і за її межами (Бойова співдружність). Економіка Білорусь — індустріально-аграрна держава, що розвивається. Валовий внутрішній продукт (ВВП) у 2006 році склав 80,7 млрд доларів США (63 місце у світі); що у перерахунку на одну особу становить 7,8 тис. доларів (80 місце у світі). Промисловість разом із будівництвом становить 31,6 % від ВВП держави; аграрне виробництво разом із лісовим господарством і рибальством — 9,3 %; сфера обслуговування — 59,1 % (станом на 2006 рік). Зайнятість активного населення у господарстві країни розподіляється наступним чином: 34,7 % — промисловість і будівництво; 14 % — аграрне, лісове та рибне господарства; 51,3 % — сфера обслуговування (станом на 2004 рік). Надходження до державного бюджету Білорусі за 2006 рік склали 6,6 млрд доларів США, а витрати — 7,2 млрд; дефіцит становив 8 %. За даними Index of Economic Freedom, The Heritage Foundation 2001 року ВВП країни становив 22,5 млрд доларів США. Прямі іноземні інвестиції — 31,4 млн доларів США. Валюта Національною валютою країни слугує білоруський рубль (рубель). Долари США, євро та російські рублі — найбільш широко прийняті валюти. Обміняти валюту можна в банках і в обмінних пунктах. Промисловість Головні галузі промисловості: важке автомобілебудування та виготовлення тракторів, машинобудування, виготовлення побутової техніки (телевізори, холодильники), хімічна (виробництво добрив), харчова та текстильна, виготовлення будівельних матеріалів. Енергетика За 2004 рік було вироблено 29,3 млрд кВт*год електроенергії (експортовано 4,7 млрд кВт*год); загальний обсяг спожитої — 31,1 млрд кВт*год (імпортовано 8,5 млрд кВт·год). У 2004 році споживання нафти склало 165 тис. барелів на добу, природного газу — 20,5 млрд м3. Із підключенням першого енергоблоку Білоруської АЕС, побудованим у кредит російським Росатомом, країна перестала бути енергодефіцинтим регіоном та почала експортувати 100—200МВт електроенергії у енергосистему України, а Україна втратила Білорусь як імпортера. Із введенням другого енергоблоку, білоруси розраховують на економію у 500 млн доларів на бюджет країни за рахунок зменшення спалювання газу та нарощування експорту у енергосистеми сусідів. У грудні 2020 року BNK (UK) Limited, дочірнє підприємство Білоруської нафтової компанії (БНК), тимчасово призупинило експорт нафтопродуктів через Клайпедський порт Литви. Сільське господарство У сільськогосподарському обробітку знаходиться 55 % площі держави. Головні сільськогосподарські культури: зернові, льон, картопля, цукрові буряки. Важливе значення має м'ясо-молочне тваринництво, відгодівля свиней. Транспорт Основний транспорт — залізничний, автомобільний, річковий. Повітряний транспорт розвинений відносно слабко; найбільший аеропорт країни знаходиться поблизу Мінська. Туризм У 2018 році Білорусь відвідало 11,5 млн іноземних туристів, що дало прибуток у 217 млн доларів США. Зовнішня торгівля Основні торговельні партнери Білорусі: Росія, Німеччина, Нідерланди, Україна. Держава експортує продукцію машинобудування, транспортні засоби, продукцію хімічної галузі, харчові продукти, текстиль. Основні покупці: Росія (35,8 %); Нідерланди (15,1 %); Велика Британія (7 %), Україна (5,7 %), Польща (5,3 %), Німеччина (4 %). У 2006 році вартість експорту склала 19,6 млрд доларів США. Держава імпортує: паливо, споживчі товари, сировина. Основні імпортери: Росія (60 %); Німеччина (6,7 %); Україна (5,4 %). У 2006 році вартість імпорту склала 21,1 млрд доларів США. Населення За даними загальнонаціонального перепису у 2019 році населення Білорусі — 9 413 446 осіб. Населення держави у 2006 році становило 10,3 млн осіб (76 місце у світі), на 1 березня 2013 року 9,461 млн осіб. У 1926 році населення Білоруської РСР становило 5 млн осіб, у 1939 — 5,6 млн осіб, у 1983 — 9,8 млн осіб. Густота населення: 48,1 особи/км2 (118 місце у світі). Згідно зі статистичними даними за 2006 рік народжуваність 11,2 ‰; смертність 14 ‰; природний приріст –2,8 ‰. Вікова піраміда населення виглядає наступним чином (станом на 2006 рік): Діти віком до 14 років — 15,7 % (826 тис. чоловіків, 792 тис. жінок). Дорослі (15—64 років) — 69,7 % (3500 тис. чоловіків, 3700 тис. жінок). Особи похилого віку (65 років і старіші) — 14,6 % (499 тис. чоловіків, 1000 тис. жінок). Розміщення населення по адміністративних областях: Берестейська обл. — 1390 тис. Вітебська обл. — 1206,8 тис. Гомельська обл. — 1427 тис. Гродненська обл. — 1057,5 тис. Місто Мінськ — 1903,9 тис. Мінська обл. — 1401,1 тис. Могильовська обл. — 1075,5 тис. Урбанізація Рівень урбанізованості 2002 року склав 72 %. Майже третина білорусів проживає в Мінській агломерації. Станом на кінець 2009 року налічувалося 206 міських населених пунктів, в яких проживало 7064 тис. осіб. Переважна більшість міст та селищ міського типу (168) має населення менш як 20 тис. осіб. В 13 містах населення перевищує 100 тис. осіб. Головні міста держави: Мінськ (1903,9 тис.), Гомель (482,7 тис.), Могильов (358,3 тис.), Вітебськ (347,9 тис.), Гродно (327,5 тис.), Брест (Берестя) (309,8 тис.). Налічується 23 549 сільських населених пунктів. Більшість сіл (17 240) мають населення менше ніж 100 осіб, з них 5843 — менше ніж 10 осіб. Найбільша концентрація малолюдних сільських населених пунктів характерна для Вітебської області, найменша — для Берестейської. Етнічний склад Білорусь — моноетнічна держава за термінологією ООН, у якій мешкають білоруси, росіяни, українці, поляки, євреї, литовці, вірмени, азербайджанці та інші народи. Головні етноси, що складають білоруську націю: білоруси — 83,7 %, росіяни — 8,3 %, поляки — 3,1 %, українці — 1,7 %. Національний склад населення характеризується переважанням білорусів і зростанням їх частки у населення країни. При скороченні населення країни на 5,6 %, кількість білорусів скоротилась тільки на 2,5 %. Кількість інших національностей продовжувала скорочуватись швидкими темпами. За 1999—2009 кількість євреїв зменшилась на 55 %, українців — на 33 %, росіян — на 31 %, поляків — на 26 %. Українці в Білорусі У Республіці Білорусь станом на кінець 2009 року проживало 158,7 тис. українців. З них 29,2 % назвали рідною українську мову, 61,2 % — російську та 7,9 % — білоруську. За своїм соціальним складом 95 % українців Білорусі мають вищу, середню та незакінчену середню освіту. 2,5 тисячі — наукові працівники (з 16,5 тисяч всіх науковців Білорусі). 30 % від загальної кількості докторів та кандидатів наук країни вчені українського походження. Станом на 2006 рік, Міністерством юстиції Білорусі та управліннями юстиції облвиконкомів зареєстровано 5 українських об'єднань, які представляють 10 громад і являють собою 4 центри впливу на розвиток української самобутності в Білорусі. Динаміка демографії українців у країні: 1926 р. — 0,6 % населення; 1959 р. — 1,7 %; 1970 р. — 2,1 %; 1979 р. — 2,4 %; 1989 р. — 2,9 %; 1999 р. — 2,4 %. 2009 р. — 1,7 %. Чисельність українців за регіонами, тис. (перепис 2009 року): Берестейська область — 40,0; Вітебська область — 14,6; Гомельська область — 30,9; Гродненська область — 15,0; Мінська область — 17,7; Мінськ — 27,4; Могильовська область — 13,1. Мови Державні мови: білоруська, російська. За даними перепису населення 2009 року, більшість населення — 5058,4 тис. (53,2 %) вказали рідною мовою білоруську. Це на 20 % менше, аніж під час перепису 1999 року. Російську мову вказали рідною 41,5 % населення, що майже вдвічі більше, аніж у 1999 році (24,1 %). Серед міського населення білоруську назвали рідною 44,1 % населення, російську — 49,8 %. Серед сільського населення — 79,7 % та 17,7 % відповідно. Більшість населення (70,2 %) вказали російську, як мову, що нею вони розмовляють вдома. Це на 7,4 % більше, ніж під час минулого перепису. Кількість людей, які вказали основною розмовною мовою білоруську скоротилось з 36,7 % у 1999 до 23,4 % у 2010. Серед міського населення російську, як основну розмовну мову, назвали 81,9 % населення, а білоруську — 11,3 %. Серед сільського населення більшість назвала основною розмовною мовою білоруську — 58,7 % та російську — 36,2 %. У XX ст. білоруська мова тільки протягом двох нетривалих періодів упритул наблизилася до здобуття реального статусу державної (у 20-х рр., до початку сталінських репресій, і в 1991—1995 pp.) Наприкінці існування Радянського Союзу (1990 р.) Верховна Рада Білоруської РСР ухвалила надзвичайно ліберальний «Закон про мови», що проголошував білоруську мову державною. Після проведення в країні референдуму 1995 p., що більшість країн світу визнали нелегітимним, державна політика, спрямована на впровадження білоруської мови в різні сфери громадського життя, згортається. 1998 р. Національні збори Республіки Білорусь ухвалюють нову редакцію «Закону про мови», в якому проголошено державність білоруської й російської мов. Юридичне закріплення необов'язковості використання білоруської мови в офіційному вжитку спричинило майже повсюдне її витіснення зі структур державної влади. Більшість статей згаданого закону сформульовано таким чином, що в одночасному застосуванні двох мов немає ані найменшої потреби. Наприклад, у статті восьмій зазначено: «У Республіці Білорусь мовами діловодства й документації, а також мовами взаємостосунків державних органів, органів місцевого керування й самоврядування, підприємств, установ, організацій і громадських об'єднань є білоруська і (або) російська мова». Наприкінці 80-х pp. XX ст. у Мінську не було жодної білоруськомовної школи. Від 1990-го до 1995-го кількість шкіл з білоруською мовою навчання невпинно зростала, а після цього періоду запанувала стійка зворотна тенденція. Так, у 1997—1998 навчальному році базову і середню освіту білоруською мовою здобувало майже 13,5 % столичних школярів, а в 1999—2000 — близько 11 % учнів Мінська. У 2007—2008 рр. білоруською мовою навчалися 195,6 тис. учнів (18,4 % від загальної кількості), з них 14,7 тис. першокласників (16,7 %). Більшість білоруськомовних шкіл розташовані в сільській місцевості. У містах білоруськомовну освіту отримують лише 1,9 % учнів. У 2009—2010 рр. в містах Білорусі існували лише 34 школи з викладанням білоруською мовою. Більшість з них (19) знаходились у Мінську та Мінській області, 5 шкіл у Гродненській області, по 3 у Брестській, Вітебській, Гомельській областях. Найменше — лише одна школа була Могильовській області. У багатьох містах (Брест, Могильов) білоруськомовні школи відсутні. Усередині самої білоруської мови спостерігається розкол. Існують два альтернативні варіанти мови, «нормативний», що відповідає всім сучасним правилам, основна маса яких була прийнята під час перебування Білорусі в СРСР («Наркомівка») й більш «традиційний» варіант (Тарашкевиця), що використовується здебільшого серед опозиційних до білоруської влади засобах масової інформації та інших громадських колах. У 2007 році відбувся розкол білоруської Вікіпедії на дві. Також, через зросійщення, частина білорусів розмовляють сумішшю білоруської та російської — трасянкою. Релігії Головні релігії держави: православ'я — 80 % населення, греко-католицтво — 17,7 % (проживають переважно у Гродненській, Мінській та Вітебській областях). Наприкінці XVIII ст. 70 % населення належало до греко-католицької церкви, 15 % були католиками, 7 % — юдеями й лише 6 % — православними. Однак у 1839 році греко-католицькі архієреї ухвалили рішення про приєднання до Греко-Російської Православної Церкви, у православ'я перейшли близько 1,6 млн осіб. Станом на 1 вересня 2009 р. в Республіці Білорусь було зареєстровано 3094 релігійні громади, які представляли 25 конфесій і релігійних напрямів. Крім того, існувало 158 релігійних організацій, що мали загальноконфесіональне значення (релігійні об'єднання, монастирі, місії, братства, сестринства, духовні навчальні заклади). Вірянами у 2011 р. назвали себе 58,9 % населення. Основними конфесіями є православ'я (80—82 % серед осіб, що назвали себе вірянами) та католицизм (10—12 %). Охорона здоров'я Очікувана середня тривалість життя в 2006 році становила 69,1 року: для чоловіків — 63,5 року, для жінок — 75 років. Смертність немовлят до 1 року становила 13 ‰ (станом на 2006 рік). Населення забезпечене місцями в стаціонарах лікарень на рівні 1 місце на 76 жителів; лікарями — 1 лікар на 248 жителів (станом на 1996 рік). Витрати на охорону здоров'я в 1990 році склали 3,2 % від ВВП країни. У 2006 році 100 % населення було забезпечено питною водою. Освіта Рівень письменності в 2003 році становив 99,6 %: 99,8 % серед чоловіків, 99,5 % серед жінок. Дошкільна освіта в Білорусі є першим рівнем основної освіти, що закріплено в редакції Закону Республіки Білорусь «Про освіту в Республіці Білорусь» (19 березня 2002 р., розділ IV). Відповідно до Закону, в рамках цілісної системи освіти Республіки Білорусь дошкільний рівень покликаний забезпечити всебічний розвиток дитини. Заклади дошкільної освіти розрізняються за типами та профілем роботи з дітьми. Для дітей до 6 років існують такі типи дошкільних установ, як ясла, ясла-садок, дитячий садок, дитячий садок-школа. За профілем вони поділяються на заклади загального призначення, з поглибленою спрямованістю, санаторні дошкільні установи, спеціальні дошкільні заклади для дітей з особливостями психофізичного розвитку, дошкільні центри розвитку дитини. Станом на 01.01.2008 року у Білорусі було 4109 закладів дошкільної освіти, які відвідувало 365 298 дітей. Розвиваються нові форми організації дошкільної освіти з короткочасним режимом перебування дітей у дошкільних установах від 2 до 7 годин. У 2008 році діяло 376 таких груп. Середня освіта — наступний етап в отриманні освіти в Республіці Білорусь. Отримати його можна в загальноосвітніх школах і гімназіях. Навчання на цьому рівні починається з 6 років. Сучасна модель загальноосвітньої школи поділяється на кілька ступенів: Перший ступінь — загальна початкова освіта. Період навчання триває 4 роки, з 1-го по 4-й класи. Другий ступінь — загальна базова освіта. Період навчання: початкова освіта, потім — з 5-го по 9-й класи. Третій ступінь — загальна середня освіта. Його отримують ті учні, які закінчили базову школу і продовжили навчання у 10-му і 11-му класах загальноосвітньої середньої школи. Загальну середню освіту можна отримати і в професійно-технічних і середніх спеціальних навчальних закладах, прийняття до яких здійснюється після закінчення базової школи. В останні роки в навчальних закладах Республіки Білорусь існує 10-бальна система оцінки знань. Вища освіта у Білорусі представлена 43 державними вищими навчальними закладами (з них 31 університет, 6 академій, 2 інститути, 4 вищих коледжі), а також 12 вишами приватної форми власності. У Білорусі проведено ліцензування освітньої діяльності всіх вишів незалежно від форми власності. Білоруський державний університет і Білоруський національний технічний університет є провідними вищими навчальними закладами в національній системі освіти. Вища школа готує фахівців за 360 спеціальностями і за більше ніж 2 тис. спеціалізацій. Інтернет У 2001 році всесвітньою мережею Інтернет у Білорусі користувались 50 тис. осіб. У 2016 році був впроваджений зв'язок четветого покоління за технологією LTE. Цей зв'язок доступний поки що лише у великих містах, тобто обласних центрах. Культура У Республіці Білорусь близько 13 тис. установ культури — театрів, цирків, вищих і середніх навчальних закладів, музеїв, музеїв-заповідників і меморіальних комплексів. Близько 60 з них — республіканського підпорядкування. У їхньому числі Національна кіностудія «Беларусьфільм», Національна бібліотека Білорусі, Білоруський державний інститут проблем культури, Республіканський центр національних культур, Державний регістр кіновідеофільмів і кіновідеопрограм. Бібліотечна система країни включає близько 10 тис. публічних і спеціальних бібліотек, сукупного обсягу фонду — близько 250 млн примірників. Кухня Білоруська кухня в основному складається з овочів, м'яса й хлібів. За традиційними методами кулінарії, які були широко поширені до «радянської ери» у Білорусі, харчові продукти або повільно готуються, або тушкуються. Типовий білорус вдень їсть дуже легкий сніданок і щільний обід з вечерею. Остання є основною їжею дня. При привітанні гостя, як і в Україні, пропонують хліб із сіллю для демонстрації гостинності. Свята 1 січня — Новий рік 7 січня — Різдво Христове 8 березня — Міжнародний жіночий день 1 травня — Міжнародний день праці 9 травня — День перемоги 3 липня — День Республіки (головне державне свято) 7 листопада — День Жовтневої революції 25 грудня — Різдво Христове (за календарем католицької конфесії) Змінна дата — Пасха (Великдень) Змінна дата — Проводи Народний одяг Традиційний білоруський одяг походить з Київської Русі. Враховуючи білоруський клімат, був потрібен одяг, який би зберігав людину в теплі. Одяг білорусів складався з льону або вовни й був прикрашений декоративними орнаментами, які певний час перебували під впливом культур своїх сусідів: поляків, литовців, латвійців, росіян та інших європейських народів. Кожен з білоруських регіонів має окремий, унікальний орнамент. Орнамент, використаний на деяких стародавніх сукнях, зараз відображений на державному прапорі Білорусі. Наука В Білорусі існує Національна академія наук Білорусі . Також, наукові дослідження проводяться в університетах. Засоби масової інформації Спорт До 1991 року білоруські клуби брали участь у різноманітних лігах чемпіонату СРСР. Найкращий результат — перемога в чемпіонаті країни мінського «Динамо» 1982 року. У 2008 році футбольний клуб «БАТЕ Борисів» пробився до групової стадії Ліги Чемпіонів, зігравши у групі з мадридським «Реалом», туринським «Ювентусом» та Санкт-Петербурзьким «Зенітом». Білоруси взяли три пункти, що, зважаючи на стан спорту в Білорусі, є досить високим результатом. Найкращим результатом білоруської збірної було 36 місце в рейтингу ФІФА (січень 2011), однак білоруська збірна ніколи не потрапляла на чемпіонати світу та Європи. Хокей у Білорусі є пріоритетним видом спорту. У 2010 році відбувся світовий чемпіонат серед юніорів, а у 2014 році Білорусь приймала чемпіонат світу з хокею. Для цього в Мінську зведено «Мінськ-Арену» на 15 040 глядачів та зводиться «Чижівка-Арена» на 7500 глядачів. Галерея Див. також Білоруська Народна Республіка Наша Ніва Білоруські письменники Примітки Джерела Вівчарик М. М. Білорусь, Республіка Білорусь // Орлова Т. В. Історія пострадянських країн: підручник / Т. В. Орлова; Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка. — Київ: Знання, 2014. — 502 с. Савченко О. В. Білорусь, Республіка Білорусь // Посилання Посольство України в Республіці Білорусь Посольство Республіки Білорусь в Україні Сайт Президента Республіки Білорусь Офіційний сайт Республіки Білорусь Слов'янські країни Пострадянський простір Республіки Надпопулярні статті Країни, що не мають виходу до моря Країни з офіційною багатомовністю Держави-члени ООН Держави-члени СНД


source: wikipedia

text: Руму́нія () — держава на перехресті східної, центральної та південно-східної Європи. Межує на півночі з Україною, на північному сході — із Молдовою, на південному заході — із Сербією, на північному заході — з Угорщиною, і з Болгарією — на півдні, а також омивається Чорним морем на сході. Має переважно помірний континентальний клімат. Із загальною площею , Румунія — 12-та за величиною країна в Європі та сьома за чисельністю населення країна-член Європейського Союзу, яка має приблизно 20 мільйонів жителів. Столиця і найбільше місто — Бухарест. Інші основні міські райони включають: Клуж-Напока, Тімішоара, Ясси, Констанца, Крайова, Брашов та Галац. Річка Дунай, друга за довжиною річка в Європі, піднімається у Німецькому Чорному Лісі і протікає загалом у південно-східному напрямку протягом 2 857 км, протікаючи через десять країн, перш ніж увійти в дельту Дунаю Румунії. Карпатські гори, які перетинають Румунію з півночі на південний захід, включають вершину Молдовяну на висоті 2 544 метри. Сучасна Румунія була утворена в 1859 році шляхом персональної унії Дунайських князівств Молдавії та Волощини. Нова держава, офіційно названа Румунією з 1866 року, здобула незалежність від Османської імперії у 1877 році. Після оголошення нейтралітету по завершенню Першої світової війни, у 1914 році, Румунія воювала на боці союзних держав, починаючи з 1916 року. Після цього Буковина, Бессарабія, Трансильванія, а також частини Банату, Кришани та Мармарощини стали частиною суверенного Королівства Румунія. У червні-серпні 1940 року, внаслідок пакту Молотова — Ріббентропа та другого Віденського арбітражу, Румунія була змушена передати Бессарабію та Північну Буковину Радянському Союзові, а Північну Трансильванію — Угорщині. У листопаді 1940 року Румунія підписала Троїстий пакт і, як наслідок, у червні 1941 року вступила до Другої світової війни на боці країн Осі, воюючи проти Радянського Союзу до серпня 1944 року, коли після перевороту приєдналася до союзників та відновила контроль над Північною Трансильванією. Після війни, під окупацією військ Червоної Армії, Румунія стала соціалістичною республікою та членом Варшавського договору. Після революції 1989 року країна розпочала перехід до демократії та ринкової економіки. Румунія займає 49 місце в Індексі людського розвитку і є країною, що розвивається. Країна має 62-гу за величиною економіку в світі за номінальним ВВП, з річним темпом економічного зростання у 3,5 % станом на 2020 рік. Після швидкого економічного зростання на початку 2000-х, Румунія має економіку, що переважно базується на послугах, і є експортером машин та електроенергії. Країна є членом Організації Об'єднаних Націй з 1955 року, НАТО з 2004 року та Європейського Союзу з 2007 року. Переважна більшість населення самоідентифікує себе як православні християни і є носіями румунської мови. Етимологія Назва Romania походить від , що означає «громадянин Риму». Перше відоме вживання цього звернення датується XVI століттям, італійськими гуманістами, що подорожували Трансильванією, Молдовою та Волощиною. Офіційні назви 1859—1862: Об'єднане князівство Волощини та Молдови 1862—1866: Об'єднані князівства або Румунія 1866—1881: Румунія або Князівство Румунія 1881—1947: Королівство Румунія або Румунія 1947—1965: Румунська Народна Республіка (РПР) або Румунія 1965 — грудень 1989: Соціалістична Республіка Румунія (РСР) або Румунія Грудень 1989 року по теперішній час: Румунія Географія Румунія розташована у південно-східній Європі. На півночі і сході межує з Республікою Молдова (681,3 км) і Україною (613,8 км, у тому числі річковий кордон 292,2 км і морський 33 км), на північному заході — з Угорщиною (448 км), на південному заході з Сербією (546,4 км), на півдні — з Болгарією (631,3 км, межа — Дунай). На південному сході омивається Чорним морем (берегова лінія — 193,5 км). На півдні і сході річкові долини, на південному заході територію Румунії займають Східні і Південні Карпати і Семигородська височина, до яких прилягають із заходу Паннонська, з півдня — Волоська низовини, зі сходу Молдавська і Добрузька височини. Румунія лежить на межі Центральної і Східної Європи та Балканського півострова, і на її території тисячоліттями перехрещувалися політичні і культурні впливи цих трьох комплексів. Великі міста: Бухарест (1 931 тис. мешканців), Ясси (354,8 тис.), Галац (342,4 тис.), Тімішоара (340 тис.), Констанца (337 тис.), Клуж-Напока (332,2 тис.). Історія Давня історія Доля Румунії була пов'язана з її сусідами: Болгарією, Угорщиною (згодом Австрією і Австро-Угорщиною), Київською і Галицько-Волинською державами (пізніше Великим Князівством Литовським і Польщею, з 18 ст. із Російською імперією, а згодом з СРСР) та з Османською імперією. Частини Румунії (деякий час навіть вся Румунія) належали віками до цих держав або були під їхнім протекторатом. Територія Румунії з давніх часів була місцем побутування багатьох етносів, зокрема фракійців. У 1 ст. до н. е. — 3 ст. гето-дакські племена, які проживали на землях сучасної Румунії, вели боротьбу з Римом. На початку 2 ст. римляни підкорили область розселення даків та перетворили її на провінцію Дакія. Римляни залишили землі Румунії наприкінці 3 ст. У 3—7 ст. через територію Румунії рухалися та осідали племена готів, гунів, гепідів, аварів, а з 6—7 ст. — слов'яни (анти, склавини). Слов'яни, які проживали поряд із місцевим романізованим гето-фракійським населенням на лівому березі Дунаю, були асимільовані, внаслідок чого в 9—10 ст. виникла східнороманська етнічна спільнота волохів, котрі вважаються предками румунів і молдован. В 11—12 ст. сх. частину сучасної Румунії спустошували половці та торки, а в 13 ст. — монголи. У 14 ст. виникли держави Волощина та Молдавське князівство, які певний час перебували під зверхністю відповідно — Угорщини та Польщі, а в 1-й пол. 16 ст. опинилися у васальній залежності від Османської імперії. Румунські держави середньовіччя та нового часу У добу середньовіччя та ранньомодерні часи на території сучасної Румунії існували 3 державні утворення: 1) Молдова (іноді називана Волощиною) між Карпатами та р. Дністер, східна частина якої відома як Бессарабія; 2) Велика Волощина (Мунтенія, Мультянія, Мунтянська земля та ін.; іменувалася також Волощиною, а з 19 ст. відома здебільшого як Валахія) — між Карпатами та річкою Дунай на півдні Румунії; 3) Семигород (Семигородщина, Семиграддя, Трансильванія) — на півночі Румунії. На короткий час на початку 17 ст. господарю Волощини Михаю I Хороброму пощастило об'єднати всі три державні утворення. Із кінця 17 ст. Трансильванія опинилася під австрійською зверхністю. У 1774 р. Австрія захопила пн.-зх. Буковинську землю з мішаним українсько-молдовським населенням. У 1812 р. Російська імперія анексувала Бессарабію. У 1828 р. російські війська ввійшли на територію князівств — Молдови та Валахії (Волощини) і за Адріанопольським мирним договором 1829 р. отримали права протекторату над ними. Після поразки Росії в Кримській війні 1853—1856 за умовами Паризького мирного договору 1856 російський протекторат замінили гарантії 7-ми держав, які визнали автономні права Дунайських князівств (Молдови та Валахії) під зверхністю Османської імперії. 1858 р. в Парижі (Франція) укладено міжнародну конвенцію про устрій Дунайських князівств, яка передбачала створення спільних органів державного управління. У 1859—1861 рр. Молдова об'єдналася з Валахією, що поклало початок Румунії як держави. Королівство Румунія (1881-1947) У 1866 р. була прийнята Конституція Румунії, а у 1877—1878 рр. Румунія стала незалежною державою, а з 1881 р. — королівством. У червні 1913 р. Румунія взяла участь у 2-й Балканській війні супроти Болгарії і за Бухарестським мирним договором 1913 р. одержала Пд. Добруджу. Із 1916 р. вступила у Першу світову війну на боці Антанти і скористалася перемогою останньої, щоб придбати договорами або військовою силою Трансильванію, Буковину, Бессарабію та Добруджу. Румунські війська взяли участь в інтервенції до Угорщини (1919 р.). У жовтні 1920 р. країни Антанти підписали Паризький протокол, який визнавав Бессарабію за Румунією. У 1923 р. була прийнята нова Конституція. Наступного року війська придушили селянське Татарбунарське повстання, яке спричинили наслідки аграрної реформи 1921 р. та голод 1924 року. У 1938 р. був встановлений режим королівської диктатури Кароля II, який був закріплений у конституції країни (лютий 1938 р.). Друга світова війна За умовами 2-го Віденського арбітражу (серпень 1940 р.) під тиском гітлерівської Німеччини Румунія передала Угорщині Північну Трансильванію, а за Крайовською угодою (вересень 1940 р.) з Болгарією поступилася Пд. Добруджею в кордонах 1913 р. на користь цієї держави. У червні 1940 р. Бессарабія та Буковина Північна були приєднані до СРСР. У 1940 р. румунський престол здобув син Кароля II — Михай, а прем'єр-міністром став генерал Й. Антонеску. Відтоді Румунія проводила пронімецький зовнішньополітичний курс. У листопаді 1940 р. приєдналася до Берлінського пакту. 1941—1944 рр. мільйонна румунська армія (26 дивізій) взяла участь у німецько-радянській війні на боці гітлерівської Німеччини. У 1941 р. території між річками Дністер і Південний Буг були включені до утворення Трансністрія із центром у Тирасполі (пізніше — в Одесі) під румунським контролем. Влітку 1944 р. радянські війська підійшли впритул до кордонів Румунії. Під загрозою вторгнення кабінет Й. Антонеску був повалений. У серпні 1944 року румунська армія перейшла на бік антигітлерівської коаліції. 16 румунських дивізій (понад 500 тис. осіб) воювали супроти німецько-фашистських військ. У вересні 1944 р. в Москві Румунія уклала угоду з країнами антигітлерівської коаліції, яка передбачала скасування 2-го Віденського арбітражу 1940 р., виплату репарацій СРСР, визнання радянсько-румунського кордону станом на 1 січня 1941 р. (без Північної Буковини та Бессарабії) та ін. Передача Бессарабії та Буковини СРСР була легітимізована Паризьким мирним договором, який уклала Румунія в лютому 1947 р. з Організацією Об'єднаних Націй. Соціалістична Республіка Румунія У 1944 р. була скинута профашистська диктатура Антонеску. У 1945 р. створено уряд комуністичної спрямованості, кордони змінені і у 1947 році, менше ніж за 3 роки після окупації Румунії радянським союзом, король Михайло відрікся від престолу і була створена Румунська Народна республіка. Конституція радянського зразка прийнята у 1949 р. Із 1945 р. під тиском СРСР проводився активний процес радянізації: конфіскаційна аграрна реформа, націоналізація промисловості, розпуск партій, які звинувачувалися в підготовці заколоту, та ін. У 1955 р. Румунія приєдналася до Варшавського договору. В 1958 р. з країни були виведені радянські війська. Нова конституція прийнята у 1965 році. У 1967 р. був укладений договір між СРСР та Румунією про міждержавний кордон. Ніколае Чаушеску став президентом у 1974 р. У 1987 р. почалися виступи робітників проти програми економії. Сучасна історія «Різдвяна революція» 1989 року призвела до скинення режиму Чаушеску і влада перейшла до Фронту національного порятунку, який очолював Йон Ілієску. Чаушеску було засуджено і страчено. Скасовано спецслужбу Секурітате. Страйки протесту проти наслідків введення ринкової економіки продовжувалися до 1990 р. Нова конституція прийнята на референдумі у 1991 році. У 2007 році Румунія вступила до ЄС, а також стала членом Спільного ринку. Наразі у країні спостерігається посилення уніоністського руху, прихильники якого виступають за об'єднання Румунії та Молдови в єдину державу. Адміністративний поділ Детальніше у статті Адміністративний поділ Румунії, Міста Румунії Адміністративно-територіальний поділ Румунії відповідає стандарту NUTS таким чином: рівень NUTS 1: Румунія; рівень NUTS 2: 8 регіонів розвитку (населення кожного — близько 2,8 млн осіб); рівень NUTS 3: 41 жудець та 1 муніципія (столиця Бухарест); рівень NUTS 4: не використовується; рівень NUTS 5: 256 міст та 2 686 комун. Політична система Згідно з Конституцією, Румунія є державою з республіканською формою правління. Державною мовою є румунська мова. Публічна влада розділена на законодавчу, судову, і виконавчу. Глава держави — Президент, глава уряду — прем'єр-міністр. Нині Президентом держави є Клаус Йоганніс з 2014 р., головою уряду — Флорін Кицу. Президент Румунії представляє румунську державу і є гарантом національної незалежності, єдності і територіальної цілісності країни. Є гарантом Конституції, перед яким присягає Уряд. Обирається загальним, рівним, прямим, таємним і вільно вираженим голосуванням строком на 4 роки. Прем'єр-міністр Румунії — глава виконавчої влади Румунії. Призначається Президентом Румунії після схвалення його кандидатури обома палатами Парламенту. Керує Урядом і координує діяльність його членів. Також представляє Палаті Депутатів або Сенату звіти і заяви про політику Уряду. Законодавчий орган — двопалатний парламент, який складається із Сенату (, 137 місць) і Палати депутатів (, 332 місця). Парламент обирається на 4 роки прямим таємним голосуванням. Судова влада захищає права і законні інтереси громадян, юридичних осіб і держави, вона незалежна від інших структур влади. Основи судової влади встановлені Конституцією 1991 року і Законом про судову систему 1992 року. Суди підрозділяються на апеляційні, окружні і суди першої інстанції. Вищу судову владу здійснює Верховний суд Румунії. Членство у міжнародних організаціях — ООН, ОБСЄ, РЄ, СОТ, МБРР, МВФ, МФЧХіЧП, НАТО, ЄС. Державні символи Державний прапор — червоний, жовтий і синій триколор, 3 вертикальних рівних лінії. Був прийнятий у 1848 р. під час революції у Цара Роминяске. Державний герб — Стема. Прийнятий у 1992 році. Являє собою орла, який тримає у дзьобі хрест, а у кігтях — шаблю і скіпетр, на грудях представлена композиція з п'яти гербів історичних провінцій Цара Роминяске, Молдова, Трансильванія, Добруджа і Банат. Державний гімн — «Прокинься, румуне». Національний День Румунії святкується 1 грудня, через те, що 1 грудня 1918 р. приєднанням Трансильванії до Румунії завершився процес утворення єдиної румунської національної держави. Українсько-румунські відносини Під час Української державності (1917–1921) з українського боку здійснювались заходи для унормування дипломатичних взаємин з Румунією. У січні 1918 р. з інформативною місією був висланий до Румунії — А. Галіп, пізніше представниками українських урядів в Румунії були: М. Галаган, В. Дашкевич-Горбацький і К. Мацієвич (1919 — 1922). Румунськими уповноваженими при українських урядах були генерали Коанда і Концеску. Румунія визнавала де-факто існування української держави, входила з українськими урядами у господарсько-торговельні зв'язки та була готова доставити зброю в заміну за господарські продукти, однак заломлення українського фронту в 1919 р. поклало край цим планам. 1 лютого 1992 року були встановлені дипломатичні відносини. Українська діаспора переважно проживає в північній частині Румунії, на кордоні з Україною в Мармарощині і Буковині, а також у Подунав'ї (Північна Добруджа і Південна румунська Молдова). Більше половини всіх румунських українців проживає в повіті Марамуреш на Мармарощині (34 027 чоловік), де вони становлять до 6,67 % всього населення. Велика кількість українців проживає також у Сучаві (8 506 осіб) і Тіміші (7 261 особа). Як офіційна національна меншина українці мають одне зарезервоване місце в парламенті Румунії. Румуни — сьома за чисельністю етнічна меншина України. Згідно з даними Всеукраїнського перепису 2001 року в Україні проживало 151 тисяча румунів, що становило 0,31 % населення держави. Румуни в Україні користуються, майже винятково в Чернівецькій області, своєрідною культурною автономією. Збройні сили Всього витрати на оборону в наш час становлять 2,05 % від загального ВВП країни, що становить приблизно 2,9 мільярда доларів (47 позиція у світі). 90 000 чоловіків і жінок в наш час складають Збройні Сили, 75 000 з яких є військовослужбовцями і інші 15 000 — цивільними особами. Сухопутні війська мають силу в 45 800 чоловік, 13 250 — Військово-повітряні сили і Військово-морські сили — 6 800, решта 8 800 служать в інших областях. Румунські військові сили проходять триступеневу реструктуризацію. У 2007 році перший короткостроковий етап був завершений. 2015 рік знаменує закінчення другої стадії, коли збройні сили будуть досягати чудової сумісності з силами НАТО. У 2025 році довгостроковий етап має бути завершений. Етапи спрямовані на модернізацію структури збройних сил, скорочення персоналу, а також придбання новіших і досконаліших технологій, сумісних зі стандартами НАТО. Економіка Румунія — індустріально-аграрна країна. Основні галузі промисловості: гірнича, лісоматеріалів, металургійна, хімічна, машинобудування, харчова, нафтопереробна. Транспорт: автомобільний, залізничний, річковий, морський, повітряний. Перевезення вантажів у країні здійснюється головним чином автотранспортом і залізницею. 1994 р. у країні було 11 365 км залізниць і 88 117 км шосейних доріг. Головні порти на Дунаї: Дробета-Турну-Северин, Джурджу, Бреїла, Галац. Головний морський порт — Констанца, через який проходить 80 % морських вантажоперевезень країни і 65 % вантажів зовнішньої торгівлі. У 1984 був відкритий судноплавний канал, що з'єднує Констанцу з портом на Дунаї Чернаводе. У 1996 вантажний морський флот Румунії складався з 234 кораблів і мав сумарну вантажопідйомність всіх судів у 2 445 810 рег. т. За даними Індексу економічної свободи The Heritage Foundation, USA 2001: ВВП — $ 29,4 млрд. Темп зростання ВВП — (-7,5)%. ВВП на душу населення — $1310. Прямі закордонні інвестиції — $ 390 млн. Імпорт (паливо, продукція машинобудування і обладнання, продукція текстильної промисловості і сільського господарства) — $ 11,5 млрд (головним чином, Центральна і Східна Європа — 21,0 %; Німеччина — 17,5 %; Італія — 17,4 %; Франція — 6,9 %; США — 4,2 %). Експорт (текстиль, метали і продукція машинобудування і хімічної промисловості) — $ 9,5 млрд (головним чином, Італія — 22,0 %; Німеччина — 19,0 %; Франція — 5,9 %; США — 3,8 %). Населення Динаміка чисельності Чисельність населення країни 2016 року становила 19,474 млн осіб (58-ме місце у світі). Чисельність румунів стабільно зменшується. Зміни чисельності населення країни: 1948 року ‒ 15,87 млн осіб, 1956 ‒ 17,48 млн осіб, 1966 ‒ 19,1 млн осіб, 1977 ‒ 21,56 млн осіб, 1992 ‒ 22,8 млн осіб, 2002 ‒ 21,7 млн осіб, 2011 ‒ 20,12 млн осіб. Густота населення країни 2015 року становила 84,8 особи/км2 (120-те місце у світі). Доступ до облаштованих джерел питної води 2015 року мало 100 % населення в містах і 100 % в сільській місцевості; загалом 100 % населення країни. Смертність немовлят до 1 року, станом на 2015 рік, становила 9,89 ‰ (139-те місце у світі); хлопчиків — 11,23 ‰, дівчаток — 8,47 ‰. Рівень материнської смертності 2015 року становив 31 випадків на 100 тис. народжень (127-ме місце у світі). Етноси Головні етноси країни: румуни — 83,4 %, угорці — 6,1 %, цигани — 3,1 %, українці — 0,3 %, німці — 0,2 %, інші — 0,7 %, інші — 6,1 % населення (оціночні дані за 2011 рік). Національний склад населення за переписом 2011 р. (серед тих, хто вказав свою національну приналежність): {| | align="center" style="background:#f0f0f0;"|| align="center" style="background:#f0f0f0;"|чисельність| align="center" style="background:#f0f0f0;"|частка''' |- | румуни||16 792 868||88,92 % |- | угорці||1 227 623||6,50 % |- | цигани||621 573||3,29 % |- | українці||50 920||0,27 % |- | німці||36 042||0,19 % |- | турки||27 698||0,15 % |- | росіяни||23 487||0,12 % |- |кримські татари||20 282||0,11 % |} Мови Офіційна мова: румунська — розмовляє 85,4 % населення країни. Інші поширені мови: угорська — 6,3 %, циганська — 1,2 %, інші мови — 7 % (дані на 2011 рік). Релігія За Конституцією Румунія — світська держава, декларовано принцип свободи совісті і рівність всіх релігій перед законом. Найбільш поширене релігійне спрямування в Румунії — православ'я, за даними загальнонаціонального перепису 2002 року до православних віднесли себе 86,7 % загального населення країни. Переважна більшість православних румунів належить до Румунської православної церкви. Румунська Православна Церква проголосила своє самоврядування у 1865 р., після об'єднання князівств Валахії та Молдови в Румунській державі (1862), виділившись таким чином з Константинопольського Патріархату. Автокефалію Румунської Православної Церкви було визнано лише 25 квітня 1885 р. Титул Предстоятеля: «Блаженніший Архієпископ Бухарестський, Митрополит Мунтенський і Добруджійський, Намісник Кесарії Каппадокійської і Патріарх Румунський». Інші християнські конфесії мають значно менше число прихильників — католиків латинського обряду близько 4,7 % населення, греко-католиків — 0,9 %, протестантів — 6,5 %. Близько 67 тисяч осіб, головним чином, етнічні кримські татари та турки, які проживають в районі Добруджі, заявили про себе, як про мусульман. Римо-католики, здебільшого зосереджені на заході країни, в Трансильванії. Істотну частину прихильників Реформованої церкви також складають етнічні угорці, які проживають в Трансильванії; в східній частині Угорщини, на кордоні з Румунією кальвінізм є найбільш поширеною релігією. Під час перепису 6 179 осіб відповіли, що сповідують юдаїзм, 23 105 осіб декларували атеїстичний (нерелігійний) світогляд. Релігійний склад населення Румунії за переписом 2011 р.: 85,9 % — православ'я; 4,6 % — римо-католицизм; 3,2 % — кальвінізм; 1,9 % — п'ятидесятництво; 0,8 % — греко-католицизм; 0,3 % — іслам 3,3 % — інше. Найбільші міста Румунія — високоурбанізована країна. Рівень урбанізованості становить 54,6 % населення країни (станом на 2015 рік). Українська громада Чисельність української громади в Румунії постійно знижується. Станом на 2011 рік, вона налічувала 50,9 тис. осіб (0,27 % загальної кількості населення країни). У повоєнній Румунії найбільшої чисельності вона сягала 1992 року — 65,5 тис. осіб, а у відносному — 1956 року (0,35 % загальної кількості населення країни). Примітки Джерела та література О. В. Ясь. Румунія // П. Овчаренко. Румуни в Україні // Література Див. Молдавія і Iorga N. Legaturile Românilor cu Ruşii apuşeni şi cu teritoriul zis «ucrainian». Analele Academiei Româna. Букарешт 1916: Iorga N. Românii de peste Nistru. Яси 1918; Nistor I. Problema ucraineană in lumina istoriei. Чернівці 1934; Ciobanu S. Legăturile culturale româno-ucrainene. Букарешт 1938; Nistor I. Ucraina in oglinda cronicelor moldovenesli. Букарешт 1941 — 42; Constautinescu-Iasi P. Reiatsi ile cuhurale romino-ruse din trecut. Букарешт 1954; Попов П. З історії укр.-рум. літературних зв'язків. Вісник АН УРСР, ч. 9. К. 1956; Bezviconi G. Contributii la istoria relatiilor romino-ruse. Букарешт 1962; Academia Republicii Populare Romine. Studii priviud relatiile romino-ruse si romino-sovietice. Букарешт 1960; *Мохов Н. О формах и этапах молдавско-украинских связей в XIV — XVIII ст. Кишинев 1961; Ласло М. До питання про укр.-рум. зв'язки у другій половині XIX ст. Укр. Іст. Журнал, ч. 5. К. 1962; Ласло М. Дослідження укр. фолкльору в Румунії, ж. Народився творчість та етнографія, ч. 1. К. 1965; Исторические связи народов СССР и Румынии в XV — начале XVIII в. Документы и материалы в 3 тт. М. 1965 — 70; Cioranesco G. et au. Aspects des relations russo-roumaines. Retrospective et orientations. Париж 1967; Марунчак М. Українці в Румунії, Чехо-Словаччині, Польщі, Югославії. Вінніпеґ 1969; Павлюк М., Робчук І. Регіональний атлас укр. говірок Румунії. Праці XII Респ. діалектологічної наради К. 1971: *Joukovsky A. Relations culturelles entre l'Ukraine et la Moldavia au XVII siècle. Париж 1973. Палаузов С. Н. Румынские господарства Валахия и Молдавия в историко-политическом отношении. СПб., 1859 Голубинский Е. Е. Краткий очерк истории православных церквей болгарской, сербской и румынской или молдо-влахийской. М., 1871 Петрушевич А. С. Лингвистико-историческое исследование о начатках города Львова и окрестностей его с воззрением на предшествующие времена переселения славянских и румынских племён из придунайских стран в прикарпатскую землю, т. 1—3. Львов, 1893—97 Яцимирский А. И. Славянские и русские рукописи румынских библиотек. СПб., 1905 Борецкий-Бергфельд Н. П. История Румынии. СПб., 1909 Садовський П. Румунія та українці (справа меншин в парламенті). «Краківські вісті», 1940, No 39, 17 травня Українці в Румунії. Там само, 1941, No 174, 9 серпня М. К. Релігійні потреби українців в Румунії. «Життя» (Бухарест), 1941, 26 січня Наріжний С. Українська еміграція: Культурна праця української еміграції між двома світовими війнами: В 2-х т. Прага, 1942 [Т. 1]; К., 1999 [Т. 2] Соколевич О. Українське питання у світлі румунської науки. «Визвольний шлях», 1956, No 9—12 Семенова Л. Е. Из истории румынско-русских связей в конце XVII — начале XVIII вв. «Вестник Московского университета: Серия: История», 1958, No 3 Шевченко Ф. П. Документи з історії Північної Буковини XIV—XV ст. в сучасному румунському археографічному виданні. «УІЖ», 1958, No 2 Коляда Г. И. Из истории книгопечатных связей России, Украины и Румынии. В кн.: У истоков русского книгопечатания. М., 1959 Виноградов В. Н. Россия и объединение румынских княжеств. М., 1961 Пархомчук С. М. Народження нової Румунії (1941—1945). К., 1961 Ласло М. До питання про українсько-румунські зв'язки у другій половині XIX ст. «УІЖ», 1962, No 5 Коляда Г. І. З історії румунсько-українських друкарських зв'язків у XVII ст. «УІЖ», 1964, No 1 Адэнилоаие Н. Образование румынского национального государства. Бухарест, 1965 Исторические связи народов СССР и Румынии в XV — начале XVIII в.: Документы и материалы, т. 1—3. М., 1965—70 Шевченко Ф. П. К вопросу об участии румын в Освободительной войне украинского народа 1648—1654 гг. В кн.: Omagiu lui P. Constantinescu-Jaâi cu prilejul împliniriia 70 de ani. Bucureşti, 1965 Гросул В. Я. Реформа в Дунайских княжествах и Россия (20—30-е годы XIX в.). М., 1966 Лісевич І. Т. Україна в сучасній румунській історіографії. «УІЖ», 1967, No 10 Горбач А. Тиміш Хмельницький в румунській історіографії та літературі. В кн.: Наукові записки Українського техніко-господарського інституту, т. 19. Мюнхен, 1969 Марунчак М. Українці в Румунії, Чехословаччині, Польщі, Югославії. Вінніпег, 1969 Русско-румынские и советско-румынские отношения. Кишинев, 1969 Лазарев А. М. Молдавская советская государственность и бессарабский вопрос. Кишинев, 1974 Völkl E. Das rumänische Fürstentum Moldau und die Ostslaven in 15 bis 17 Jahrhundert. Wiesbaden, 1975 Жуковський А. Українські землі під румунською окупацією в часи Другої світової війни: Північна Буковина, частина Бессарабії і Трансністрія, 1941—1944. «Український історик», 1987, No 1/4 Кройтор К. Г. Попередник Олекси Довбуша Григорій Пинтя в працях румунських істориків. В кн.: Обласна науково-практична конференція, присвячена 250-річчю від початку антифеодального руху селян-опришків під проводом Олекси Довбуша. Івано-Франківськ, 1988 Семчинський С. В. Молдавські та валаські літописи як джерело з історії України 15—18 ст. В кн.: Українська археографія: Сучасний стан та перспективи розвитку: Тези доповідей республіканської наради (грудень 1988 р.). К., 1988 Шевченко Ф. П. Румуни в українському козацькому війську в XVII—XVIII ст. В кн.: Міжнародні зв'язки України: Наукові пошуки і знахідки: Міжвідомчий збірник наукових праць, вип. 3. К., 1993 Боєчко В. Кордони України: Історична ретроспектива та сучасний стан. К., 1994 Слободян В. Церкви українців Румунії: Південна Буковина, Задунав'я, Банат, Марморощина. Львів, 1994 Срібняк І. Обеззброєна, але нескорена: Інтернована Армія УНР у таборах Польщі і Румунії (1921—1924). К., 1997 Леп'явко С. Українське козацтво у міжнародних відносинах (1561—1591). Чернігів, 1999 Румунсько-українські відносини: Історія і сучасність (26—29 листопада 1998 р., Сату Маре). Satu Mare, 1999 Трощинський В. П., Шевченко А. А. Українці в світі. К., 1999 Сергійчук В. Етнічні межі і державний кордон України. К., 2000 Україна—Румунія—Молдова: Історичні, політичні та культурні аспекти взаємин: Міжнародна наукова конференція (16—17 травня 2001 р.). Чернівці, 2002 История Румынии. М., 2005 Посилання Румунія // Румунський тунель у Європу // Український тиждень, No 51 (112), 18 грудня 2009 Діалектика нації та меншин // Український тиждень, No 51 (112), 18 грудня 2009 Посольство України в Румунії ПОСОЛЬСТВО РУМУНІЇ в Україну Romania на UCB Libraries GovPubs''. Уряд Президент держави Парламент держави Культура Історичні будинки в Румунії Країни ЄС Країни Чорного моря Країни НАТО Держави-члени ООН Держави і території, засновані 1859