text:
Держа́вний гімн Украї́ни, або сла́вень, — один із головних державних символів України поряд із прапором і гербом. Державним гімном є пісня «Ще не вмерла України і слава, і воля»: слова Павла Чубинського, музика Михайла Вербицького. Офіційна музична редакція ухвалена Верховною Радою 15 січня 1992 року, текст гімну затверджено законом України «Про Державний гімн України» 6 березня 2003 року. 26 лютого 2022 року Державне агентство України з питань мистецтв та мистецької освіти закликало музикантів включати в концертні програми та виконувати державний гімн України в підтримку українського народу. Історія Створення українського гімну бере початок з осені 1862 року, коли на одній з вечірок у Павла Чубинського, етнографа, фольклориста та поета, сербські студенти, що навчалися в Київському університеті, співали патріотичну пісню, в якій згадувався цар Душан і в приспіві були слова «срце бије и крв лије за своју слободу» (або «срб се бије и крв лије за своју слободу...»). Чубинському пісня дуже сподобалася, і він раптом подався в іншу кімнату, а через пів години вийшов звідти з готовим текстом пісні «Ще не вмерла Україна», яку тут же проспівали на сербський мотив. Деякі дослідники вважають, що на написання також вплинули мотиви мазурки «Jeszcze Polska nie zgineła...», яка згодом стала польським гімном. «Марш Домбровського» на той час був популярним серед народів, що боролися за незалежність (уже за кілька місяців після написання вірша Чубинського, почалося січневе повстання). Зокрема, на мотив цієї польської пісні словацький поет Само Томашек написав пісню «Гей, Словаки», що була гімном Словаччини та Югославії. Поширення цього вірша серед українофільських гуртків, щойно об’єднаних у Громаду, сталося дуже швидко. 20 жовтня того ж року шеф жандармів князь Долгоруков дав розпорядження вислати Чубинського «за шкідливий вплив на розум простолюду» («за вредное влияние на умы простолюдинов») на проживання в Архангельську губернію. Перша публікація тексту вірша Павла Чубинського відбулась у львівському журналі «Мета» у номері 4 за 1863 рік. Отримавши поширення на Західній Україні, вірш не пройшов повз увагу релігійних діячів того часу. Один із них, отець Михайло (Вербицький), знаний композитор свого часу, захоплений віршем Павла Чубинського написав музику до нього. Вперше надрукований у 1863 році, з нотами — в 1865-му. Перше публічне виконання відбулось 10 березня 1865 у Перемишлі як завершальний номер концерту, присвяченого Тарасові Шевченку. На платівку вперше записаний у кельнському відділенні «Грамофону» в жовтні 1910 року у виконанні Модеста Менцинського. У 1917—1920 роках «Ще не вмерла Україна» став одним з державних гімнів УНР та ЗУНР. Зокрема, 17 червня 1917 року авторитетне американське видання The New York Times опублікувало замітку про затвердження офіційного перекладу гімну України:
<poem> Nay, thou art not dead, Ukraine,See, the glory’s born again, And the skies, O brethren,Smile once more!As in Springtime melts the snow So shall melt away the foe,And we shall be masters Of our homes. Soul and body, yea, our allOffer we at freedom’s call — We, whose sires were mightyCossack braves.</poem>
 Також, «Ще не вмерла Україна» Чубинського і Вербицького наряду з «Вічним революціонером» Франка та Лисенка, у виконанні хору Стеценка, лунали під час проголошення Акту Злуки. 1939 року «Ще не вмерла Україна» затверджений гімном Карпатської України. Радянська доба Коли в Радянському Союзі було вирішено створити окремий гімн для кожної республіки в його складі, то варіант використання пісні «Ще не вмерла Україна» було відкинуто, щоб не викликати сепаратистські настрої серед українців. Потрібен був текст, в якому б стверджувалося, що Україна — держава, що входить до складу СРСР, що вона там «Між рівними рівна, між вільними вільна» та обов’язково повинна була висвітлена комуністична партія. Це завдання виконав Павло Тичина. Його варіант «Живи, Україно, прекрасна і сильна», покладений на музику групою композиторів під керуванням Антона Лебединця, став державним гімном Української РСР у період з 1949 до 1991 роки. Гімн «Ще не вмерла Україна» було вперше публічно заспівано 24 вересня 1989 року на головній сцені фестивалю «Червона рута». Почав виконувати Василь Жданкін і до нього долучилися Віктор Морозов і Едуард Драч. Визначною подією стало також виконання гімну «Ще не вмерла Україна» 9 квітня 1990 року у Львівській опері перед початком сесії Львівської обласної Ради народних депутатів XXI («першого демократичного») скликання. Перше аранжування для оркестру здійснив художній керівник та диригент Галицького симфонічного оркестру Ростислав Демчишин. Доба Незалежності 15 січня 1992 року музичну редакцію М. Скорика та Є. Станковича (для хору та фортепіано) державного гімну затвердила Верховна Рада України, що знайшло своє відображення у Конституції України. Усю оркестровку здійснив Олександр Морозов. Тільки 6 березня 2003 року Верховна Рада України ухвалила Закон «Про Державний гімн України», котрий запропонував президент Леонід Кучма. Законопроєктом пропонувалося затвердити як державний гімн національний гімн на музику Михайла Вербицького зі словами першого куплета і приспівом пісні Павла Чубинського «Ще не вмерла Україна». Президент запропонував змінити звучання першої строфи гімну на «Ще не вмерла України і слава, і воля». Цей закон підтримали 334 народних депутати, проти висловилися 46 із 433, що зареєструвалися для голосування. Не брали участі в голосуванні фракції Соцпартії і Компартії. З прийняттям цього закону стаття 20 Конституції України набула завершеного вигляду. Національний гімн на музику Михайла Вербицького отримав слова, віднині затверджені законом. Частиною першою статті 2 проєкту Закону України, ініційованого Кабінетом Міністрів України у 2009 році, пропонувалося законодавчо закріпити, що еталонною музичною редакцією державного гімну України є музична редакція М. Скорика та Є. Станковича в тональності сі-бемоль мажор. Згідно з тією ж статтею нотний матеріал еталонної музичної редакції державного гімну України мав видаватися у вигляді клавіру, хорової партитури, партитури для симфонічного оркестру та хору, для симфонічного оркестру, партитури для малого, середнього і великого складу духового оркестру. Законопроєкт був відкликаний. Гімн України набув значної популярності в ході масових протестів 2004 та 2013–2014 років. Композитор Валентин Сильвестров, що виходив на акції протесту в Києві, так охарактеризував український гімн: Текст гімну Оригінальний текст Чубинського (сучасна орфографія)Ще не вмерла Україна, і слава, і воля! Ще нам, браття-молодці, усміхнеться доля! Згинуть наші вороги, як роса на сонці; Запануєм, браття, й ми у своїй сторонці.Приспів: Душу, тіло ми положим за свою свободу І покажем, що ми браття козацького роду. Гей-гей, браття миле, нумо братися за діло! Гей-гей, пора встати, пора волю добувати!Наливайко, Залізняк і Тарас Трясило Кличуть нас із-за могил на святеє діло. Ізгадаймо славну смерть лицарства-козацтва, Щоб не втратить марне нам своєго юнацтва.Приспів.Ой Богдане, Богдане, славний наш гетьмане! Нащо віддав Україну москалям поганим?! Щоб вернути її честь, ляжем головами, Назовемся України вірними синами!Приспів.Наші браття слав’яне вже за зброю взялись; Не діжде ніхто, щоб ми позаду зістались. Поєднаймось разом всі, братчики-слав’яне: Нехай гинуть вороги, хай воля настане!Приспів. Сучасний текст (щонайпізніше 1990)Ще не вмерла України і слава, і воля. Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля. Згинуть наші вороженьки, як роса на сонці, Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці.Приспів: Душу й тіло ми положим за нашу свободу, І покажем, що ми, браття, козацького роду.Станем, браття, в бій кривавий від Сяну до Дону, В ріднім краю панувати не дамо нікому; Чорне море ще всміхнеться, дід Дніпро зрадіє, Ще у нашій Україні доленька наспіє.Приспів.А завзяття, праця щира свого ще докаже, Ще ся волі в Україні піснь гучна розляже, За Карпати відоб’ється, згомонить степами, України слава стане поміж ворогами.Приспів. Закон України «Про Державний гімн України» Стаття 1. Державним Гімном України є національний гімн на музику М. Вербицького зі словами першого куплету та приспіву твору П. Чубинського в такій редакції: «Ще не вмерла України і слава, і воля, Ще нам, браття молодії, усміхнеться доля. Згинуть наші воріженьки, як роса на сонці. Запануєм і ми, браття, у своїй сторонці. Приспів: Душу й тіло ми положим за нашу свободу, І покажем, що ми, браття, козацького роду». Стаття 2. Встановити, що урочисті заходи загальнодержавного значення розпочинаються і закінчуються виконанням Державного Гімну України. Музичне виконання Державного Гімну України здійснюється під час проведення офіційних державних церемоній та інших заходів. Стаття 3. Наруга над Державним Гімном України тягне за собою відповідальність, передбачену законом. Стаття 4. Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Президент України Л. КУЧМА: м. Київ 6 березня 2003 року No 602-IV Варіанти аранжувань та виконання «Ще не вмерла Україна!». Михайло Зазуляк. Студія Columbia, США, 1915 рік «Вже воскресла Україна!». Михайло Зазуляк. 1926 рік Рок-версія Микити Рубченка Гімн України у виконанні 14 національностей України Гімн України в оркестрово-інструментальному аранжуванні А. Авдієвського Гімн України у виконанні Apocalyptica Гімн України у виконанні DZIDZIO Пропозиції до зміни Спроби змінити гімн або його текст здійснювалися неодноразово. Певна частина українського суспільства була невдоволена тим, що «прибрали сильні уривки» як-от «Станем, браття, в бій кривавий від Сяну до Дону. В рідній хаті панувати не дамо нікому». Відповідно, з початку запровадження офіційних слів гімну (2003 рік) час від часу трапляються дискусії щодо виправлення та доповнення державного гімну України. У лютому 2010 року співак Анатолій Кочерга розкритикував песимізм гімну України та як варіант навів українську народну пісню літературного походження «Реве та стогне Дніпр широкий» Тараса Шевченка. У січні 2011 року народний депутат фракції «Батьківщина» Дмитро Ветвицький запропонував рядок «Ще не вмерла України і слава, і воля» замінити на «Слава Богу, в Україні є правда і воля. І вже нам, браття-українці, посміхнулась доля»: «Коли цей Гімн будуть виконувати з такими словами, люди фактично молитимуться богу, і це піде на користь усім: і народним депутатам, і школярам, які за новим законодавством мають спів». Народний депутат, колишній член Партії регіонів Вадим Колесніченко підтримав його та прокоментував: "Я вважаю, що гімн має об’єднувати, надихати і бути дороговказом для держави і для суспільства. Ми можемо бути традиціоналістами, але ці два рядки, про які йдеться, — вони не об’єднують, і вони не дають життєдайності. Вони мені нагадують слова Грушевського, який казав: «Українці найбільше вміють організовувати похоронні заходи. У цьому вони найкращі». У серпні 2012 року КПУ пропонувала обговорити на референдумі герб і гімн України. Лідер партії Петро Симоненко, додав, що «лише референдум зможе покласти край двадцятирічним суперечкам щодо державних символів». У грудні 2012 року Олег Канівець, депутат від фракції Батьківщина, зареєстрував законопроєкт, який передбачає зміну однієї літери: йдеться про перший рядок гімну «Ще не вмерла України // Ні слава, Ні воля...», де Канівець пропонує змінити «України» на «Україна». Переписати слова гімну бажав Нестор Шуфрич, щоб він починався приблизно так: «Вічно буде Україна, // Її слава й воля». У проєкті Національної Конституції від ВО «Свобода» міститься пункт про Національний Славень Української Держави — повний текст твору П. Чубинського «Ще не вмерла Україна...» на музику М. Вербицького. 14 березня 2022 року народна депутатка IX скликання Л. Буймістер ініціювала проєкт закону про внесення змін до Закону України «Про Державний гімн України», яким пропонується два перших рядки куплету державного гімну України замінити словами «Переможе Україна! І слава, і воля, // Бо нам, браття молодії, усміхнулась доля». 25 березня 2022 року народні депутати І. Юнаков та Г. Мазурашу запропонували альтернативний проєкт закону про внесення змін до Закону України «Про Державний гімн України», яким пропонується замінити перший куплет, приспів та додати другий куплет. Проєкт викликав негативну реакцію в соцмережах, розкритикував таку ініціативу і Президент В. Зеленський. Див. також Ще не вмерла Україна Запорозький марш Церковний гімн України Пісня-гімн «З нами Бог» Герб України Прапор України Примітки Джерела та література Верменич Я. П. Чубинський як дослідник національної правової культури України / Я. Верменич // Український історичний збірник. — No 3 — Київ: Інститут історії України НАН України, 2000. — C. 189—202. Доброван Н., Доброван О. Соколов В. Державна символіка України і національна свідомість (з досвіду краєзнавчих та соціологічних досліджень) / Н. Доброван, О. Доброван, О. Соколов // Спеціальні історичні дисципліни. Питання теорії та методики. Збірка наукових праць та спогадів. — Число 6 (7). — 2001. — С. 129—135. Белявская А. В. Государственные символы Украины: правила использования, ритуалы, традиции / А. В. Белявская, В. В. Болгов, А. Н. Коваленко // Вісник Української академії геральдики, товарного знаку та логотипу. — 2006. — No 64 (серпень-вересень). — С. 2—38. — Табл. І — VII. Національна символіка незалежної України: Методичні рекомендації для викладачів і студентів неісторичних спеціальностей вищих навчальних закладів / М. І. Бушин, І. Ю. Мащенко, В. Ф. Юзвенко — Черкаси: ЧІТІ, 2001. — 48 с. Галюк М. Творець Національного гімну / М. Галюк // Культура і життя. — 2005. — 3—5. — С. 1. Гломозда К. Е., Яневский Д. Б. Украинская национально-государственная символика: особенности исторической традиции / К. Е. Гломозда, Д. Б. Яневский // Философская и социологическая мысль. — 1990. — No 1. — С. 110—117. Гломозда К. Е., Яневский Д. Б. Украинская национально-государственная символика: особенности исторической традиции / К. Е. Гломозда, Д. Б. Яневский // Философская и социологическая мысль. — 1990. — No 2. — С. 96—106. Гломозда К. Е., Яневский Д. Б. Украинская национально-государственная символика: особенности исторической традиции / К. Е. Гломозда, Д. Б. Яневский // Философская и социологическая мысль. — 1990. — No 3. — С. 111—119. Головченко В. Історико-правова ґенеза державної символіки України [Текст] / В. Головченко // Віче. — 2009. — No 8. — С. 8—11. Гриневич Л. Державні гімни як символи політичної влади і боротьби в Україні (перша половина XX ст.) / Л. Гриневич // Проблеми історії України: факти, судження, пошуки. — No 9 — Київ: Інститут історії України НАН України, 2003. — C. 135—145. Гриневич В. Про історію творення та політико-ідеологічне звучання державних гімнів СРСР та УРСР / В. Гриневич // Проблеми історії України: факти, судження, пошуки. — No 9 — Київ: Інститут історії України НАН України, 2003. — C. 295—312. Державні символи України / Упор. А. П. Ярещенко. — Харків.: Факт, 2008. — С. 7—17. Державний гімн — перша публікація вірша П. Чубинського у львівському журналі «Мета», 1863, No 4, с. 271—272 Державний гімн України [Ноти] [Текст]: партитура та голоси для середнього та малого складів духового оркестру / музика М. Вербицького. — К. : Музична Україна, 1993. — 84 с. Державний гімн України [Ноти] [Текст]: партитура та голоси для великого духового оркестру / музика М. Вербицького. — К. : Музична Україна, 1993. — 8 с. ; [38 л. нот]. Державний гімн України [Ноти]: для мішаного хору в супроводі фортепіано / авт. муз. М. М. Вербицький ; авт. сл. П. П. Чубинський ; худ. оформ. В. В. Кузьменко. — Клавір. — Київ: Музична Україна, 2003. — 7, [1] с. : портр., кол. іл. ; 29 см. — 5000 екз. Державний гімн України [Ноти] [Текст]: Партитури та голоси для середнього та малого складів духового оркестру. — К. : Музична Україна, 1993. Державний гімн України: популярний історичний нарис / В. Н. Балязин та ін. — К.: Музична Україна, 2006. — 56 с. Етнорелігійна і національна символіка / А. Пономарьов // Українці: Історико-етнографічна монографія у 2-х кн. Кн. 1. — Опішне.: Українське народознавство, 1999. — С. 87—94. Загайкевич М. Державний гімн України: популярний історичний нарис / Упоряд.: М. П. Линник, В. М. Пономаренко ; авт. тексту: М. П. Загайкевич ; ред.: Т. І. Моргун. — Київ: Музична Україна, 2006. — С. 46—49. — 56 с. — ISBN 966-8259-19-X. Звоницкий Э. М. Рассказы о гимнах. Учебно-методическое издание / Э. М. Звоницкий. — Б. м. в.: Везелица, 2001. — 56 с. Зелінський О. Виникнення та перші кроки суспільного життя національного гімну «Ще не вмерла України...» / О. Зелінський // Актуальні проблеми внутрішньої політики. — 2004. — No 4. — С. 11—27. Зелінський О. До історії Державного гімну України / О. Зелінський. — Львів, 2008. Ковальський В. Останній атрибут держави: Державний гімн України / В. Ковальський // Юридичний вісник України. — 2007. — 8—14 вересня. — С. 3. Куєвда В. Світотворчий міф та національна символіка / В. Куєвда // Схід. Аналітично-інформаційний журнал. — Спецвипуск No 3(69). — 2005. — С. 72—75. Маляренко В. Державний гімн як дзеркало нації / В. Маляренко // Право України. Юридичний журнал. — 2013. — No 5. — С. 374—380. Національна символіка України // Україна. Повна енциклопедія / упор. В. М. Скляренко та ін. — Харків.: Фоліо, 2007. — 463 с. Розовик Д. Ф. Про створення української національно-державної символіки у роки визвольної боротьби (1917—1920 рр.) / Д. Ф. Розовик// Український історичний журнал. — 1999. — No 4. — С. 115—121. Салтан Н. М., Салтан О. М. Живи Україно незламна і сильна... Парламентські дебати навколо затвердження тексту Державного гімну України 4 та 6 березня 2003 року // Сіверянський літопис. Всеукраїнський науковий журнал. — 2016. — No 4 (130). — С. 16—36. http://dspace.nbuv.gov.ua/bitstream/handle/123456789/109962/03-Saltan.pdf?sequence=1 Салтан А. Н. Как Кучма с Медведчуком слова для государственного гимна выбирали [Электронный ресурс] / А. Н. Салтан. — Режим доступа к статье: http://kievvlast.com.ua/text/kak_kuchma_s_medvedchukom_slova_dlja_gosudarstvennogo_gimna_vibirali37334.html. — Заглавие с экрана. — 25.03.16. Сергійчук В. І. Національна символіка України: науково-художня книга / В. І. Сергійчук. — К.: Веселка, 1992. — 109 с. Совінська Н. Українська національна символіка в контексті історичної правди /Н. Совінська // Психологія і суспільство. Український науково-економічний та соціально-психологічний часопис. — 2003. — No 2 (12). — С. 4—11. Стецюк П. Державні символи України: конституційно-правова характеристика / П. Стецюк // Вісник Конституційного Суду України. — 2004. — No 6. — С 103—115. Хорошевский А. Ю. 100 знаменитых символов Украины / А. Ю. Хорошевский. — Х.: Фолио, 2007. — 511 с. Чередниченко Д. Безсмертне слово поета як основа народної пісні і Державного гімну України / Д. Чередниченко // Народна творчість та етнографія. — 2004. — No 1/2. — С. 18—21. Чубинський П. «Ще не вмерла Україна» / П. Чубинський. — Київ: Акціонерне товариство «Обереги», 1991. — 6 с. — Видання містить варіанти тексту вірша «Ще не вмерла Україна»: публікації в журналі «Мета». — No 4, 1863. — Львів; в альманасі «Українська Муза». — Київ, 1908. Шевчук А. Національні музичні символи України / Антоніна Шевчук // Палітра педагога. — 2008. — No 4. — С. 3—5. Ященко Л. І. Гімн має співати весь народ // Україна і світ: газета. — 2005. — 11—17 грудня (?). Ященко Л. І. Підступність сі-бемоль мажору: Відкритий лист до Комісії з питань соціального й гуманітарного розвитку при Кабінеті Міністрів України (голова — Микола Жулинський). — 2000. — Вересень. Ященко Л. І.'' Яким має бути наш державний гімн: [Оригінальний текст з архіву автора]. — 1999—2009. Архівна копія. Посилання Історія створення та редакцій гімну України. Від Сяну до Дону. Пісня, яка єднає Україну // ТСН.ua. ЩЕ НЕ ВМЕРЛА УКРАЇНА Українські народні пісні Ноти Державний гімн України [Ноти]: для мішаного хору в супроводі фортепіано / авт. муз. М. М. Вербицький ; авт. муз. ред. М. М. Скорик та Є. Ф. Станкович ; авт. сл. П. П. Чубинський. — Клавір. Архівна копія. Державний гімн України: Партитура та голоси для малого складу духового оркестру: сі-бемоль мажор / оркестровка — Олександр Морозов. Архівна копія. Державний гімн України: Партитура та голоси для середнього складу духового оркестру: сі-бемоль мажор / оркестровка — Олександр Морозов. Архівна копія. Державний гімн України: Партитура для [середнього] складу духового оркестру: альтернативний варіант: сі-бемоль мажор: у форматі SIB / оркестровка — Олександр Морозов. Архівна копія. Альтернативне посилання у форматі SIB (архівна копія). Альтернативне посилання у форматі MUS (архівна копія). Державний гімн України: Партитура для великого складу духового оркестру: сі-бемоль мажор / оркестровка — Олександр Морозов. Архівна копія. Державний гімн України: Партитура та голоси для симфонічного оркестру: сі-бемоль мажор / [обробка — Михайло Олійник]. Архівна копія. Альтернативне посилання. Архівна копія. Державний гімн України: Партитура та голоси для мішаного хору та симфонічного оркестру: сі-бемоль мажор / редакція — Богдан Решетілов. Альтернативне посилання. Державний гімн України: Партитура для мішаного хору a cappella або із симфонічним оркестром: сі-бемоль мажор / редакція — Богдан Решетілов. Альтернативне посилання. Ноти для фортепіано соло: сі-бемоль мажор / аранжування — Денис Січинський. Архівна копія. Ноти для 4-голосого мішаного хору a cappella: фа мажор / гармонізація — Філарет Колесса. Архівна копія. Ноти для 4, 3, 2-голосого мішаного хору a cappella: соль мажор / гармонізація — Леопольд Ященко. Архівна копія. Альтернативне посилання (архівна копія). Виконання Перше виконання гімну України — 1990 рік (Р. Демчишин) «Ще не вмерла Україна» у виконанні Української капели бандуристів ім. Тараса Шевченка, червень 1991, США DZIDZIO — Гімн України (official audio) Гімн України Україна Українські гімни та марші Патріотичні пісні України Українська символіка Надпопулярні статті


source: wikipedia

text: Ру́дольф Лю́двіг Ме́сбауер (; 31 січня 1929, Мюнхен — 14 вересня 2011) — німецький фізик, першовідкривач ефекту Мессбауера, лауреат Нобелівської премії з фізики 1961 року. Біографія Рудольф Мессбауер закінчив гімназію в Мюнхен-Пазинг в 1948. Пропрацювавши близько року у промислової лабораторії, він почав читати лекції у Вищій технічній школі Мюнхена в 1949 і склав іспити на вчену ступінь в 1952. У 1953–1954 працював над проміжною (, — кандидатською) дисертацією у лабораторії прикладної фізики в Мюнхенському технічному університеті (TUM) і асистентом лектора в математичному інституті цього університету. У 1955–1957 працював над докторською дисертацією і провів дослідження на фізичному відділенні Медичного дослідницького інституту їм. Макса Планка в Гейдельберзі, де спостерігав явище резонансного поглинання γ-променів без віддачі — ядерний гамма-резонанс. У 1958 в Мюнхенському технічному університеті під керівництвом професора Майєра-Лейбніца він захистив докторську дисертацію. У тому ж року, знову у Медичному дослідницькому інституті ім. Макса Планка йому удалося одержати пряме експериментальне підтвердження ядерного резонансного поглинання γ-променів без віддачі. Пропрацювавши науковим співробітником у TUM в 1959, він прийняв запрошення Річарда Фейнмана продовжити дослідження поглинання γ-променів в Каліфорнійському технологічному інституті в Пасадені (США) на посаді науковця, потім старшого науковця. У 1961 Мессбауер отримав посаду професора фізики в Каліфорнійському технологічному інституті. З 1965 працював на посаді професора (full professor) в TUM, де він зацікавився областю нейтринної фізики. У 1972–1977 обіймав посаду директора гренобльского інституту їм. Макса фон Лауе і Поля Ланжевена (ILL) і міжнародного реактора із високою потужністю потоку частинок (). У 1977 повернувся до Мюнхена, де виявив, що проведена ним реорганізація наукових кадрів скасована. Продовжив працювати над «загадкою нейтрино», зокрема беручи участь у деяких експериментах з виявлення нейтринних осциляцій в Гесгені і експериментах з вивчення сонячних нейтрино (gallex) в підземній лабораторії Гран-Сассо в Італії. Цим напрямом Мессбауер був настільки захоплений, що продовжвав працювати над ним у свій вільний час, перебуваючи у відставці з 1997 року. Досягнення Досліджуючи поглинання речовиною γ-променів з 1953 року, Мессбауер відкрив й теоретично обґрунтував резонансне поглинання γ-променів без віддачі. Ця робота отримала міжнародне визнання і принесла Мессбауеру такі нагороди: 1960 — Премія Нью-Йоркської дослідницької корпорації (); 1961 — Премія ім. Рентгена від Гессенського університету; 1961 — Медаль Елліота Крессона від Франклінського інституту; 1961 — Нобелівська премія з фізики (разом з Робертом Хофштедтером) за дослідження поглинання гамма-випромінення ядрами речовини і "відкриття ефекту, що носить його ім'я. При оповіщенні про нагородження відзначалося, що проведені їм дослідження послужили фундаментом відкриття ядерної резонансної флуоресценції, відомої як ефект Мессбауера. Почесний професор 13 університетів світу. Див. також 48472 Мессбауер — астероїд, названий на честь вченого. Примітки Джерела Біографія Рудольфа Мессбауера на сайті Нобелівської премії Біографія Рудольфа Мессбауера Лауреати Нобелівської премії з фізики Німецькі фізики Випускники Гайдельберзького університету Нагороджені медаллю Альберта Ейнштейна Випускники Мюнхенського технічного університету Науковці Берлінського університету Науковці Каліфорнійського технологічного інституту Професори Кавалери ордена «Pour le Mérite» Члени Леопольдини Науковці, на честь яких названо астероїд Члени Папської академії наук Члени і члени-кореспонденти Національної академії наук США Члени Баварської академії наук Іноземні члени АН СРСР Члени Американської академії мистецтв і наук Люди на марках Випускники Берлінського технічного університету Викладачі Берлінського технічного університету Уродженці Мюнхена Кавалери ордена Pour le Mérite (цивільний клас) Кавалери Великого хреста із зіркою та плечовою стрічкою ордена «За заслуги перед ФРН»


text: Події 1 квітня — Іран оголосив себе ісламською республікою. Кінець шахського Ірану. квітень — Набуває сили Європейська валютна система 24 грудня — СРСР почав окупацію Афганістану. 27 грудня — Радянськими військовослужбовцями був вбитий президент Афганістану, Амін. Заснована комп'ютерна мережа Usenet створено Підрозділ спеціальних розслідувань при міністерстві юстиції США (Office of Special Investigations — OSI). його діяльність майже повністю зосередилася на вихідцях зі Східної Європи та СРСР. Катастрофи 11 серпня (деякі джерела вказують 17 серпня) — в районі Дніпродзержинська зіткнулося два пасажирські літаки Ту-134А з реєстраційними номерами СРСР-65735 (84 чоловік на борту) та СРСР-65816 (на борту було 94 чоловік). Всі 178 чоловік загинули. Літаки зіштовхнулись на висоті 9 — 10 тис. м. Один тримав курс з Ташкента до Мінська (на його борту був головний склад футбольної команди «Пахтакор»), а другий з Воронежа до Кишинева. Версія катастрофи — диспетчер несвоєчасно перевів один з літаків на іншу висоту. Ташкентський літак своїм корпусом відірвав хвіст вороніжському літаку і вибухнув у повітрі, другий раз він вибухнув на землі. Фюзеляж другого літака впав при березі Дніпра на відстані двох кілометрів від першого. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1979 8 січня - Сара Поллі, канадська акторка, співачка, режисер та сценарист. 16 січня - Алія, американська співачка, акторка та модель. (п. 2001) 17 січня Олег Лісогор, український плавець. Оля Полякова, українська акторка, співачка і телеведуча. 26 січня — Максим Калиниченко, український футболіст. 27 січня — Розамунд Пайк, англійська акторка. 28 січня — Євген Сморигін, український і білоруський актор, телеведучий, сценарист, продюсер, співак. 30 січня — Володимир Омелян, український дипломат, міністр інфраструктури України в 2016—2019. 3 лютого : Епіфаній, митрополит Київський і всієї України, предстоятель Православної церкви України. Ренсом Ріґґз, американський письменник та сценарист. 6 лютого — Dan Balan, молдовський музикант, автор пісень та продюсер, колишній соліст групи O-Zone. 9 лютого — Міна Суварі, американська актриса. 10 лютого — Антон Геращенко, український політичний та громадський діяч. Заступник Міністра внутрішніх справ України. 12 лютого - Джессі Спенсер, австралійський кіноактор. 16 лютого — Валентіно Россі, італійський мотогонщик, дев'ятиразовий чемпіон світу з шосейно-кільцевих мотоперегонів. 18 лютого — Андрій Вавриш, український бізнесмен, засновник компанії SAGA Development. 21 лютого: Дженніфер Лав Г'юїтт, американська акторка. Джордан Піл, американський актор, комедіант, кінорежисер та продюсер. 23 лютого — Денис Матвієнко, український артист балету. 28 лютого — Андрій Несмачний, український футболіст. 9 березня - Оскар Айзек, гватемальсько-американський актор. 14 березня Ніколя Анелька, французький футболіст. Ігор Посипайко, український телеведучий, телепродюсер, шоумен. 18 березня — Адам Левін, американський співак, актор, вокаліст і гітарист поп-рок гурту Maroon 5. 24 березня Гайтана, українська співачка. Віктор Бронюк, український музикант, лідер гурту ТіК. 25 березня - Лі Пейс, американський актор. 30 березня: Анатолій Тимощук, український футболіст. Нора Джонс, американська співачка і піаністка. 2 квітня - Лінді Бут, канадська актриса. 4 квітня Гіт Леджер, австралійський актор (пом. у 2008). Станіслав Медведенко, український баскетболіст. 8 квітня — В'ячеслав Узелков, український боксер-професіонал. 9 квітня — Альбіна Джанабаєва, російська співачка, колишня солістка українського попгурту «ВІА Гра». 10 квітня - Софі Елліс-Бекстор, британська співачка і авторка пісень. 12 квітня : Клер Дейнс, американська актриса. Дженніфер Моррісон, американська модель та кіноакторка. 15 квітня - Люк Еванс, англійський актор та співак. 19 квітня Кейт Хадсон, американська актриса. Дмитро Халаджі, український спортсмен, чемпіон України з паверліфтингу, рекордсмен «Книги рекордів Гіннеса». 21 квітня - Джеймс Мак-Евой, шотландський актор. 5 травня — Наталя Жукова, українська шахістка, гросмейстер. 9 травня - Розаріо Довсон, американська акторка, продюсер, співачка та письменниця. 13 травня — В'ячеслав Шевчук, український футболіст. 15 травня — Дмитро Клімашенко, український продюсер та співак. 23 травня — Давид Арахамія, український політик. Голова фракції партії «Слуга народу». 25 травня — Марія Єфросініна, українська телеведуча. 29 травня — Ганна Гомонай, українська журналістка, телеведуча. 4 червня — Тетяна Чорновол, українська журналістка та громадський діяч, народний депутат України 8 скликання. 14 червня — Олександр Бережок, український актор, телеведучий. 21 червня — Кріс Пратт, американський актор кіно та телебачення. 22 червня — Роман Зозуля, український гімнаст, призер Олімпійських ігор. 21 липня Андрій Воронін, український футболіст. Олена Синельникова, український продюсер, автор програми «Орел і решка». 31 липня — Ірина Шинкарук, українська співачка, телевізійна ведуча, режисер. 1 серпня — Джейсон Момоа, американський актор і модель 5 серпня — Андрій Білецький, український військовий, громадський та політичний діяч. 13 серпня — Катерина Бужинська, українська співачка. 15 серпня — Михайло Гаврилюк, народний депутат України VIII скликання, козак Четвертої сотні Самооборони Майдану. 19 серпня — Артем Ситник, український юрист, перший директор Національного антикорупційного бюро України. 5 вересня — Андрій Запорожець, український співак, учасник гурту «5'Nizza». 27 вересня — Руслан Сенічкін, український телеведучий. 4 жовтня - Рейчел Лі Кук, американська акторка. 17 жовтня — Кімі Ряйкконен, фінський автогонщик, чемпіон світу 2007 року з автогонок у класі Формула-1. 25 жовтня - Галустян Михайло, російський комедійний актор вірменського походження, шоумен, сценарист, продюсер. 28 жовтня - Джавед Карім, американський підприємець, один з творців сервісу YouTube. 13 листопада — Сергій Стрельников, український кіноактор. 14 листопада — Ольга Куриленко, французька акторка та модель українського походження. 25 листопада - Юель Кіннаман, шведсько-американський актор. 30 листопада — Ірина Верещук, український політик, народний депутат України 9 скликання. 29 грудня — Катерина Кістень, українська акторка театру і кіно, телеведуча. 31 грудня Андрій Хливнюк, український музикант, вокаліст та автор текстів гурту «Бумбокс». Дмитро Суржиков, український театральний та кіноактор, сценарист. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1979 15 січня — Олесь Іванович Якимович, білоруський письменник радянської доби (1904) 12 квітня — Биков Леонід Федорович, український актор і режисер 2 липня — Карлайл Сміт Білз, канадський астроном 10 вересня — Агостіньо Нето, ангольський поет, політик, перший президент Анголи (1975—1979 рр) 1 грудня — Омеляновський Михайло Еразмович, філософ (*1904) 7 грудня — Марі Андріссен, нідерландський скульптор. Нобелівська премія з фізики:Шелдон Лі Ґлешоу, Абдус Салам та Вайнберг Стівен — «За внесок в об'єднану теорію слабких й електромагнітних взаємодій між елементарними частками, у тому числі передбачення слабких нейтральних струмів» з хімії:Герберт Чарлз Браун та Георг Віттіг — «За розробку нових методів органічного синтезу складних боро- та фосфоровмісних сполук» з медицини та фізіології:Аллан Кормак та Годфрі Хаунсфілд — «За розробку комп'ютерної томографії» з економіки:Теодор Шульц та Артур Льюїс — «За новаторські дослідження економічного розвитку з особливим урахуванням проблем країн, що розвиваються» з літератури:Одісеас Елітіс Нобелівська премія миру: Мати Тереза — Удостоєна премії, оскільки вона «утверджує мир в найважливішій сфері, захищаючи недоторканність людської гідності» Державна Премія УРСР імені Тараса Шевченка Див. також 1979 у відеоіграх 1979 у кіно 1979 у літературі 1979 у музиці 1979 у футболі 1979 у хокеї з шайбою 1970-ті 1979


text: Миха́йло Ера́змович Омеляно́вський (* 1 лютого 1904, Київ — † 1 грудня 1979, Москва) — український філософ. Доктор філософських наук (1946). Професор. Академік АН УРСР (від 1948 року). Член-кореспондент АН СРСР (від 1968 року). Перший директор новоствореного інституту філософії АН УРСР. Біографія Народився в сім'ї вчителя. 1931 року закінчив Інститут червоної професури філософії і природознавства в Москві. Від 1931 року працював завідувачем кафедри марксизму-ленінізму Воронезького хіміко-технологічного інституту. У 1944—1946 роках — старший науковий співробітник Інституту філософії АН СРСР. Там 1946 року захистив докторську дисертацію з філософських питань вимірювання. У 1946—1952 роках — директор Інституту філософії АН УРСР, у 1952—1955 роках — завідувач відділу філософії природознавства цього ж Інституту. 1955 року повернувся на роботу в Інститут філософії АН СРСР: до 1965 року — заступник директора, далі — завідувач відділу філософських проблем природознавства. Був членом КПРС (від 1938 року). Нагороджено орденом Леніна, іншими орденами, медалями. Наукова діяльність Автор низки праць із філософських проблем природознавства, насамперед із філософських проблем фізики. Основні публікації О докторской диссертации Маркса // Под знаменем марксизма. — 1935. — No 1. Ленин о пространстве и времени и теории относительности Эйнштейна // Известия АН СССР. Серия истории и философии. — 1946. — Т. 3. — No 4. В. И. Ленин и физика XX века. — Москва, 1947. Против субъективизма в квантовой механике. — К., 1953. Против индетерминизма в квантовой механике // Философские вопросы современной физики. — К., 1956. Философские вопросы квантовой механики. — Москва, 1956. Диалектический материализм и проблема реальности в квантовой физике // Философские вопросы современной физики. — Москва, 1959. Философская борьба вокруг проблемы причинности в квантовой физике // Проблема причинности в современной физике. — Москва, 1960. Проблема наглядности в физике // Вопросы философии. — 1961. — No 11. Философская эволюция копенгагенской школы физиков // Вестник АН СССР. — 1962. — No 9. Проблема элементарности частиц в квантовой физике // Философские проблемы физики элементарных частиц. — Москва, 1963. Диалектика в современной физике. — Москва, 1973. Philosophische Probleme der Quantenmechanik. — Berlin, 1962. Література Омеляновський, Михайло Еразмович // — С. 15. — С. 574. Большая Советская Энциклопедия. — 3-е издание Энциклопедический словарь «Философы России» Українські філософи Академіки АН УРСР Члени-кореспонденти АН СРСР Уродженці Києва Кавалери ордена Леніна Члени КПРС Керівники Інституту філософії НАН України Науковці Інституту філософії РАН Доктори філософських наук СРСР