text: 16 липня — 197-й день року (198-й у високосні роки) в григоріанському календарі. До кінця року залишається 168 днів. Цей день в історії: 15 липня — 16 липня — 17 липня Свята і пам'ятні дні Міжнародні Всесвітній день змій Національні : День ухвали Декларації про суверенітет України. : День бухгалтера. : День сервісу. : День працівників металургійної та гірничодобувної промисловості. Відзначається щорічно згідно з Указом Президента (No 584/2006 від 27 червня 2006 р.). Грузія: Гергетоба або День духовної любові. Франція: День пам'яті жертв Голокосту. : День моря Гондурас: День інженера. Болівія: Національне свято. США: Національний день особистого шеф-кухаря. День оладок з кукурудзи. Релігійні Християнство Католицизм День Пресвятої Діви Марії з гори Кармель. Іменини : Анатолій, Василь, Георгій, Герасим, Демид, Євлампій, Іван, Іродіон, Костянтин, Марко, Михайло, Никодим, Пилип, Хома : Події 622 — відбулася Гіджра. Засновано Іслам. 1054 — невдачею завершилися в Константинополі переговори між Римом і Візантією про сфери впливу в Південній Італії і з низки теологічних питань. Християнська церква розділилася на дві гілки: католицьку і православну. 1212 — християни розбили Альмохадів у битві при Навас-де-Толосі в Іспанії. 1643 — експедиція голландського мореплавця Маартіна де Фриза відкрила острів Сахалін. 1661 — Стокгольмський банк випустив перші європейські банкноти. 1736 — Гезлев зайняли з допомогою запорізьких козаків Російська імператорська армія. 1790 — округ Колумбія, що не входить в юрисдикцію жодного штату, визначений як місце розташування уряду США. 1909 — заснували компанію «Audi». 1912 — у Києві в присутності вищого керівництва міста та краю відбулося урочисте відкриття Бессарабського критого ринку. 1917 — ухвалено II Універсал Української Центральної Ради. Цим актом проголошено взаємне визнання УЦР та Тимчасового уряду Росії. 1918 — в Єкатеринбурзі більшовики розстріляли російського імператора Миколу II. 1919 — під тиском польських військ УГА, перейшовши річку Збруч, залишила Східну Галичину і відступила на територію Наддніпрянської України. 1923 — Беніто Муссоліні заборонив азартні ігри в Королівстві Італія. 1938 — архієпископське послання Собору єпископів Автокефальної православної церкви у Польській республіці (майже повністю вилучене поліцією), пастирський лист Андрея (Шептицького) через знищення понад 100 православних церков Підляшшя та Холмщини; біля Ваймару в Третьому Рейху нацисти відкрили концтабір Бухенвальд. 1945 — США підірвали першу у світі атомну бомбу на випробуваннях «Триніті». 1951 — опубліковано повість Дж. Селінджера «Ловець у житі». 1956 — на вимогу керівництва Фінляндії Карело-Фінська РСР перетворена на Карельську АРСР (нині Республіка Карелія у складі РФ). 1965 — відкрили тунель під Монбланом, що зв'язав транспортним сполученням Францію й Італію. 1990 — Верховна Рада УРСР ухвалила Декларацію про державний суверенітет України. 1996 — Майкл Джексон дав безплатний королівський концерт султану Брунея. 1997 — Валерій Пустовойтенко очолив Кабінет Міністрів України. 2007 — залізнична аварія на Львівщині 16 липня 2007 (неподалік Ожидова у Буському районі). 2010 — в Одесі відкрили новий кінофестиваль — Перший Одеський міжнародний кінофестиваль 2010 — акція «Прапор — на вершину!» — присвячена 20-літтю прийняття Декларації про державний суверенітет України. 2019 — набрав чинності Закон України «Про забезпечення функціонування української мови як державної». Народились Дивись також :Категорія:Народились 16 липня 1486 — Андреа дель Сарто, італійський художник епохи Відродження, представник флорентійської школи Високого Відродження. 1571 — Теодор Ґалле, фламандський гравер, малювальник, ілюстратор і видавець епохи раннього бароко. 1722 — Джозеф Вілтон, англійський скульптор. Був одним із засновників Королівської академії мистецтв в 1768 році. 1723 — Джошуа Рейнольдс, британський художник. 1796 — Каміль Коро, французький живописець. 1808 — Заблоцький-Десятовський Андрій Парфенович, економіст, журналіст, державний і освітній діяч, був переконаним противником кріпацтва і прибічником ідеї його скасування. Брат Павла Парфеновича Заблоцького-Десятовського і Михайла Парфеновича Заблоцького-Десятовського. 1872 — Руал Амундсен, норвезький полярний дослідник, перший підкорювач Південного полюса. 1881 — Василь Зеньківський, український філософ, психолог, публіцист та церковний і державний діяч. 1908 — Василь Барка, український письменник і перекладач. 1928 — Роберт Шеклі, американський письменник-фантаст 1931 — Володимир Ковтун, український письменник. 1937 — Ада Роговцева, українська акторка театру та кіно. 1942 — Борис Небієрідзе, український кінорежисер, сценарист і актор грузинського походження. 1946 — Януш Вітвіцький, львівський архітектор, історик, автор пластичної панорами Львова, вбитий НКВС. 1948 — Марія Стефюк, українська оперна співачка. 1953 — Іан Мозлі, рок-музикант, ударник гурту «Marillion». 1954 — Ігор Пилатюк, український музикант (скрипаль), диригент, педагог, культурний та громадський діяч. 1955 — Сергій Клімов, відомий український генерал-лейтенант, перший український Начальник штабу, перший заступник Командувача Повітряних Сил ЗС України. 1956 — Володимир Шовкошитний, український поет, прозаїк, публіцист, громадський, політичний та державний діяч 1964 — Ніно Бурджанадзе, грузинський політик. 1967 — Сергій Котенко, офіцер Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Герой України. 1968 — Ларрі Сенгер, один із засновників Вікіпедії. 1977 — Юрій Коваленко, офіцер Збройних сил України, учасник російсько-української війни. Герой України. 1985 — Йоко Хікаса, японська сейю та співачка 1993 — Ганна Різатдінова, українська спортсменка, художня гімнастка, багаторазова призерка чемпіонатів світу та Європи, інших міжнародних турнірів. Померли Дивись також :Категорія:Померли 16 липня 851 — Сісенанд Кордовський, диякон, святий. 1664 — Андреас Гріфіус, німецький поет і драматург епохи бароко. Один з найвідоміших німецьких авторів сонетів в XVII столітті. 1747 — Джузеппе Марія Креспі, італійський живописець і гравер. 1846 — Василь Демут-Малиновський, російський скульптор, один з авторів пам'ятника Володимиру Великому у Києві. 1857 — П'єр-Жан Беранже, французький поет-демократ. 1896 — Едмон де Гонкур, французький письменник, відомий разом з рідним братом Жулем де Гонкуром, як романіст, історик, художній критик і мемуарист. За заповітом Едмона де Гонкура в 1900 році було засновано Гонкурівську академію; 1903 року була вручена перша Гонкурівська премія. 1910 — Альберт Анкер, швейцарський живописець і графік. 1925 — Гнідич Петро Петрович, прозаїк, драматург, перекладач, театральний діяч; походив з козацького роду Гнідичів, внучатий племінник письменника Миколи Гнідича. 1954 — Петро Лещенко, естрадний співак, танцюрист (виконавець народних і характерних танців), гітарист. 1965 — Борис Арцибашев, американський художник, дизайнер та ілюстратор українського походження. Син письменника Михайла Арцибашева. 1980 — Роберт Бракман, американський художник і педагог українського походження. 1985 — Генріх Белль, німецький письменник, лауреат Нобелівської премії з літератури (1972). 1989 — Герберт фон Караян, австрійський диригент. 1994 — Джуліан Швінгер, американський фізик-теоретик, лауреат Нобелівської премії з фізики 1965 року (разом з Синітіро Томонагою і Річардом Фейнманом) 2002 — Олександр Колчинський, український борець греко-римського стилю, дворазовий олімпійський чемпіон. 2006 — Шейнцис Олег Аронович, художник театру («“Юнона” та “Авось”») і кіно («Убити дракона»), родом з Одеси. 2012 — Джон Лорд, англійський композитор та клавішник. Відомий як учасник груп Artwoods, Flower Pot Men, Deep Purple, Paice, Ashton & Lord, Whitesnake.


source: wikipedia

text: 17 липня — 198-й день року (199-й у високосні роки) в григоріанському календарі. До кінця року залишається 167 днів. Цей день в історії: 16 липня — 17 липня — 18 липня Свята і пам'ятні дні Міжнародні : Всесвітній день міжнародного кримінального правосуддя (1998) Всесвітній день Емодзі. День дарування подарунків. Національні Ірак: День Республіки. Лесото: День короля. Південна Корея: День конституції. Пуерто-Рико: День Рів'єри. Росія: День етнографа. Фінляндія: День демократії. Релігійні Християнство Католицизм День Святого Алексія Римського. День Святого Еннодія Фелікса. День Святого Лева IV. День Святої Королеви Русі Гедвіги І. День Святих Комп'єнських мучениць. День Блаженного Павла Петра Ґойдича. Православ'я День Святого Благовірного князя Андрія Боголюбського. День Святого мученика Ніколая II та його сім'ї. Події 709 до н. е. — Перший опис повного сонячного затемнення, зроблений китайцем Чу Фу. 1048 — Римський Імператор Генріх III () вигнав із Риму папу Бенедикта IX () і замінив його Дамасієм II (). 1429 — У відбитому в англійців Реймсі коронувався на французький престол Карл VII () (стяг над його головою під час церемонії тримала Жанна д'Арк) (). 1453 — Французи розбили англійців в битві при Кастійоні, останній битві Столітньої війни (1337—1453). Після цієї битви французькі війська заволоділи містом Бордо. 1505 — Після потрясіння під час жахливої грози, коли Мартін Лютер () був на волосок від смерті, він змінює свої плани стати юристом і стає ченцем августинського монастиря в Ерфурті. 1570 — У Вільно заснована єзуїтська колегія, яка згодом була перетворена в університет. 1710 — Здача ризького гарнізону московським військам під командуванням фельдмаршала Шереметєва в ході Північної війни. 1754 — У Нью-Йорку відкрився Королівський коледж. У цьому вищому навчальному закладі було десять студентів і один професор. У 1784 році змінив свою назву на Колумбійський, а у 1896-му став університетом. Сьогодні це один із найбільших і найпрестижніших вишів США. 1775 — У США відкрили перший у світі військовий госпіталь. 1785 — Словацький авантюрист Моріц Беньовський, проголосивши себе імператором Мадагаскару, оголосив війну Королівству Франція. 1791 — На Марсовому полі в Парижі розстріляна мирна демонстрація, що вимагала зречення французького короля Людовика XVI. 1793 — У Парижі страчена Шарлотта Корде (), вбивця лідера Французької революції Марата (). 1841 — Вийшов перший номер британського гумористичного журналу «Панч». 1854 — В Австрійській імперії запущена в експлуатацію перша у світі гірська залізниця. 1868 — Японська столиця перенесена з Кіото в Токіо. 1915 — Німецька імперія і Австро-Угорська імперія підписали секретний договір про співпрацю з Болгарським царством. 1917 — У Великій Британії з титулів вилучені всі німецькі імена. Британський король Георг V опублікував звернення, де ствердив, що спадкоємці Британської королівської родини по чоловічій лінії — Саксен-Кобург-Готська династія носитимуть прізвище Віндзори. 1917 — Виступ полуботківців у Києві з метою проголошення незалежності України 1917 — В Петрограді розстріляна мирна демонстрація робітників і солдатів. 1918 — Розстріляний останній російський імператор Микола II. 1933 — Після закінчення будівництва Дніпрогесу та ліквідації порогів на Дніпрі з Києва до Херсона вийшов у перший рейс пасажирський пароплав. 1941 — Наказом Гітлера Східна Галичина перейшла в підпорядкування до Генерального Губернаторства як окремий дистрикт «Галичина». 1942 — Почалася Сталінградська битва. 1945 — Почалася Потсдамська конференція глав держав-союзників. 1958 — Рада Міністрів УРСР ухвалила рішення про скорочення 8 з 40 чинних монастирів. 1973 — В Афганістані повалена монархія і проголошена республіка. 1997 — Україна ратифікувала Європейську конвенцію з прав людини. 2013 — Інцидент з рибалками та російськими прикордонниками в Азовському морі 2014 — російським зенітним ракетним комплексом «Бук» біля Тореза Донецької області з території так званої Донецької народної республіки збито рейсовий пасажирський літак Boeing 777 компанії Malaysia Airlines, загинули всі пасажири та екіпаж (загалом 298 осіб). 2020 — Верховна Рада України затвердила скорочення кількості адміністративних районів України від 490 до 138. Народились Дивись також :Категорія:Народились 17 липня 1797 — Поль Деларош, французький історичний живописець, представник академізму. 1837 — Юліан Захаревич, львівський архітектор, засновник і організатор Львівської архітектурної школи, ректор Львівської політехніки. 1846 — Микола Миклухо-Маклай, мандрівник і етнограф українського походження (†1888). 1871 — Філарет Колесса, український етнограф, фольклорист, композитор, музикознавець. 1888 — Шмуель Йосеф Агнон, єврейський письменник, уродженець Бучача (Королівство Галичини та Володимирії), лауреат Нобелівської премії з літератури 1966 р. 1889 — Ерл Стенлі Ґарднер, американський письменник, класик детективного жанру; адвокат. 1894 — Жорж Леметр, бельгійський католицький священик, астроном і математик, один з авторів розширення Всесвіту (зараз відомої як теорія Великого вибуху). 1913 — Роже Гароді, французький політичний діяч, письменник, публіцист, філософ, один з теоретиків марксизму, ревізіоніст Голокосту. 1920 — Хуан Антоніо Самаранч, іспанський спортивний функціонер, каталонський громадський діяч, 8-й за ліком президент МОК (†2010). 1932 — Аркадій Єлішевич, український науковець, доктор технічних наук, професор Донецького політехнічного інституту (†2002). 1937 — Іван Гель, український дисидент, політик, публіцист, релігійний діяч. 1948 — Рон Ештон, американський гітарист (†2009). 1956 — Михайло Сирота, український політик 1958 — Вонг Карвай, гонконзький кінорежисер та сценарист. 1961 — Олександр Гнилицький, український художник. Померли Дивись також :Категорія:Померли 17 липня 1399 — Королева Русі Гедвіга І. 1766 — Джузеппе Кастільйоне (Лан Шинін), італійський художник і архітектор, єзуїт, місіонер, придворний художник китайського імператора Цяньлуна. 1771 — Олексій Розумовський, граф, генерал-фельдмаршал українського походження, найбільший в історії лобіст українських інтересів при царському дворі. За його активної участі відновлено Київську митрополію і проголошено царську грамоту про обрання гетьманом його брата Кирила Розумовського. 1790 — Адам Сміт, британський (шотландський) економіст, філософ-етик; один із засновників сучасної економічної теорії. 1852 — Сальваторе Каммарано, італійський поет, драматург і лібретист. 1866 — Йосип Гладкий, останній кошовий Задунайської Січі 1903 — Джеймс Вістлер, англо-американський живописець і графік. 1912 — Анрі Пуанкаре, французький математик, фізик, філософ (*1854). 1918 — Ніколай II. 1940 — Арнольдо Зоккі (Дзоккі або Цочі), італійський скульптор, автор статуї Христофора Колумба в Буенос-Айресі. Син скульптора Еміліо Дзоккі, автора кінного пам'ятнику Віктору Емануїлу II у Флоренції; двоюрідний племінник скульптора Чезаре Зоккі, автора пам'ятника Данте Аліг'єрі в Тренто. 1960 — Павло Ґойдич, греко-католицький єпископ Пряшівської єпархії, у 2001 році проголошений блаженним. 1967 — Джон Колтрейн, американський джазовий саксофоніст та композитор. 1983 — Рузвельт Сайкс, американський блюзовий музикант. 1993 — Мирон Левицький, український письменник-прозаїк, маляр, графік. 2006 — Мікі Спіллейн, американський письменник. 2009 Лешек Колаковський, польський філософ. Волтер Кронкайт, американський журналіст, ведучий на телеканалі CBS. 2010 — Бернар Жиродо, французький актор, режисер і письменник. 2015 — Жуль Б'янкі, французький автогонщик. Примітки


text: 18 липня — 199-й день року (200-й у високосні роки) в григоріанському календарі. До кінця року залишається 166 днів. Цей день в історії: 17 липня — 18 липня — 19 липня Свята і пам'ятні дні Міжнародні : Міжнародний день Нельсона Мандели Національні Іспанія: День праці. М'янма: День жертв. США: Національний день ікри. День Хот-дога. Уругвай: День конституції. Франція: День Св. Арнульфа. Непал: День інженера. Релігійні Християнство Католицизм День Святого Еміліяна Доростольського. День Святої Марії Віфінської. День Святої Королеви Гедвіги, Королеви Русі, Святої Покровительки Русі-України. Події 390 до н. е. — Битва при Алії. Римська армія зазнала поразки від галлів під керівництвом кельтського вождя Бренна. 64 — У Римі здійнялася «Велика пожежа», яка не вщухала протягом тижня й знищила практично весь (10 з 14 кварталів) Рим (згорів навіть імператорський палац). 1672 — У розпалі міжусобної боротьби в час Руїни відбулася битва під Четвертинівкою, сили Дорошенка перемогли Ханенка. 1870 — Перший Ватиканський собор майже одностайно ухвалив Першу догматичну конституцію «Про церкву Христову». 1878 — Шведський полярний дослідник Адольф Ерік Норденшельд першим пройшов північним шляхом з Атлантичного океану в Тихий. 1898 — П'єр і Марія Кюрі представили в Паризьку Академію доповідь про те, що, окрім урану, існують і інші радіоактивні елементи. 1915 — В Адріатичному морі австро-угорським підводним човном потоплений італійський крейсер «Джузеппе Гарібальді». 1936 — У Радянському Союзі почався перший турнір за Кубок СРСР з футболу. 1946 — Відновлено в еміграції Спілку української молоді. 1947 — Король Великої Британії Георг VI підписав закон про незалежність Британської Індії. 1954 — Перший фестиваль джазової музики в Ньюпорті, штат Род-Айленд, США. 1968 — Засновано компанію «Intel». 1972 — Звинувативши СРСР у зриві графіка постачання озброєння, єгипетський президент Анвар Садат поставив вивести з країни 20 тисяч радянських військових «радників». 1995 — Біля стін Софійського собору в Києві поховано українського Патріарха Володимира. Спроба поховати тіло Патріарха у Софійському соборі наштовхнулася на опір зі сторони духовенства УПЦ МП та силові дії з боку загонів спеціального призначення МВС України. 2023 — «Вояджер-2» обігнав «Піонера-10» за віддаленістю від Сонця і став 2-м після «Вояджера-1». Народились Дивись також :Категорія:Народились 18 липня 1511 — Бартоломео Амманаті, італійський скульптор і архітектор доби маньєризму. 1552 — Рудольф II, імператор Священної Римської імперії. 1635 — Роберт Гук, англійський природодослідник, батько фізики. 1659 — Гіацинт Ріґо, французький художник, найвизначніший портретист епохи Людовіка XIV. 1811 — Вільям Текерей, англійський письменник-сатирик, автор роману «Ярмарок суєти». 1820 — Алішан Гевонд, вірменський поет, філолог, історик. 1821 — Поліна Віардо-Гарсіа, французька співачка, композитор та педагог. 1853 — Гендрік Антон Лоренц, нідерландський фізик, нобелівський лауреат. 1856 — Микола Садовський, український актор і режисер. Брат Івана Карпенка-Карого, Панаса Саксаганського й Марії Садовської-Барілотті. 1889 — Северін Бараник, новомученик УГКЦ, закатовий НКВД. 1918 — Василь Забашта, український живописець і педагог. 1918 — Нельсон Мандела, південноафриканський політик, перший чорний президент Південно-Африканської Республіки (1994—1999), національний герой країни (†2013). 1922 — Кун Томас Самуель, американський теоретик науки. 1936 — Юрій Іллєнко, український кінооператор, кінорежисер («Білий птах з чорною ознакою», «Молитва за гетьмана Мазепу»). 1937 — Роалд Гоффман (Руал Сафран), американський хімік, поет, і філософ єврейського походження, лауреат Нобелівської премії 1981 року, уродженець Золочева (Україна). 1938 — Станіслав Жуковський, український поет, перекладач. 1938 — Пол Верговен, нідерландський і американський кінорежисер. 1942 — Георгій Скудар, український промисловець і політик, доктор економічних наук. 1949 — Юрій Ключковський, український політик. 1960 — Роман Забзалюк, український політик. 1967 — Він Дізель, американський актор, сценарист, кінорежисер і продюсер. 1973 — Олексій Кошель, український політолог, журналіст, історик, поет, краєзнавець. 1975 — Дарон Малакян, американський музикант вірменського походження, гітарист альтернативної метал-групи «System of a Down». 1976 — Ельза Патакі, іспанська актриса. 1980 — Крістен Белл, американська теле- і кіноактриса. 1995 — Юлія Микитенко, офіцер Збройних сил України, учасниця російсько-української війни, кавалерка ордену «За мужність» III ступеню. Померли Дивись також :Категорія:Померли 18 липня 1057 — Віктор II, папа Римський 1055—1057. 1610 — Мікеланджело да Караваджо, італійський живописець періоду раннього бароко, засновник європейського реалістичного живопису XVII століття. 1613 — Іпатій Потій, український письменник-полеміст, греко-католицький Митрополит Київський, Галицький і всієї Руси. 1650 — Христоф Шейнер, німецький астроном, єзуїт. 1721 — Антуан Ватто, французький художник, представник рококо. 1817 — Джейн Остін, англійська письменниця. 1868 — Емануель Лойце, німецький і американський художник. 1916 — Сидір Мидловський, український актор, театральний діяч і письменник. 1939 — Вітольд Малішевський, український композитор, педагог, засновник та ректор Одеської консерваторії. 1944 — Ольга Мацьків, українська свята мучениця греко-католицької церкви. 1980 — Микола Панасьєв, український актор. 1986 — Сер Стенлі Форд Роуз, англійський футбольний функціонер та арбітр, шостий президент ФІФА. 1988 — Ніко, вокалістка, композитор, автор текстів, акторка німецького походження.


source: fineweb

text: Рубрика: класичний портрет Соломія Крушельницька: «Тріумф щовечора... це забагато»23 февраля 2009 Автор Євгенія Вятчанінова Час і місто народження: 23 вересня 1872 року, с. Білявинці, Тернопілля Походження: донька священика, онука відомого галицького письменника — Григорія Савчинського Мистецька Батьківщина: Італія, Віареджо Голос: драматичне сопрано Опери: «Аїда», «Трубадур» Д. Верді, «Фауст» Ш. Гуно, «Валькірія», «Лоенгрін», «Трістан та Ізольда» Р. Вагнера, «Страшний двір», «Галька», «Графиня» С. Монюшка, «Африканка» Д. Мейєрбера, «Манон Леско» і «Чіо-Чіо-Сан» Д. Пуччіні, «Кармен» Ж. Бізе, «Електра» Р. Штрауса, «Євгеній Онєгін» і «Пікова дама» П. Чайковського. Родина: чоловік — Чезаре Річчіоне, дітей не було Повернення в Україну: 1939 рік, Галичина Хвороба: рак горла Смерть: 16 листопада 1952 року, Львів, похована на Личаківському кладовищі Соломія була рішучою і сміливою, витонченою і ніжною, наївною і цілеспрямованою... Власне, вона була готова до всіх своїх втілень... Брунгільда... Чіо-чіо-Сан... Тетяна... Соломія Крушельницька «Валькірія» ─ Крушельницька-Брунгільда. Обов’язок Попри те, що цей образ ніколи сповна не відповідав її характеру, і в житті Соломія заледве нагадувала несамовито-імпульсивну амазонку, їй, як і Брунгільді, було властиве почуття обов’язку до власного покликання і рішучість. В юності, будучи донькою священика, незважаючи на громадський осуд, напередодні весілля вона розірвала заручини з семінаристом Гутковським. До Італії після закінчення Львівської консерваторії Соломія переїхала, не володіючи мовою і не маючи засобів до існування. У кожному своєму вчинку була сміливою і самостійною, що вирізняло її поміж жінок того часу і, певно, стало запорукою її світового успіху. Славу Соломія здобула на варшавській та краківській сценах, виступаючи кілька сезонів поспіль в операх польського композитора Станіслава Монюшка. Критики співали їй дифірамби, стверджуючи, що вона «природжена Графиня» (головний персонаж із однойменної опери С. Монюшка «Графиня») і водночас найдосконаліше втілення бідної сільської дівчини Гальки (головний персонаж із однойменної опери С. Монюшка «Галька»), понівеченої безсердечним паничем. Публіка була радикальнішою у вияві емоцій ─ найсміливіші шанувальники Соломії розпрягали коней і везли карету співачки голіруч. Однак такий щедрий вияв приязні не спонукав ані до гордості, ані до марнославства співачки. Готуючись до п’ятисотої ювілейної вистави «Гальки», Соломія дізналась, що в одному з притулків доживає віку перша виконавиця славнозвісної опери ─ Валерія Ростовська. Відшукавши згаслу «зірку», вона запросила її до театру, щоби після вистави представити її публіці та вшанувати у такий спосіб акторську професію. «Брюнгільда зв’язує Генріха» картина Йохана Генріха Завжди спокійна і стримана, Соломія, як і Брунгільда, не виявляла надмір емоцій, навіть у період найбільших цькувань. Коли у Львівській опері після року навчання під керівництвом італійської професорки Фаусти Крепі, співаки і викладачі консерваторії закидали їй, мовляв, вона зіпсувала собі голос італійською школою, і спів її «усіх дратує», Соломія лишалася впевненою у власному шляху. Було й дещо інше, містичне, що споріднювало співачку з її героїнею. Згідно з німецьким епосом, валькірії забирали душі померлих воїнів на небеса. Соломії випала схожа місія — проводжати найближчих в останню путь. Спочатку зліг від прокази улюблений брат — Антін. Потім ─ смерть батька і необхідність утримувати родину. Дізнавшись, що сестра Ганна закохалася і ладна покинути навчання і оперну сцену, Соломія з’ясувала усе про її обранця, виявивши, що він одружений і має дітей. Після її розповіді Ганна втратила розум, за що Соломія все життя себе винуватила. І, відчуваючи свою провину, вона по смерті чоловіка доживала вік із божевільною сестрою. «Я ніколи не забуду її Брунгільди. Яка всепідкоряюча мужність! Голос, кожен жест співачки був сповнений життя. Вся вона — суцільна музика» ─ Джон Дюраль «Мадам Батерфляй» ─ Крушельницька-Чіо-чіо-сан. Пристрасть 16 лютого 1904 маестро Пуччіні почувався, як ніколи, піднесено: завтра, уже завтра увесь міланський, а отже італійський, бомонд смакуватиме «Мадам Баттерфляй», в яку він вклав якщо не цілісіньку душу, то вже точно увесь творчий запал останніх трьох років. Зворушений історією про вірну гейшу і зрадливого красеня Пінкертона, всесвітньо визнаний композитор вірив, що ця опера ─ найдовершеніше з того, що було в його мистецькому арсеналі. Чіо-чіо-сан Прикро, але глядачі «Ла Скала» думали інакше, засвиставши «Баттерфляй» ще у першій дії. Відома італійська співачка Розіна Сторкіо, виконавиця ролі Чіо-чіо-сан, не стримувала сліз. Цей провал поставив би хрест на опері, якби не з’явилася Соломія ─ «Меа Крушельницька» (італ. «моя»), як її називали італійці, вважаючи її талант національним надбанням. Соломія, правда, погодилася не одразу: «Де ви бачили японку заввишки у мій зріст?» ─ допитувалася вона у Пуччіні ─ «Бог з ним, що зовні європейка, та звідки дістати ту східну тендітність?» Вона наполягала на доопрацюванні опери, радивши метру скоротити вступну арію, яка, вочевидь, і втомила міланського слухача. І менш, ніж за півроку початковий варіант опери було змінено, і незважаючи на провал попереднього показу, і власні роздуми про відповідність ролі, Соломія Крушельницька ризикнула і докорінним чином змінила уявлення про «Мадам Батерфляй». А, можливо, і про себе. Джакомо Пуччіні Крушельницька не одразу погодилася на роль Чіо-чіо-сан не лише через зовнішню невідповідність образу. Річ у тім, що вона не звикла грати слабких і сентиментальних жінок, адже сама була зовсім іншою — незалежною і сильною натурою. Однак уважно переглянувши партитуру «Мадам Батерфляй», віднайшла в ній те, чим марив Пуччіні — трагедію із розбурханим східним колоритом. Можливо, у наївній японці Соломія розгледіла почасти і себе... Ту себе, якою вона могла би бути чи ту приховану себе, яку вона не зовсім являла. Знайомство з Федором Шаляпіним Соломія зініціювала сама, надіславши після одного з концертів букетик мімоз із запискою українською. Удосвіта наступного дня співачці принесли величезний букет троянд, що невимовно її вразив. Потім були прогулянки і розмови, розмови, розмови... Чи були закохані одне в одного відомі співаки? Достеменно невідомо. Але відколи Шаляпін поїхав до Парижа, Соломія вперше за довгі роки відійшла від свого залізного оперного графіка, відкинувши вправи для голосу та розучування арій. Вона раз у раз поверталася у ті затишні місця, де співаки проводили час разом. Соломія Чіо-чіо-сан Чи було це взаємним? Очевидно, так. «Я старий непосида, а знайомство з вами — це щось зовсім інше. Перед вами я можу розкрити всі подряпинки свого серця, хоч не маю надії. Бачите — як парадоксально...» ─ писав Соломії Шаляпін Тетяна Онєгіна ─ Крушельницька-Тетяна. Аристократизм Своїми манерами, смаком і освітою Соломія завдячувала батькові, Амвросію Крушельницькому. Він з ранніх літ прищепив дітям любов до музики, протягом двох років оплачував послуги гувернантки, що викладала німецьку та французьку мови. Згодом винайняв домашнього учителя, що займався комплексною освітою дітей Крушельницьких. Коштом і зусиллями сім’ї було організовано самодіяльний хор, у якому співала Соломія. Амвросій Крушельницький був освіченою, глибокою особистістю, і крім того, по-справжньому люблячим батьком. Він не силував одружуватись з нелюбом, виявляючи лояльність поглядів, не зважав на життєві дрібниці ─ осуд та плітки. Попри матеріальну скруту, неодноразово позичав, щоб вчити талановиту доньку спочатку у Львові, а потім за кордоном. Правда, незважаючи на демократичність виховання, на відміну від Тетяни, Крушельницька навряд чи писала би любовного листа Онєгіну. І річ не в тім, що подібним кроком вона би принизилася абощо. Насправді це за нею зазвичай упадали чоловіки: їй не потрібно було брати до рук пера — до неї «записувалися на аудієнцію», задля неї долали тисячі кілометрів. Чи була в життєписі Соломії пушкінська драма на кшталт Тетяна─ Онєгін: чи то з Павликом, чи то Стефаником — що були закохані у співачку? Ймовірно, ні. Крушельницька була щасливою, живучи під одним дахом із відомим адвокатом і двічі мером Віареджо Чезаре Річчіоне. Окрім професіоналізму і шляхетної вдачі, Річчіоне був тонкою натурою і поділяв головний інтерес дружини ─ музику. На початку ХХ століття місто Віареджо було раєм для обраних, сюди, на берег Тірренського моря, з’їжджалися представники блакитної крові з усієї Європи. Мешкала тут цариця Болгарії, майбутня австрійська імператриця Зіта, дочки Дона Карлоса, претендента на іспанську корону. Неподалік проживали Айседора Дункан і Елеонора Дузе. Остання, разом із Пуччіні, Леонкавалло і Соломією Крушельницькою, належала до оперної еліти італійського містечка. Те, що Соломія Амвросіївна Крушельницька, донька священика з Тернопільщини, потрапила у подібне коло непростих смертних ─ заслуга не лише її чоловіка. Насправді, витончена, інтелігентна, освічена Соломія цілком відповідала цьому аристократичному середовищу. Жіночність «Як жінка Соломія Крушельницька була незвичайно красивою, елегантною, з вишуканими манерами і разом з тим дуже простою, щирою, сердечною, доброзичливою. Вона однаково ставилася до людей будь-якого соціального стану, чим викликала до себе прихильність, повагу і симпатії всіх, хто її оточував» — Негріта де П’яцціні, музикознавець Шарм «Крушельницька — це таке складне явище, що люди навіть не розуміють, що їх найбільше вражає, коли вони слухають її і дивляться на неї. І справді, на неї варто дивитися, так само, як і слухати. Нічого спільного із звичайною примадонною вона не має. З моменту її появи на сцені в уяві слухачів виникають найкращі асоціації та образи. Кожна проспівана фраза відзначається глибоким змістом, кожен рух артистки коректний і красивий. Вже сам вигляд її милує зір, приносить естетичне задоволення» ─ Джон Дюраль, американський критик Невтомність «Коли бачить, що публіка охоче її слухає, вона співає на „біс” одну, другу, третю, четверту пісню, а потім, коли вже справді дуже втомиться, сідає за рояль і під власний акомпанемент проспівує ще кілька своїх улюблених подільських пісень» ─ Богдан Дрималик, музикант (Зафіксований факт: після однієї з вистав Крушельницька проспівала «на біс» 17 разів) Дисципліна «В день виступу тітка, шануючи голос, ні до кого не говорила. Лежала десь до 11 години, а потім вставала, співала вправи і виходила на прогулянку. Вистава починалася о сьомій годині вечора, а тітка виїздила о п’ятій критим возом із сестрою Емілією, яка допомагала їй за кулісами. Тітка сама гримувалася і приготовлялася до виступу, а тому так рано приїздила до театру» ─ Ольга Шухевич, племінниця Соломія: автопортрет «Мої тріумфи? Перемоги у житті не можуть бути занадто часті. Тріумф щовечора? Це забагато. Найважливішим мірилом моїх успіхів залишалось часто власне відчуття, що я проспівала свою партію, як вміла найкраще» «Життя оперної артистки трохи нагадує режим атлетів: дисципліна в усьому — строгий розклад годин, поміркована їжа, заборона давати волю своїм забаганкам... Я мала свій режим дня, від якого тільки недуга могла заставити мене відступити. То тільки збоку здається, що професія співака — легкий хліб» «Мільйонери пропонували мені ─ з умовою, коли вийду за них заміж, ─ збудувати окрему оперу виключно для мене або радили забувати про свою тяжку професію і обрати собі спосіб життя до вподоби в якій завгодно частині світу: на горах Тибету або на золотистому морському піску...» «Я завжди мала успіх у будь-яких слухачів, і тому всі вони однаково дорогі мені. Проте і між ними існують певні відмінності. Наприклад, буває публіка, яка діє, зрештою, не на користь артистові. Вона надміру захвалює його, псує, пестить, відриває від справ... безперервними бенкетами і святами з подарунками, квітами, зустрічами біля театру... А буває публіка освічена, тонка і сприйнятлива; вона уважно стежить за співаком і допомагає йому, вміє попередити в разі потреби, вказавши, в чому саме він мусить вдосконалитися, вміє своєчасно висловити свої почуття і симпатії...» «... Саме тому, що кохання довгі роки з’являлось у моїй уяві в серпанку фальшивої романтики, я не розуміла його земної сторони як сили, необхідної для мрії і натхнення. Не знаю, якби я тоді у щасливий момент погодилась об’їхати весь світ з великим співаком, чи було б моє життя змістовніше. Я занадто пізно зрозуміла, що зміст життя — не лише в тому, щоб здійснювати свої плани» «Я знала з театру і з літератури, з різних романів, що можна для коханої особи покинути все, зважитись на все, але я не відчувала в собі непереможної пристрасті, яка була б рівнозначна з переворотом. Я дійшла справді поважного віку, поки зрозуміла і відчула те, що нормальні жінки переживають на десять і двадцять років раніше. Це було для мене великим відкриттям. Бачите, як дивно іноді складається життя артистки. Всі вважали мене дуже досвідченою і навіть хитрою, а я була страшенно наївною»


text: Українська Відправлення з: До: Занадто багато пасажирів.Занадто багато немовлят.Too many children.Too many segments. Акція!!! Знижка 20% для груп студентів та літніх людей! Спочатку знайдіть своє бронювання, використовуючи код підтвердження бронювання та своє прізвище. Номер підтвердження:Потрібно вказати номер підтвердження.Номер підтвердження має складатися з шести символів.Номер підтвердження має складатися з шести символів. Прізвище пасажира:Потрібно вказати прізвище. Знайти бронювання Увійдіть у систему або створіть власний профіль myWizz! Реєстрація Agency login ВхідЗабули пароль? Введіть Ваше ім’я користувача (адресу електронної пошти). Ми надішлемо новий пароль на Вашу зареєстровану адресу електронної пошти. НадіслатиВхідРеєстрація Із до Показати


text: Плазміда Кільцева дволанцюгова ДНК плазміда під растровим електронним мікроскопом. |Біологічна класифікація| |F-плазміди R-плазміди Col-плазміди Травні плазміди(деградаційні) Вірулентні плазміди Плазміда (лат, англ. plasmid) — молекула ДНК, окрема від хромосомної ДНК та здібна до автономної реплікації. Вона звичайно кругла і дво-ланцюжкова. Плазміди в природі частіше за все зустрічаються у бактерій (ймовірно і архей), іноді в еукаріотів (наприклад, 2-мікронне кільце гриба Дріжджів пивних (Saccharomyces cerevisiae). Розмір плазмід може бути від біля 1 до понад 400 kbp (тисяч пар основ). У одній клітині може бути від одної копії (особливо для великих плазмід) до кількох сотень або навіть тисяч копій тієї ж плазміди (особливо для певних штучних плазмід, сконструйованих для отримання високого числа копій, наприклад, плазміди серії pUC). Термін «плазміда» був вперше введений американським молекулярним біологом Д. Ледербаргом у 1952 році. Іноді плазміди розглядаються у якості облігатних внутрішньоклітинних мутуалістів, коменсалів або паразитів, на молекулярному рівні організації. Вчені дискутують щодо визнання чи не визнання плазмід самостійними організмами. Одні автори сходяться на тому, що плазміди не є окремими організмами[1], тоді як відповідно до декотрих класифікацій, їх розглядають в якості повноцінних живих організмів[2]. Плазміди пройшли довгий еволюційний шлях разом зі своїми господарями, тому вважаються мобільною частиною їх геному — мобіломи, — однак, реплікуються цілком незалежно від нього[3], оскільки є самостійними репліконами. Зміст Резистентність [ред.] Плазміди часто містять ген або кластер генів, які надають добірну перевагу бактерії-хазяїну, наприклад, роблячи бактерію резистентною (стійкою) до дії певного антибіотику. Кожна плазміда містить як мінімум одну послідовність ДНК, яка служить точкою початку реплікації (ori), яка надає можливість ДНК плазміди реплікуватися незалежно від хромосомної ДНК. Хромосоми більшості бактерій округлі, подібно до плазміди на зображенні, але лінійні плазміди також відомі та поверхнево нагадують хромосоми еукаріотів. Вектори [ред.] Плазміди, що використовуються в генній інженерії, називаються векторами. Вони використовуються для переміщення генів з одного організму до іншого і зазвичай містять генетичний маркер для або проти вибору бажаного фенотипу. Багато штучних плазмід також містять полілінкер або точку багаторазового клонування, короткий регіон, що містить декілька звичайних сайтів рестрікції та дозволяє легку вставку фрагментів ДНК в до цього сайту. Типи [ред.] Один метод класифікації плазмід — за їх здатністю переміщатися до інших бактерій. Кон'югативні плазміди містять так звані tra-гени, які виконують складний процес бактеріальної кон'югації, передачи плазмід до іншої бактерії. Некон'югативні плазміди нездібні ініціювати подібний обмін, вони можуть бути «випадково» перенесеними за допомогою кон'югативних плазмід. Проміжний клас плазмід — мобілізаторні, що несуть тільки частину генів, необхідних для передачі. Вони можуть паразитувати на кон'югативних плазмідах, передаваючись у значній кількості тільки в їх присутності. Плазміди різних типів можуть спільно існувати у клітині. Наприклад, в E. coli знайдено сім різних плазмід. Але «пов'язані» плазміди часто несумісні, в сенсі, що тільки один з них виживає в штамі клітин, завдяки регулюванню життєвих функцій плазміди. Тому, плазміди можуть бути призначені до груп сумісності. Іншим способом можна класифікувати плазміди за функцією. Існує п'ять головних класів: - Плазміди фертильності (F-плазміди), які містять tra-гени. Здатні до бактеріальної кон'югації. - Плазміди опору (R-плазміди), які містять гени, що можуть надати клітині стійкість проти антибіотику або отрути. Історично відомі як R-фактории, до того як природа плазмід була розкрита. - Col-плазміди, які містять гени для виробництва коліцина, білка, який може вбивати інших бактерій. - Деградаційні плазміди, які допомогають травленню різних речовин, наприклад, толуолу або саліцилової кислоти. - Плазміди отруйності, які перетворюють бактерію на патоген. Плазміди можуть належати до більш ніж однієї з цих функціональних груп. Плізміди, які існують тільки у одній або декількох копіях в кожній бактерії, знаходяться у небезпеці при поділі клітини, тому що одній із дочерніх бактерій може не достатися жодної копії. Такі плазміди мають системи, що намагаються активно доставити свої копії до обох дочірніх клітин. Деякі плазміди включають систему «згубної звички» або «постсегрегаціонну систему вбивства» (PSK)". Вони виробляють як довготривалу отруту, так і недовго живучу протиотруту. Дочірні клітини, що зберігають копію плізміди, виживають, але дочірні клітини без плазміди вмирають через отруту від свого батька. Це приклад плазмід, як егоїстичної ДНК. Примітки [ред.] - Sinkovics, J; Harvath J, Horak A. (1998). «The Origin and evolution of viruses (a review)». Acta microbiologica et immunologica Hungarica (St. Joseph's Hospital, Department of Medicine, University of South Florida College of Medicine, Tampa, FL, USA.: Akademiai Kiado) 45(3-4): 349-90; - Таксономічне положення Плазмід (Plasmides) http://www.biolib.cz/en/taxon/id282447/ ; - Lipps G (editor). (2008). Plasmids: Current Research and Future Trends. Caister Academic Press; Посилання [ред.] - Інтеграція і виділення плазмід, флаш-анімація (англ.) - Міжнародне суспільство біології плазмід та інших мобільних генетичних елементів (англ.) - Історія плазмід (англ.)


text: Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії. Rockstar North Limited (попередньо DMA Design Limited) — шотландська студія-розробник відеоігор, заснована Девідом Джонсом у Данді, розташована на Лейт-Стріт в Единбурзі, Шотландія. Компанія є частиною Rockstar Games, яка, у свою чергу, належить видавництву Take-Two Interactive. Студія стала популярна завдяки серії комп'ютерних ігор Grand Theft Auto, яка, починаючи з Grand Theft Auto III, стала однією з найбільш продаваних у світі ігор. Також Rockstar North - творець відомої гри «Lemmings» (під час її розробки компанія була відома як DMA Design Limited). Посилання [ред.]


text: Щодо розсилки: повідомляємо Вам, що поштову розсилку списків нових надходжень припинено у зв'язку зі зміною програмного забезпечення та підготовкою до впровадження нового порталу Верховної Ради України! Замість розсилки Ви можете скористатись RSS або переглядати архів розділу "Найновіші надходження" на потрібну дату. Увага! Перед тим, як користуватись базою даних, обов'язково прочитайте правила.


text: Розташований у самому серці Нгінден, Country Heritage Resort є ідеальним місцем для знайомства з Сурабая. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Для туристів, які хотять прогулятися, міжнародна лікарня Сурабая, Дармо Сурабая Міжнародний госпіталь, Психіатрична лікарня тільки деякі з визначних пам"яток, доступних для відвідування. Пропоновані послуги у Country Heritage Resort, забезпечує приємне перебування для гостей. Для комфорту та зручності гостей, готел пропонує зона для паління, автостоянка, обслуговування в номерах, пральне обслуговування/хімчистка, кафе. Високоякісні послуги номера, такі як телевізор з РК / плазмовим екраном, супутникове / кабельне телебачення, вентилятор, кондиціювання, ванна, допоможуть вам зарядитися енергією після тривалого дня. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, Country Heritage Resort займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: Товариші! 16-17 вересня повинні пройти масові акції протесту об'єднаної опозиції проти уряду Кучми. Опозиція також оголосила про свій протест проти підвищення цін. Дійсно, питання про підвищення цін є дуже важливим. Підвищення цін на суспільний транспорт у Києві в 2 рази, а також серйозні підвищення цін на комунальні послуги, такі як телекомунікації, опалення, вода й електрика будуть означати надзвичайно хворобливу атаку на робітничий клас. Ключем до розуміння процесів, що відбуваються, є приватизація, що продовжує проводитися в Україні. Приватизація землі і підприємств в Україні, що почалася після контрреволюції 1991-го року, вже принесла незлічимі нещастя робітничому клас. Після того як завод Більшовик на Шулявці був остаточно приватизований у 2000-му році, більш, ніж 5000 робітників були звільнені; ситуація інших робітників не тільки не покращилася, але заборгованості по зарплатні навіть зросли, незважаючи на те, що нові власники активно виробляють та реалізовують продукцію. Подібну ситуацію ми можемо бачити також на величезній кількості інших великих і малих приватизованих підприємств. Приватизація землі, що почалася після того, як парламент прийняв сумно відомий закон про землю, принесла незлічимі нещастя селянам та сільськогосподарським робітникам, переважна більшість яких була змушена піти в служіння до нових поміщиків за дуже низьку зарплатню, недостатню навіть для виживання. Таким чином, сьогодення підвищення цін не є окремим випадком, але продовженням лінії капіталістичних атак на робітничий клас. Капіталісти прагнуть дістати великий прибуток, і очевидно, що їхньою метою є приватизація суспільного транспорту і комунальних послуг, що принесе нові страждання робітником. Звичайно, необхідно розробити стратегію боротьби з приватизацією й атаками на робітничий клас. Можна побачити одну зі стратегій, представлених об'єднаною опозицією, що складається з Комуністичної Партії України, Соціалістичної Партії України, блоком Тимошенко та блоком Ющенка. Але чи може ця стратегія дійсно розгромити приватизацію та полегшити положення людей, і чи дійсно хочуть сили об'єднаної опозиції це зробити? Чи праві ті ліві, котрі підтримують цей альянс, критично чи некритично? Об'єднана опозиція є крос-класовим альянсом, що складається з КПУ, що прискорено рухається до того, щоб стати відкрито буржуазною партією, СПУ, блоку радикальної буржуазії, очолюваного значним олігархом нафтовою леді Юлією Тимошенко і відкрито проамериканського і про-МВФ блоку Віктора Ющенка. Подібні крос-класові альянси не є новим феноменом для України. Блок Україна без Кучми, що був одним з основних сил під час касетного скандалу, репрезентуючи інтереси одного з буржуазних кланів, був типовим прикладом подібного альянсу. Як це добре відомо, діяльність України без Кучми, всупереч думці в той час різних лівих сил, таких як КРІ чи Робітнича Влада, ні в якій мері не була спрямована на захист інтересів робітничого класу і не принесла робітникам нічого гарного. КПУ під час касетного скандалу знаходилася в президентському таборі, відмовившись проголосувати в парламенті за відставку найбільш заплямованих у справі Гонгадзе осіб. Більш того, один з найбільше одіозних персон, колишній генеральний прокурор Михайло Потебенько в даний момент є депутатом парламенту від фракції КПУ. Будучи зрадженими президентом Леонідом Кучмою, що нічого не дав КПУ за підтримку, та, розуміючи, що всі основні посади розподіляються між відкрито пропрезидентськими силами: блоком За Єдину Україну і Соціал-Демократичною Партією України (об'єднаною), лідери КПУ вирішили переміститися в демократичний табір своїм недавнім основним опонентам. Годі й казати, що подібна діяльність не має нічого спільного з інтересами робітничого класу. КПУ швидко рухається в напрямку того, щоб стати відкрито буржуазною партією, а лідери КПУ, включаючи червоних директорів та червоних голів хочуть одержати свою частину приватизаційного пирогу і стати власниками. Вже зрадивши робітничий клас, вони готові експлуатувати робітників для одержання прибутку, прикриваючи ці свої бажання червоним прапором та деякими залишками лівої риторики. Об'єднана опозиція висуває гасла про демократію і неможливість підвищення цін. Гасло про демократію висувається абсолютно недемократичними силами. КПУ завжди використовувала навіть слово демократія тільки в негативному змісті, всі інші сили ліберальної опозиції також неодноразово декларували, що вони будуть після приходу до влади використовувати тверді методи проти безвідповідальних та дезорганізуючих елементів". Декларації про опір підвищенню цін здаються навіть ще більш цинічними, якщо згадати, що лідер однієї з головних сил опозиції Віктор Ющенко є відкритою людиною МВФ, а зміст його економічної програми вільний ринок та лібералізація цін. Будучи прем'єр-міністром, Ющенко діяв у цьому напрямку і, зокрема, збирався ввести закон про збільшення оплат за квартиру і виселення тих, хто не платить вчасно. Це доводить, що об'єднана опозиція ні в якому ступені не збирається боротися за інтереси робітничого класу. Лідери ліберальної опозиції представляють інтереси інших буржуазних блоків і намагаються прийти до влади. Було б серйозною помилкою лівих сил підтримувати ліберальну опозицію у будь-якій формі. Але якою повинна бути революційна стратегія? Ключовим початковим пунктом подібної стратегії повинна бути незалежність робітничого класу. Не участь у крос-класових альянсах чи народних фронтах, що завжди діють в інтересах буржуазії, але реальні незалежні організації робітників можуть привести до успіху. Незважаючи на урядові чи ліберально-опозиційні маневри, що намагаються ввести в оману робітничий клас, необхідно організувати комітети споживачів і на робочих місцях, що, будучи об'єднані один з одним, будуть координувати свою діяльність і організувати індустріальні і соціальні акції з метою протистояння підвищенню цін аж до і включаючи загальний страйк. Подібні комітети можуть стать ядром робітничих рад, що включають у себе більшість пролетаріату і, таким чином, мають достатньо сил для того, щоб очолити ефективне протистояння атакам на робітників на національному рівні і, потенційно, для того, щоб конституювати новий, автентичний соціалістичний робочий уряд. Posted: 02 October 2002


text: Етна |Етна| Вулкан Етна з літака |Координати:||[1]| |Висота||3 326 м (змінна)[1]| |Розташування||Сицилія, Італія| |Тип||Стратовулкан (композитного типу)| |Вік||500 тис. років| |Виверження||19 липня 2011 року| |Маршрут||сходження по скелях| Етна на карті Сицилії Етна (італ. Etna або Mongibello) — діючий андезито-базальтовий стратовулкан на острові Сицилія висотою близько 3380 метрів. Зараз це найвищий та найактивніший вулкан Європи. Його висоту важко вказати точно, тому що вона постійно змінюється внаслідок вивержень та викидів шлаків. Площа підошви вулканічної споруди становить близько 1250 км2. Селяни з навколишніх поселень іноді називають Етну лат. vipera — гадюка, через те, що під час вивержень лавові потоки знищують житло і врожай. Зміст Цифри [ред.] - Площа: 1190 км2 біля підніжжя вулкана. - Висота: 3329 м. - Кількість зареєстрованих вивержень: не менше 190. Загальні відомості [ред.] - Найбільший діючий вулкан Європи. - Місце: о. Сицилія в Італії. - Вік: більше 300 000 років. - Етна — діючий вулкан, який знаходиться на східному узбережжі Сицилії, поряд з містами Мессіна і Катанія. Це найвищий нині діючий вулкан в Європі. Його висота змінюється з кожним виверженням. В даний час Етна на 22 м нижче, ніж була у 1865 році. Вулкан Етна — є найвищою горою Італії, що знаходиться південніше від Альп. Він охоплює територію площею понад 1250 квадратних кілометрів. На вершині вулкані знаходиться 4 постійно діючий кратера: найстаріший центральний 3346 м, потім північно-східний, котрий «народився» в 1911 році, Бокка Нуова утворилася в 1968 році, та самий молодий — південно-східний, в 1971 рік (виверження 2008 року). Тривалий час Етна був відомий під іншою назвою — Моджібелло. Місцеві жителі і нині називають його так. В 1614 році відбулося найдовше виверження — тривало воно 10 років. У 1983 році виверження тривало 131 день. Вчені намагалися змінити напрямок потоку лави, використовуючи метод локального вибуху. Але це їм не дуже вдалося. У 1991 році сталося нове виверження, яке тривало 473 дні. Учення знову намагалися змінити напрямок лавого потоку тим же методом локального вибуху. Ця спроба була більш вдалою. 2001 року — потужне виверження — на півдні схилу зруйнувалася канатна дорога, було закрито аеропорт Катанії. 2002 рік — виверження на північному схилі. Відкрилися багато жерл, розташованих в ряд. Зруйновано багато туристичних місць. Далі послідувало виверження на південному схилі. У 2008 виверження тривало понад 400 днів. Етна — найактивніший вулкан в Італії. Він перевершує найближчого свого «конкурента» — вулкан Везувій, в понад 2 рази. Сама назва Етна походить від арабського і з перекладу означає «Гора вогню». Згідно з різними даними, в горі Етна знаходиться від 200 до 400 вулканічних кратерів. В середньому кожні три місяці один з них викидає потоки лави. Кожні 150 років внаслідок виверження руйнується одне з селищ, котре знаходиться поруч з вулканом. В 1981 році навколо вулкану було створено національний заповідник. Через свою постійну активність Етна була проголошена Вулканом десятиліття ООН. Коли Етна заспокоюється, місцеве населення влаштовує на ній фестивалі блюзової музики. Клімат [ред.] - Середньоморський клімат. - М'які зими. - Сухе літо. Корисна інформація [ред.] - «Етна» — назва поетичного трактата, який розповідає про виверження вулкана. Він був написаний між 55 р. до н. е. і 79 роком н. е. - Згідно з античною легендою, під вулканом живе стоголовий велетень Тифон, ув'язнений тут з волі Зевса. - Під час виверження 1971 року була зруйнована не тільки канатна дорога до вершини, а ще й астрономічна обсерваторія. - Останнє сильне виверження почалося влітку 2001 року. Тоді потік лави зупинився всього за 4 км від міста Ніколозі, виверження тривало до 2002 року. Пам'ятки [ред.] - На відстані близько 60 км від вулкана знаходиться побудоване повністю з вулканічного каміння селище Рандаццо з відомим собором Санта-Марія, спорудженим у XIII столітті. - Археологічний музей в Адрано. - м. Катанія з гарним видом на Етну. Див. також [ред.] - 11249 Етна — астероїд, названий на честь вулкану. Виноски [ред.] |Це незавершена стаття з географії Італії. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Міжнародний науково-дослідний портал: Документи щодо долі культурних цінностей за часів нацизму Міжнародний науково-дослідний портал є результатом співпраці національних та інших архівних установ, пов’язаної з документами, щодо долі культурних цінностей за часів нацизму. Ці архівні установи, а також експерти національних і міжнародних організацій, працюють разом, аби розширити доступ громадськості до розпорошених документів через єдиний Інтернет-портал. Портал дозволить родинам та установам дослідити їхні втрати, дослідникам – через встановлення походження, систематизувати важливу документацію, історикам – вивчити нові доступні матеріали з історії цього періоду. Цей спільний проект був започаткований відповідно до принципів Вашингтонської конференції щодо конфісконаого нацистами мистецтва 1998 р., декларації Вільнюського форуму 2000 р. та Терезінської декларації 2009 р., насамперед, щодо важливості удоступнення такого роду документів для громадськості. Портал відсилатиме дослідників до [електронних] архівних ресурсів, що містять описання документів, а в багатьох випадках і цифрові зображення цих документів, щодо культурних цінностей, які були вкрадені, розграбовані, конфісковані, примусово продані, або іншим чином втрачені за часів нацизму. Поняття культурної власності, що охоплюється цими документами, включає широке коло [цінностей] від мистецьких творів до книг і бібліотечних зібрань, предмети релігійного культу, антикваріат, архівні документи, скульптуру, вироби зі срібла та багато іншого.


text: Click on any phrase to play the video at that point.Close Як і більшість із Вас, гадаю, я не дуже вірю у те, що люди можуть зазирнути в майбутнє. Я не вірю у передбачення, а час від часу ми дізнаємося, що хтось передбачив те, що потім трапилося у майбутньому, і , мабуть, лише завдяки тому, що то була випадковість, ми тільки й чуємо про випадковості і дивацтва. Ми не знаємо про всі ті випадки, коли люди помилилися. Здавалось би, таких дурненьких історій з передбаченнями немає в науковому світі, але те саме відбувається і в науковому світі, і в медицині, а в такому середовищі від цього залежать життя людей. Тож спершу, розглянемо лише передбачення, як воно є, тільки минулого року дослідник Деріл Бем провів дослідження, завдяки якому він знайшов докази сили передбачення у студентів останнього курсу, і воно було опубліковане у рецензованому науковому журналі, й більшість людей, які прочитали його, просто сказали: " Гаразд, добре, справедливо, але я гадаю, що це випадковість, що це дивацтво, бо я знаю, що якби я провів дослідження, у якому не знайшов би доказів того , що студенти останнього курсу мали сили передбачення, його, напевно, не опублікували б у науковому журналі. В дійсності, ми знаємо, що це правда, оскільки кілька різних груп дослідників-науковців намагалися повторити дані цього дослідження щодо можливостей передбачення, та, коли вони представили їх тому самому журналу, їм відповіли: "Ні, ми не зацікавлені у публікації повтору. Нам не цікаві Ваші негативні дані." Тож це вже доказ того, як у науковій літературі ми побачимо необ'єктивний приклад справжньої картини усіх наукових досліджень, які проводилися. Проте це відбувається не лише у теоретичній науці психології. Те саме відбувається, наприклад, у дослідженні раку. Таким чином, у березні 2012, лишень місяць тому, деякі дослідники відзвітували у журналі "Nature", як вони намагалися повторити 53 різних фундаментальних дослідження науки щодо потенційних можливостей лікування раку, тож, з тих 53 досліджень, вони змогли успішно повторити тільки шість. Сорок сім з 53 неможливо було повторити. У своїй дискусії вони стверджують, що це дуже вірогідно, оскільки журнали публікують диваків. Безліч різноманітних досліджень ще буде проведено, й вони будуть опубліковані, коли даватимуть позитивний результат, в протилежному ж випадку - їх не опублікують. Перша порада щодо того, як вирішити цю проблему, бо це таки проблема, і вона веде нас у глухий кут, тож перша порада щодо того, як вирішити цю проблему, полягає у тому, щоб публікацію негативних результатів у науці було полегшено, а також необхідно змінити стимули, аби науковці були заохочені до ознайомлення громадськості з більшою частиною своїх негативних результатів. Однак, це відбувається не лише у дуже сухому світі доклінічних фундаментальних досліджень раку. Те саме відбувається у світі академічної медицини, справжньої, як плоть і кров. Отже, у 1980 році, дослідниками проведено досліди над медикаментом, що зветься "lorcainide", це антиаритмічний препарат, який пригнічує аномальні серцеві ритми, тож ідея полягала в тому, що, коли у людей траплявся серцевий напад, характерними були аномальні серцеві ритми, і, якщо ми дамо їм препарат, який пригнічує аномальні серцеві ритми, шанси на виживання зростуть. Раніше було проведено дуже невелике дослідження, лише над сотнею пацієнтів. П'ятдесят пацієнтів отримали "lorcainide", і десять із них померло. Інші п'ятдесят пацієнтів отримали солодкі таблетки плацебо без жодних активних компонентів, і тільки один із них помер. Тож, цей медикамент справедливо визнано провалом, а його комерційне просування було припинено, і, оскільки його було зупинено, це дослідження не опублікували. На жаль, протягом найближчих п'яти, десяти років, інші компанії працювали над тією самою ідеєю про препарати, які б запобігали аритмії у людей, в яких відбувся серцевий напад. Ці препарати потрапили на ринок. Їх призначали дуже широко, оскільки серцеві напади звична річ, і нам знадобилось так багато часу для того, аби зрозуміти, що ці медикаменти також спричиняли підвищення рівня смертності, і до того, як ми визначили той сигнал небезпеки, більш як сто тисяч людей без жодної потреби померли в Америці через призначення антиаритмічних препаратів. Тепер, у 1993 році, дослідники, які проводили те дослідження 1980-го, те раннє дослідження, опублікували "mea culpa", вибачення перед науковим співтовариством, у якому повідомили: " Коли ми виконували дослідження у 1980-му, ми гадали, що зростання смертності, яке виникло у тій групі, де тестували lorcainide, було випадковим." Через комерційні причини розвиток lorcainide було припинено, і ці дослідження так ніколи й не опублікували; це добрий приклад системної помилки. Це технічний термін для того явища, коли невтішні дані губляться, не публікуються, коли їх залишають зниклими безвісти, а ще кажуть, що результати, описані тут, "можуть служити раннім попередженням лиха, що трапиться в майбутньому". Це історії з фундаментальної науки. Це історії двадцятирічної, тридцятирічної давнини. Видавництво в науковому середовищі значно змінилося. Існують такі наукові журнали, як "Випробування", журнал з відкритим доступом, який опублікує будь-яке дослідження, проведене над людьми, незважаючи на його позитивний або негативний результат. Проте, ця проблема з негативними результатами , яка губиться в дії, й досі залишається домінуючою. Насправді вона настільки поширена, що підриває доказову медицину до основи. Отже, цей препарат зветься ребоксетин, і я сам його виписував. Це - антидепресант. Я - дуже занудний лікар, тому прочитав про усі дослідження над ним, які тільки зміг знайти. Я прочитав одне опубліковане дослідження, яке довело, що ребоксетин краще діяв, ніж плацебо, а також вивчив три інших опублікованих дослідження, які показали, що ребоксетин такий же дієвий, як і будь-який інший антидепресант, а так як пацієнту не стало краще від інших антидепресантів, я подумав, що ребоксетин настільки ж хороший. Це була єдина спроба. Однак, виявилось, що я помилився. Насправді, було проведено сім випробувань, у яких порівнювалось ребоксетин з таблетками плацебо. Одне із них було позитивним, тому його опублікували, та шість інших - негативні й залишені неопублікованими. Опубліковано три випробування, що порівнювали ребоксетин з іншими антидепресантами, у яких він виявився дієвим, і їх опублікували, але втричі більше зібраних цінних даних про пацієнтів показали, що ребоксетин був гіршим, ніж інші ліки, а випробування не опублікували. Я відчув себе введеним в оману. Ви можете сказати, що це - дуже незвичний приклад, і я б не хотів бути винним у схожому збиранні вершків і наданні вибіркових посилань до того, у чому я звинувачую інших людей. Та виявляється, що явище системної помилки у даний час вивчене дуже добре. Отже, ось Вам приклад того, як Ви наближаєтесь до нього. Типовий варіант - це, коли Ви отримуєте низку досліджень, про проведення і завершення яких Вам відомо, а Ви довідуєтесь, чи їх опубліковано у будь-якій науковій літературі. Отже, це стосується усіх випробувань, які коли-небудь були проведені над антидепресантами, і які були схвалені протягом останніх 15 років ФДА. Досліджувались усі випробування, які були представлені ФДА як частина пакету схвалення. Та це були не всі випробування, які коли-небудь проводились над цими ліками, оскільки ми ніколи не дізнаємося про всі проведені дослідження, а тільки про ті, які проводилися з метою отримати дозвіл на продаж. Тоді вони перевіряли, чи ці випробування були опубліковані у рецензованій науковій літературі. І ось, що вони довідались. То був розподіл 50 на 50. В дійсності одна половина досліджень була позитивною, а інша - негативною. Проте, коли вони вирішили глянути на ці дослідження у рецензованій науковій літературі, їм відкрилася цілком інша картина. Лише три негативних дослідження були опубліковані, натомість позитивні випробування опубліковано всі до єдиного. А зараз, якщо метнутися туди й назад між тими двома, то стає очевидною приголомшлива різниця між дійсністю і тим, що лікарі, пацієнти, уповноважені з медичних послуг та вчені змогли побачити у рецензованій науковій літературі. Нас обманули, а це вже систематичний недолік в основі медицини. У даний час стільки досліджень проведено щодо системних помилок, більше сотні, що вони зібрані у систематичному огляді, виданому в 2010 році, який охопив кожну системну помилку, яку тільки можна було відшукати. Системна помилка впливає на кожну сферу медицини. В середньому, близько половини всіх випробувань зазнають невдачі в дії, а також нам відомо, що ймовірність публікації позитивних відкриттів майже вдвічі більша, аніж негативних. Це отруює при основі медицину, засновану на доказах. Якщо я сотню разів підкину в повітря монетку, та приховаю від Вас половину тих підкидань, я б зробив так, щоб усе виглядало, ніби у мене випадав тільки орел. Однак, це б не означало, що на моїй монетці зображено два орли. Це б означало, що я можу ризикнути, а Ви - недоумки, якщо дозвояєте, щоб мені усе зійшло з рук. Та це - саме те, що ми сліпо терпимо в усій доказовій медицині. Гадаю, це дослідницька помилка. Якщо б я провів дослідження і приховав половину інформації у ньому, Ви б правомірно звинуватили мене в дослідницькому обмані. Але й досі, з якихось причин, якщо хтось проводить десять досліджень, а публікує тих п'ять із них, які принесли бажані результати, ми не вважаємо їх дослідницькими промахами. Та, коли відповідальність розпорушується на всіх дослідників, професорів, спонсорів, редакторів наукових журналів, чомусь ми вважаємо це більш прийнятним, але вплив на пацієнтів - убивчий. І все це відбувається саме зараз, сьогодні. Цей препарат - Таміфлю. Уряди в усьому світі витратили мільярди і мільярди доларів на нагромадження його, і ми це зробили в паніці, вважаючи, що він знизить рівень ускладнень від грипу. Ускладнення - це медичний евфемізм для пневмонії і смерті. (Сміх) Тепер, коли систематичні оглядачі Кохрана намагалися зібрати усю інформацію з усіх випробувань, які були коли-небудь проведені щодо того, чи Таміфлю дійсно спричинив це, чи ні, вони дізналися, що декілька з тих випробувань не були опубліковані. Результати були недоступними для них. Коли вони почали отримувати описи тих досліджень різними шляхами, через запити згідно Закону про Інформацію, втомлюючи різноманітні організації, те, що вони знайшли, було суперечливим. Коли вони спробували отримати звіти клінічних досліджень, а це - документи, об'ємом 10 000 сторінок, які представляють найкраще тлумачення інформації, у відповідь прозвучало те, що їм не дозволено володіти ними. А якщо ви бажаєте перечитати усю кореспонденцію, вибачення і пояснення, надані фармацевтичною компанією, Ви маєте можливість ознайомитися з цим усім у виданні журналу PLOS Medicine цього тижня. А найприголомшливіше в усьому цьому, як на мене, те, що це не лише проблема, ми не тільки визнаємо це проблемою, нам ще й довелося перетерпіти підроблені виправлення. Нам траплялися люди, які вдавали, що ця проблема вирішена. Спершу, у нас були журнали записів випробувань, і кожен говорив, що все гаразд. Ми змусимо усіх реєструвати свої дослідження, вони їх опублікують, вони розкажуть, що збираються виконувати перш, ніж почати це робити, а згодом ми зможемо перевірити й побачити, чи усі випробування, які було проведено і завершено, були опубліковані. Та люди не потурбувались про те, щоб використати ті журнали. Тож, з'явився Міжнародний Комітет Видавців Медичних Журналів, який заявив, добре, ми будемо стояти на своєму. Ми не опублікуємо жодних журналів, жодних випробувань, якщо їх не зареєстрували перед початком. Та вони не дотримали обіцянки. У 2008 році було проведено дослідження, яке показало, що половина усіх випробувань, опублікованих журналами, які видали члени МКВМЖ, не були відповідно зареєстровані, а чверть із них взагалі не зареєстровано. Й нарешті, прийнято поправку до Закону ФДА кілька років тому, згідно з нею, кожен, хто проводить випробування, повинен опублікувати його результати впродовж одного року. У першому виданні журналу БМЖ за січень 2012 року Ви можете ознайомитися з дослідженням, у якому вивчалося питання про те, чи люди дотримувались тих правил, а , як виявилося, лише один із п'яти вчинив відповідно. Та цю проблему не важко вирішити. Ми повинні змусити людей публікувати усі випробування, проведені над людьми, включаючи й давніші випробування, оскільки поправка до Закону ФДА вимагає лише того, щоб Ви опублікували випробування, проведені з 2008 року, й мені не відомо, що це за світ, у якому ми практикуємо лише ті ліки, випробування над якими завершено протягом двох минулих років. Нам необхідно публікувати усі випробування на людях, включаючи й давніші, задля усіх ліків у теперішньому використанні, і Ви повинні говорити всім, кого знаєте про те, що це проблема, і, що вона ще не вирішена. Вельми вдячний. (Оплески) (Оплески) You can share this video by copying this HTML to your clipboard and pasting into your blog or web page. You either have JavaScript turned off or have an old version of the Adobe Flash Player. To view this rating widget you need to get the latest Flash player. If your browser allows only "trusted sites" to execute Javascript, you should add the "googleapis.com" domain to your whitelist to allow our Flash detection to work properly. Got an idea, question, or debate inspired by this talk? Start a TED Conversation. Коли тестується новий медикамент, результати досліджень повинні публікуватися для решти медичного світу - проте, у більшості випадків, негативні або непевні результати не реєструються, залишаючи лікарів та інших дослідників у невіданні. У цій пристрасній доповіді Бен Голдакр пояснює, чому ці незареєстровані результати негативних даних так сильно вводять в оману та є небезпечними. Ben Goldacre unpicks dodgy scientific claims made by scaremongering journalists, dubious government reports, pharmaceutical corporations, PR companies and quacks. Full bio »


text: Знходиться в район Хоан Києм - Старий квартал, Rising Dragon Palace Hotel є відмінним місцем для вивчення Ханой і його околиць. Завдяки розташованню всього 0.1 Km від центру міста, гості мають можливість насолоджуватися пам"ятками міста та визначними місцями. Відвідвачі готелю можуть насолоджуватися туром по визначним місцям міста: Поет, Вежа Ханойського прапора, Музей незалежності. В Rising Dragon Palace Hotel, робиться все можливе для того, щоб гості відчували себе комфортно. Для цього готель пропонує найкращі послуги та умови. Для комфорту та зручності гостей, готел пропонує консьєрж, зона для паління, трансфер готель/аеропорт, допускається розміщення домашніх тварин, кафе. всі номери оснащені всіма зручностями для забезпечення максимального комфорту. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Якщо ви шукаєте комфортне та зручне місце проживання в Ханой, Rising Dragon Palace Hotel замінить вам ваш рідний дім.


text: Зауваження: оригінальний документ новіший за цей переклад. Корисні посилання Поданий список джерел інформації в мережі може зацікавити користувачів Debian. - Підтримка веб-сайтів - Програмне забезпечення, що задовольняє вимогам DFSG - Організації, котрі використовують Debian - Інші дистрибутиви, котрі базуються на Debian - Різноманітні ресурси про GNU/Linux - Групи користувачів - Інші проекти вільних операційних систем Програмне забезпечення, що відповідає вимогам DFSG (критерії Debian щодо вільного ПЗ) - Linux - Ядро Debian GNU/Linux. - GNU - Більшість простих програм Debian з проекту GNU. - Фундація X.org - Фундація X.org провадить розробку втілення X Window System з відкритим джерельним кодом. - Apache - Веб-сервер, що використовується найбільше в усьому світі. - Perl - Дослівно the Practical Extraction and Report Language, Perl широко використовується в якості мови для написання сценаріїв. - Python - Python — це в надпотужна динамічна мова програмування, що має дуже широкий спектр областей застовування. - GNU Network Object Model Environment (GNOME) - GNOME призначений для створення довершеної, дружньої до користувача настільної системи, що базується на вільному програмному забезпеченні. - K Desktop Environment (KDE) - KDE прагне задовольнити потреби в легкій у використанні стільниці для робочих машин UNIX, подібно до стільничних середовищ Macintosh та операційних систем Microsoft Windows. - freedesktop.org - freedesktop.org. — це ряд відкритих проектів з джерельним кодом / відкритих для обговорення, котрі працюють над покращенням сумісності та загальними технологіями стільниць з X Window System. - Linux.com, Linux.org - Спільнота навколо ядра Linux. - Freshmeat, SourceForge - Репозиторії вільного програмного забезпечення. - DebianWorld - Портал для користувачів Debian, котрі спілкуються французькою. - DebianForum.de - Портал для користувачів Debian, котрі спілкуються німецькою. - esDebian - Портал для користувачів Debian, котрі спілкуються іспанською. - Debian-BR - Портал для користувачів Debian, котрі спілкуються португальською. Групи користувачів, відомі як групи користувачів Linux (LUG, Linux User Groups),— це чудовий ресурс як для новаків, так і для більш досвідчених користувачів Linux. Новим користувачам буде корисною безкоштовна допомога по встановленню та інших питаннях. Більш досвідчені користувачі зможуть знайти людей зі спільними інтересами та, об'єднавшись, надавати більш досконалу технічну підтримку. Список груп користувачів Linux можна знайти на сторінці http://www.linux.org/groups/.


text: Грінченко Борис :: Критика Творчість | Біографія | Критика Наталія Чухонцева БОРИС ГРІНЧЕНКО ЯК ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК Мета цієї статті: компактно і в доступній формі висвітлити ті матеріали, які пов'язані з навчальними програмами, дати можливість юному читачеві співставити різні точки зору на окремі питання. Основне завдання української літератури Б.Грінченко вбачав у пробудженні національної і соціальної свідомості народу, причому в поняття "народ" він включив, на відміну від народників, не тільки селянство, а й інтелігенцію та інші суспільні групи. Важливим завданням письменства критик вважав консолідацію простолюду й інтелігенції для боротьбі за майбутню вільну і демократичну Україну. Б.Грінченко визнавав тільки діяльну любов до народу і, за образним висловом М.Чернявського, підганяв усіх до праці, як диктатор. Називаючи в "історії українського письменства" літературно-критичні виступи Б.Грінченка "популяризаторськими”, С.Єфремов мав на увазі не їх науковий рівень, а публіцистично-просвітницький характер. Б.Грінченко прагнув, щоб його творчість "громадську працю складала". Найповніше це прагнення втілювалося у літературно-критичній діяльності, потяг до якої, як свідчить письменник в "Автобіографії”, виник у нього дуже рано, ще в підлітковому віці. Про перші свої "критичні розправи" він відгукується з певною самоіронією, а про пізніші, вже "дорослі", - з гіркотою, бо видавці галицьких журналів не тільки не хотіли їх друкувати, а й навіть не відповідали на листи автора. Першим, хто підтримав молодого критика, був радикал І.Франко, який і сприяв публікації його праць, і допомагав порадами щодо вибору їх тематики та проблематики. Напевне, не без впливу Великого Каменяра відбувається у 80-90-ті роки "полівіння" поглядів Б.Грінченка. Франко ж ставився до нього не як до свого учня, а як до колеги й однодумця, гідного поваги і навіть захоплення, що видно з листа від 31 грудня 1906 р.: “Слідячи від перших Ваших виступів на літературне поле в "Світі" 1881 р. за вашою діяльністю, я мусив дивуватися вашій енергії, витривалості в праці і широкому обсягові ваших літературних та суспільних інтересів. Смілість, з якою Ви виступали не раз у справах, про які ніхто інший не важився заговорити, вказувала в Вас чоловіка, в якому крім літературного таланту був також публічний діяч. Розширення ж Вашої діяльності на поле наукове, на поле фольклору, літературної критики та язикознавства збуджувало мою найповнішу симпатію до Вас". Жанровий діапазон літературно-критичних праць письменника досить широкий: рецензії, проблемні статті, полемічні виступи в дискусіях, популярні нариси про окремих письменників, естетичні декларації у збірниках і альманахах, статті в "Большой энциклопедии", літературні матеріали в "Земском сборнике Черниговской губернии" та просвітницьких книжках для народу, відгуки про художні твори в листах до друзів і знайомих тощо. Особливо слід відзначити ґрунтовну працю Б.Грінченка "Перед широким світом", де вперше в історії українського літературознавства здійснено соціально-психологічне дослідження різних типів читачів з народу. Палко прагнучи, щоб українська література якомога швидше вийшла з 'дитячого періоду" Б.Грінченко іноді бував надто різким у своїх критичних присудах не тільки тоді, коли розглядав творчість своїх сучасників, а й навіть класиків. Водночас він об'єктивно оцінював внесок кожного письменника в розвиток літератури. Усе це яскраво виявилося у Грінченковій характеристиці творчості Г.Квггки-Основ'яненка в листі до Т.Зінківського, де критик зауважив, що від неї "сентименталізмом так і тхне (...), робленості іноді багато, і мораль іноді через лад уже дитяча тим, що світогляд вузький", але водночас підкреслював історичне значення літературної діяльності засновника нової української прози, вміння його показати "справжнє реальне життя"2 Критикуючи "стару сентиментальну школу", Б.Грінченко був особливо нещадним до тих, хто намагався писати "під Квітку-Основ'яненка". У працях, призначених для публікації, критик намагався уникати таких різких суджень, які висловлював у листах, акцентуючи те позитивне і нове, що вніс у літературу письменник, особливо, коли йшлося про соціально-викривальне зображення життя. Це дуже помітно у статті "Гребінчині байки", де підкреслюється, що байка "Пан та Собака" “Ніколи не забудеться у нашій літературі", а в останніх рядках байки "Рожа та Хміль" бринить 'уже серйозна соціальна нота", і вони придбають "ще більшої вази, коли ми згадаємо, що казано їх ще у 30-х роках, раніш Шевченка в українській літературі і Тургенєва і навіть Бєлінського у російській..."3 Б.Грінченка завжди обурювали епігонство і графоманія, яких так багато було в українській літературі. Віддаючи належне І.Котляревському як першому класикові української літератури, критик нещадно таврував "котляревщину". Надзвичайна емоційність притаманна стилеві Грінченка-критика і тоді, коли він щось засуджує, і тоді, коли виражає своє захоплення, що яскраво видно у його шев-ченкознавчих розвідках, написаних ніби на одному подиху, та тих висловлюваннях по Великого Кобзаря, що містяться в полемічних виступах, "Автобірграфії, листа тощо. "Його "Кобзар'' зробивсь моєю євангелією", - писав він в "Автобіографії", опублікованій у "Зорі" 1892 р. У статті "Шевченків "Кобзар" на селі" Б.Грінченко спростовує уявлення про Шевченка як нібито "мужицького поета", чиє художнє мислення не сягнуло вершин світової культури. Проблема народності і художньої оригінальності поезії Великого Кобзаря тут уперше розглядається в історико-функціональному аспекті. Зокрема, Б.Грінченко відзначає, що не все у творчості Шевченка доступне сприйняттю малоосвіченого селянства, - і це закономірно, бо “великий поет іде завсігди поперед мас, показуючи їм такі далекі перспективи, яких вони досі не знали"' Особливий інтерес становить стаття "Двоє рідних", де Б.Грінченко здійснив спробу поєднання соціологічного методу дослідження з компаративним. Співставляючи Шевченка і Гейне, автор спочатку підкреслює їхню несхожість, а далі визначає суспільний резонанс творчості двох поетів: обидва запалюють до ”боротьби зі злом", "за світ і волю" - і саме це ріднить їх та зумовлює спільність їхньої посміртної долі: "Вони живі, обидва живі й досі. Через те їх так люблять, через те їх так ненавидять" (4, т,2, с.565). На друге місце після Шевченкового "Кобзаря" Б.Грінченко ставив збірку "Досвітки" П.Куліша - і цю думку підхопили О.Маковей, С.Єфремов, Д.Дорошенко, О.Дорошкевич та інші дослідники. Така оцінка навряд чи може бути об'єктивною. Ще М.Зеров слушно зауважив, що навіть у контексті творчості П.Куліша "Досвітки" - не найкраща збірка. Цей літературознавець, відзначивши певну суб'єктивність Грінченкового нарису про П.Куліша, погодився з П.Чубинським, що дана праця була "першою безстороньою та спокійною": "Б.Д.Грінченко належить до покоління, що вже не зводило боїв з самим Кулішем. Постать мотронівського "хуторянина" йому навіть імпонує непогамовністю вдачі, надзвичайною працездатністю, великим літературним хистом. Він радо признає, що Куліш був 'наилучшим знатоком малорусского языка, наилучшим стилистом малорусским", І не тільки визнає, а й сам у своїй роботі великою мірою простує стежками кулішівської стилістики" Грінченкова мрія про те, щоб українське письменство сягнуло рівня найрозвиненіших літератур світу, виявлялася у його літературно-критичній діяльності як висока вимогливість, акцентування уваги на недоліках і аналізі їх причин. Вадою української літератури в цілому критик вважав незначну кількість творів про життя інтелігенції та невиразність позитивних героїв з цього середовища. Аналізуючи образи Сагайдачного у повісті П.Куліша "Майор", Павла Чубаня у драмі М.Старицького "Не судилось", Радюка в романі І.Нечуя-Левицького "Хмари", Петра у комедії Панаса Мирного "Перемудрив", він з гіркотою констатує: "Ті ж вишивані сорочки й широкі шта-ни(...), те ж безпредметне народолюбство..."3 Розглядаючи твори І.Нечуя-Левицького про інтелігенцію, критик відзначає, що вони "грішать в концепції", а герої в них бліді й невиразні насамперед тому, що в реальному житті "власне тип позитивний українського інтелігента ще й не виробився до пуття"4 Водночас Б.Грінченко із задоволенням підкреслює художні досягнення цього автора. Зокрема, про головного героя повісті "Микола Джеря" він пише: "...дужа, вільнолюбна постать", яка ”стає перед нами як жива”. Особлива увага Б.Грінченка до проблеми позитивного героя з середовища інтелігенції пов'язана з його уявленням про месіанську роль, яку мають відігравати освічені люди серед народу. Серед сучасних йому прозаїків Б.Грінченко перше місце відводив Панасові Мирному. Цікаві міркування про стиль цього письменника та перспективи розвитку його таланту критик висловив у рецензії на оповідання "Лихий попутав": "Вимовна мова, пластичність, образність, небажання ганятись за дешевими ефектами, уміння розгорнути велику картину, досконало її скомбінувати і обробити деталі (я маю на увазі і його романи), знання свого народу, все те обіцяє нам у ньому письмовця, котрий обновить наше письменство і стане у лавах великих письмовців європейських"1 Серед сучасних йому поетів Б.Грінченко найталановитішими вважав Лесю Українку і В.Самійленка. Зокрема, у рецензії на збірку "З поезій Володимира Самійленка. Частина перша" (1890), він писав: "Перед мене лежить книжечка віршів, в котрих я знайшов те, чого давно не знаходив в українських віршах: поезію". Критик прихильно оцінив "космополітизм" В.Самійленка, виявивши досить своєрідне розуміння цього поняття: "Але ж знати свій край і почувати себе сином рідної землі - цього ще мало. Так само треба знати й усю людськість і почувати себе сином великої уселюдської сім'ї" Особливо схвально оцінював критик перекладацьку діяльність В.Самійленка і підкреслював, що такий спосіб збагачення української літератури вкрай необхідний для її нормального розвитку. Аналізуючи творчість цього поета у приватних листах, Б.Грінченко принагідне згадав цілу низку графоманів, назвавши їхні вірші “мотлохом” і "меканням". Свій метод боротьби з такого роду "віршописцями" він сформулював у листі до М.Комарова однозначно: винищувати! Коли ж цей метод критик застосував на практиці, народовці звинуватили його у "ненормальності" і відмовлялися друкувати рецензії з висловлюваннями на зразок; "Читати книжки не можна, ні іскорки таланту",”Шкода паперу й праці, що пішли на видання цієї нікчемної книжки!”, “Не можна читати не плюючи”. Ще дошкульніше викривав письменник графоманів та інші негативні явища літературного життя у своїх художніх сатиричних творах ("З заздрощів", "Осли на Парнасі", "Химчині співи", "Патріот" та ін.). Дошкульність (а іноді й жорстокість) Грінченкової критики зумовлена вболіванням про долю рідного письменства, цим же пояснюється і його участь у численних літературних дискусіях. Особливого розголосу набула полеміка Б.Грінченка з М.Драгомановим, яка по-різному оцінювалася сучасниками та пізнішими дослідниками. Найкраще ця полеміка висвітлена у згаданих у нашій етапі книгах А.Погрібного. Там же можна знайти і ті відгуки Б.Грінченка про українське письменство, які ми оминули. Сподіваємося, що навіть той лаконічний і фрагментарний огляд літературно-критичної спадщини Б.Грінченка, який ми мали змогу здійснити в межах даної статті, переконує у тому, що він зробив вагоміні внесок у розвиток естетичної думки і чимало попрацював, щоб прискорити поступ українського письменства. Н. Чухонцева. БОРИС ГРІНЧЕНКО ЯК ЛІТЕРАТУРНИЙ КРИТИК. http://www.library.kherson.ua/young/tavrica/grinchenko/grinchenko_7.htm


text: Доменна піч Зміст Етимологія назви [ред.] Назва доменної пічі походить від назви її попередниці, невеличкої пічі, що звалася «дъмниця», «домниця», назва якої у свою чергу походить від стародавнього східнослов’янського слова “дмети”, тобто “дмути”, “дути”. Таким чином, назва “доменна піч” означає “дутьова піч”, тобто така піч, в яку подається дуття – повітря. Та ж основа в перегласованому вигляді виступає в слові «дим». [1] Історія [ред.] До виникнення доменних печей основним способом отримання заліза з руди був сиродутний процес у так званих сиродутних горнах. Доменні печі з’явилися у Європі приблизно наприкінці XIV - початку XV століть. Їх починають будувати у бельгійській провінції Намюр наприкінці XV століття, а також в Англії у 1491 році. Як паливо використовували деревне вугілля. В 1735 році англійський винахідник Абрахам Дербі успішно застосував в доменній плавці кам'яно-вугільний кокс, без домішки інших видів палива. На території України перші доменні печі з'явилися у 60-х роках XVIII ст. на Закарпатті. [2] У XIV - XVIII століттях на території України виробництво заліза в горнах і невеличких домницях було поширене на Поліссі, в Галичині, також на Полтавщині й Харківщині. Перший на Правобережному Поліссі доменний завод Висока піч (Високопічанський) було введено в дію 1773 року. 1799 року на Луганському чавуноливарному заводі було введено в дію першу доменну піч на сході України. 1830 р. в Україні нараховувалося 153 кустарні підприємства, які виробляли залізо з місцевих болотяних руд на деревному вугіллі. Будова доменної печі [ред.] Профіль доменної печі [ред.] Внутрішній обрис печі по вертикальному перетину називається профілем. У горизонтальному перерізі піч кругла. Багатостолітній досвід встановив найраціональнішу форму профілю, яка описується певними закономірностями. Сучасна доменна піч є спорудою заввишки від 26 до 35 м. Це висота власне печі, а висота всіх металоконструкцій доменної печі разом з колошниковим пристроєм і газовідводами може сягати понад 80 м. Верхня частина доменної печі називається колошником, вона слугує для завантаження шихти. Нижче колошника йде найбільша по висоті частина домни — шахта, що за формою представляє собою конус, який розширяється донизу. Це розширення необхідне для полегшення опускання твердих матеріалів через збільшення їхнього об’єму при нагріванні. До нижньої частини шахти примикає найширша циліндрична частина – розпар, в якій відбувається розплавлення шихти. Нижче розпару розташовані заплечики, що мають форму зрізаного конусу з меншою основою внизу. Такий переріз тут пояснюється зменшенням об’єму матеріалів внаслідок плавлення. Нижньою частиною профілю є циліндричне горно, у якому відбувається горіння коксу і збираються рідкі продукти плавки. Горно розділяється на дві частини, верхню – фурменну зону і нижню – металоприймальник, де збираються рідкі продукти плавки. Найнижча частина печі називається подом. У верхній частині горна на фурменній зоні розташовуються фурменні прилади, через які у доменну піч подається нагріте повітря – дуття. Саме в цій ділянці печі відбувається горіння коксу і температури досягають найбільшого значення 1900 – 2000 0 С. По мірі підвищення вгору температура знижується, і у колошника доходить до 200 – 350 0 С. У нижній частині горна міститься чавунна льотка, через яку випускають продукти плавки – чавун і шлак. Раніше використовувалися спеціальні шлакові льотки, однак за останні кілька десятиліть ввійшло у практику випускати чавун і шлак через одну чавунну льотку з розділенням їх один від одного вже у головному жолобі, який примикає до пічі і у який продукти плавки потрапляють під час випуску з льотки. Засипний апарат [ред.] Обладнання фурменної зони [ред.] Ливарний двір (дворик, майданчик) [ред.] Безпосередньо до печі примикає ливарний двір, на якому розташовані прилади для розкриття чавунної льотки, для її закривання після випуску чавуну і шлаку, жолоби і канави для транспортування чавуну і шлаку у ковші. Випущені з печі через льотку рідкі продукти плавки потрапляють у головний жолоб, в якому проходить розділення чавуну та шлаку завдяки різниці в густині. Від головного жолобу відходять у різні боки чавунна канава і шлакова канава. По чавунній канаві рідкий чавун зливається у чавуновози або міксери, а шлак по шлаковій канаві - у шлаковози або надходить безпосередньо до установки припічної грануляції шлаку. Процеси [ред.] Див. також: Доменне виробництво Верхня частина доменної печі служить для завантаження шихти. В шихті є руда, кокс і шлакотворні матеріали, що сприяють зниженню температури плавлення шлаку і видаленню шкідливих домішок. У домні розплавляють не залізняк, а агломерат (дрібну породу, що зпікається в шматки) або окатиші (грудки сферичної форми, що отримуються з дрібної руди або тонкоподрібненого концентрату). В печі на різній висоті встановлюється різна температура, завдяки чому протікають різні процеси переходу руди в метал. Монооксид вуглецю у свою чергу діє на оксиди заліза, віднімаючи у них кисень і відновлюючи до металу: Отримане залізо в присутності кокса насичується вуглецем і виходить сплав, що містить 2 - 4 % вуглецю. Такий сплав називається чавуном. Він крихкий. У нього входять невелика частка кремнію і марганцю. В кількості десятих часток відсотка до складу чавуну входять також шкідливі домішки — сірка і фосфор. Після вигорання коксу чавун розплавляється і стікає в горн - нижню частину доменної печі, а шлаки, що містяться в ньому, піднімаються на поверхню чавуну. Рідкі продукти плавки видаляються через чавунну льотку. безпосередньо до чавунної льотки прилягає головний жолоб в якому проходить розділення чавуну та шлаку завдяки різниці в густині. чавуну через чавунну канаву зливається у чавуновози або міксери, а шлак - у шлаковози або надходить безпосередньо до установки припічної грануляції шлаку. Продукти доменної печі [ред.] - Чавун - основний продукт доменної печі. - Доменні ферросплави - сплави заліза с кремнієм, марганцем та іншими елементами. Застосовуються для розжарювання і легування сталей. - Побічні продукти - шлак і доменний газ. З шлаку виготовляють цемент, шлаковату. Доменний газ застосовують як паливо у повітронагрівачах для підігріву повітря , що подається в доменну піч. Перспективи доменного виробництва [ред.] В найближчому майбутньому виробництво чавуну в доменних печах буде продовжуватися. Справа в тому, що двостадійне виробництво сталі (спочатку виробництво чавуну з залізорудних матеріалів в доменній печі, а потім виробництво сталі з чавуну та лому в конверторах, електропечах або мартенах) в наш час[Коли?] є дешевшим за пряме відновлення заліза з руди. Проблемою є виснаження родовищ вугілля, що коксується. Перспективним є вдування пиловугілного палива, подрібненого пластику, мазуту у фурми доменних печей. Цим зменшуються витрати коксу. Й тим самим знижується собівартість чавуну. Доменні печі у мистецтві і символіці [ред.] Зображення доменних печей можна побачити на гербах де-яких міст і невеличких населенних пунктів чи громад, в яких є або коли-небудь було доменне виробництво. Галерея зображень [ред.] Література [ред.] - Етимологічний словник - сл. Домна - Развитие металлургии в Украинской ССР. - Киев, 1980. - Толковый металлургический словарь. Основные термины / Под ред. В. И. Куманина. — М.: Рус. яз., 1989. — 446 с. — ISBN 5-200-00797-6. - Ферсман А.Е. Занимательная геохимия. — М.: Детгиз, 1954. — 486 с. - Расцвет Новороссийского общества - Рамм А. Н. Современный доменный процесс. — Москва.:Металлургия, 1980. — 303 с. - Товаровский И.Г. Доменная плавка. 2-е издание.- Днепропетровск: "Пороги", 2009.-768 с. Див. також [ред.] - Чорна металургія України - Реєстр доменних печей, збережених після виведення з експлуатації - Історія доменного виробництва - Доменна піч (анімація) (анлг.) - Як працює Доменна піч ілюстр. (анлг.) - Повна Фотогалерея про всі методи добування і виробництва чавуну і сталі в Північній Америці та Європі. В Німеччині та Англії (нім.) - Blast Furnace Museum Radwerk IV - Schematic diagram of blast furnace and Cowper stove - ironfurnaces.com - a free wiki dedicated to preserving the history and location of historic blast iron furnaces