text: фото гарних дівчат Один з кращих моїх підходів, який я використовую для знайомства з жінками - це бути неймовірно відвертим, але при цьому ДУЖЕ стриманим. Поділитися: Така комбінація виробляє на них практично гіпнотизують ефект. Припустимо, ось я бачу жінку, яка мені сподобалася. Я підходжу до неї і - дуже стримано, але, тим не менш, прямолінійно - кажу: "Вибачте мене (насправді ти не просиш вибачення за те, що через секунду їй стане дуже-дуже приємно; ти просто даєш їй команду припинити робити те, чим вона займається зараз, і звернути увагу на тебе. В якості варіанту ти можеш використовувати фразу "Вибачте, що перебиваю Вас ...", що перерве потік її думок і змусить її зосередити всю свою увагу на тобі, щоб, нібито, вирішити, вибачати тебе чи ні), я просто хотів Вам сказати ... (тут зроби паузу на 1-2 секунди для більшого ефекту ... щоб вона почала гадати про себе: "Що??? ... Що ж він мені хоче сказати?"), що Ви виглядаєте абсолютно незрівнянно ... мені так хочеться з Вами познайомитися (тут знову зроби паузу ) ". "Мене звати ..." Тут я простягаю руку і трясу її долоню! У чому секрет цього підходу? - Ти поводишся дуже прямолінійно - ніяких лукавість або натяків. гарні дівчата фото Це вселяє довіру. - Ти тримається скромно. Говорити потрібно ПОВІЛЬНО, не кваплячись ... Випромінюючи при цьому симпатію, тепло і приховану силу, замість "термінової потреби" або "збудженості". При такому підході, їй стає зовсім неважливо, що всього лише за секунду до твоєї появи, вона роздумувала над простроченим рахунком або над тим, що знову підчепила молочницю. Ти привернув ВСІ її увагу! Тепер тобі потрібно піддати її невеликий "перевірці на авантюрність" за допомогою деякого вторгнення в її особистий простір. Все просто ... ти повинен вторгнутися, але ЗЛЕГКА. У цьому вся суть - ти зазіхає на її особистий простір, але лише З-Л-Е-Г-К-А. Не настільки, щоб вона відсунулася від тебе чи втекла або вліпила тобі ляпас. А лише настільки, щоб заінтригувати і трохи пробудити її інтерес. Як це зробити? Коли візьмеш її долоню для рукостискання, то спочатку злегка потряси її, а ПОТІМ не відпускає! Не випускаючи її долоні зі своєї, продовжуй говорити з нею, дивлячись їй при цьому прямо в очі. Висмикнуть Чи ДЕЯКІ жінки свою долоню з твоєї? Зрозуміло! Приблизно 30-40% саме так і зроблять. Але це неважливо. Та, що дозволить тобі протримати свою долоню в твоїй довше інших, пройшла твою "перевірку на авантюрність" :) Не пройшло і 5-10 секунд з вашої першої зустрічі, а ти вже зумів сподобатися їй :) фото красивих дівчат Ефективність цього підходу, тим не менше, обмежена. По-справжньому красиві жінки просто звикли до компліментів, і навряд чи ти їх так вже поб'єш своєю фразою "Ви виглядаєте абсолютно незрівнянно". Також, май на увазі, що такий підхід - це палиця з двома кінцями. З одного боку, це - потужний і прямий прийом, але це також недвозначний "підкат". Якщо їй сподобається такий підхід, то, вважай, що ти сильно просунувся в потрібному тобі напрямку. Однак якщо їй це не сподобається, і вона подумає, що ти - жалюгідний лох (втім, це залежить від того, як ти себе подаси - спробуй слідувати рекомендаціям Росса Джеффріса і поводься скромно, але впевнено і прямолінійно), то, швидше за все, ти лише спорудив між вами бар'єр. У такому разі, можливо, краще б спрацював "негативний" підхід або випадково кинута фраза "ми з вами знайомі вже цілу вічність". Але не впадай у відчай, досвід - справа наживна. Повторюся, що приклад нижче - це з репертуару "благального лоха" і, швидше за все, він не спрацює з реально красивими жінками (див. більш докладно "Коментарі по" негативних зауважень "), але, хто знає - раптом і спрацює. Оскільки цей підхід швидкий і легкий, то вже краще спробувати щастя з ним, ніж взагалі ніяк :) Шаблонний підхід Росс Джеффріс, розсилка "Поради по швидкісному спокушанню": Я був в невеликому місцевому магазинчику і раптом побачив поруч неймовірно сексуальну жінку в обтягуючому спортивному костюмі. Дочекавшись, коли вона взяла ванільно-шоколадний йогурт з полиці, я підійшов до неї і сказав: "Прошу вибачення, але Вам хто-небудь говорив, що Ви - сліпучий приклад фізичного і генетичного досконалості?" У відповідь, вона, зрозуміло, розсміялася і сказала: "Спасибі ... Ні, Ви перший, хто мені говорить таке!" Потім я використовував її сміх і сказав: "Що ж, я радий, що Ви розсміялися. Чесно кажучи, хоча від Вашої краси насправді захоплює дух, але я все ж хотів трохи дізнатися, який характер ховається за такою приголомшливою зовнішністю, перш ніж знайомитися з Вами. Мене звуть Росс" . Потім я запросив її сісти і запропонував їй швидко проаналізувати її почерк. Але, зверни увагу, що я згадав і використати той факт, що вона розсміялася, в якості способу звернути її увагу на те, що я шукав в ній НЕ ТІЛЬКИ фізичну досконалість.


source: fineweb

text: Острів Ілі До 7го століття, місцевість була справжнім островом, оточеним фенськими болотами. У ранньому середньовіччі на острові було збудовано монастир, але той був зруйнований вікінгами у 870 році. Приблизно у той самий час навколишні болота було осушено завдяки системі каналів. Після завоювання Англії норманнами, острів деякий час був базою англійських повстанців, очолюваних графом Моркаром, єпископом Етельвайном та Херевардом. Сили Вільгельма Завойовника захопили острів після тривалої облоги. У 1139 році, під час громадянської війни між королем Стефаном та імператрицею Матильдою, місцевий єпископ Найджел, що підтримував Матильду, безуспішно намагався обороняти острів. У 1143 році Жоффруа де Мандевіль, що повстав проти короля Стефана, облаштував на острові Ілі військову базу. Жоффруа було смертельно поранено наступного року біля Бервілла. У 1216 році, під час першої війни баронів, острів безуспішно оборонявся проти армії короля Іоанна. Також місцеве населення брало участь у повстанні селян 1381 року.


text: Сльози апача Сльози апача - округлі утворення з обсидіану (вулканічного чорного скла) діаметром від 0,5 до 5 см. Сльози апача непрозорі у відбитому світлі, але просвічуються на світло. Колір - від чорного до червоного і до коричневого. Вони часто зустрічаються вбудовані в сірувато-білий перліт. Сльози апача за шкалою Мооса мають твердість від 5 до 5,5. Назва "Сльози апача" походить від легенди племені апачів: близько 75 апачів і вояків армії США в штаті Арізона в 1870 році билися неподалік сучасного містечка Суперіор. Передбачаючи поразку воїни апачів на конях стрибнули з гори на смерть, аби не бути вбитими американцями. Дружини і сім'ї воїнів плакали, коли вони почули про трагедію, їх сльози перетворялися на камінь при ударі об землю. Американський співак і автор пісень Джоні Кеш написав пісні для альбому Apache tears (балади американських індіанців).


text: Якщо ви шукаєте готель, що зручно розташований у Берлін, то не шукайтенічого, окрім Hotel Europa City. Завдяки розташованню всього 0 km від центру міста, гості мають можливість насолоджуватися пам"ятками міста та визначними місцями. Рай для відпочинку та релаксації, готель запропонує вам повне оновлення всього в декількох кроків від найвидатнших пам"яток міста, таких як Курфюрстендамм проспект, Галерея Брокштед, Театр Рози Люксембург . В Hotel Europa City, відмінний сервіс та чудові умови, щоб зробити ваш відпочинок незабутнім. Для комфорту та зручності гостей, готел пропонує допускається розміщення домашніх тварин, сімейний номер, пральня, бар, ліфт. Крім того, всі номери оснащені такими зручностями, як телевізор з РК / плазмовим екраном, безкоштовна бутильована вода, душ, обладнання для прасування, телебачення, щоб задовольнити потреби найвибагливіших клієнтів. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Насолоджуйтеся високоякісними послугами та насправді престижним місцем розташуання в Hotel Europa City.


text: Якщо ви шукаєте готель, що зручно розташований у Таллінн, то не шукайтенічого, окрім Town Hall Square Apartments City Center. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Дуже просто діястатися від готелі до таких визначних пам"яток міста, як Естонський театр і Концертний Зал, Естонський Гольф та Кантрі Клуб, Лінна музей. В Town Hall Square Apartments City Center, робиться все можливе для того, щоб гості відчували себе комфортно. Для цього готель пропонує найкращі послуги та умови. Готель надає магазини, екскурсії, бездротовий доступ WiFi , хімчистка, обмін валют щоб забезпечити гостям максимальний комфорт. Гості можуть обирати серед 3 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Готель пропонує фантастичні можливості, в тому числ сауна, які допоможуть вам розслабитися після напруженого дня у місті. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, Town Hall Square Apartments City Center займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: 31.10.2014 10:40Микола Чечоткін: Всі люди, які перебувають у Одеській області, проживають у теплих приміщеннях, забезпечені зимовим одягом, речами першої необхідності (ВІДЕО) На виконання доручення Віце-прем’єр-міністра України Володимира Гройсмана та Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій Сергія Бочковського керівний склад ДСНС України здійснюють робочі поїздки до регіонів країни, з метою перевірки діяльності регіонального штабу щодо надання допомоги жителям зі Сходу України в осінньо-зимовий період. 30 жовтня до Одеської області прибув директор Департаменту організації заходів цивільного захисту ДСНС України Микола Чечоткін, який ознайомився з роботою відповідних служб міста та області, а також перевірив санаторно-курортні заклади, де проживають люди зі Сходу України та АР Крим. 30.10.2014 15:28"Темпи, з якими Запоріжжя готується до монтажу транзитного містечка, задовольняють нас за строками та обсягами роботи" – Василь Стоєцький (ВІДЕО) Державна служба України з надзвичайних ситуацій постійно контролює процес будівництва транзитних містечок у Дніпропетровській, Запорізькій та Харківській областях для тимчасового проживання у них внутрішньо переміщених осіб. Житлові модулі для їх спорудження виділив для України Уряд Німеччини. Так, 30 жовтня заступник Голови Державної служби України з надзвичайних ситуацій генерал-майор служби цивільного захисту Василь Стоєцький з робочим візитом прибув до Запоріжжя аби особисто перевірити роботу, що проводиться на ділянці для спорудження транзитного містечка. 30.10.2014 13:03Чернівці: рятувальники зустріли родину з Донецька та допомогли їй облаштуватися на новому місці Нещодавно на залізничний вокзал міста Чернівці з Донецька прибула жінка з сином. На вокзалі їх одразу зустріли співробітники Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернівецькій області. Рятувальники доправили людей в Регіональний штаб Чернівецької області з питань соціального забезпечення громадян України, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції.


text: У Міністерстві оборони заявили про затримання у зоні проведення антитерористичної операції групи російських військовослужбовців, яких було направлено в Україну. 24 серпня неподалік селища Дзеркальне у Донецькій області, яке знаходиться у 20 км від кордону з Росією, були затримані 10 військовослужбовців контрактної служби зі складу 331 парашутно-десантного полку (Кострома) 98-ї повітрянодесантної дивізії Повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. За результатами допиту встановлено, що зазначені військовослужбовці тижнем раніш залізничним ешелоном були відправлені з Костроми до Ростова-на-Дону. До складу групи також входили артилерійський дивізіон, розвідувальна рота та підрозділи забезпечення загальною кількістю350-400 осіб, близько 30 бойових машин десанту, 18 артилерійських установок «Нона» та інші автотранспортні засоби загальною кількістю до 60 одиниць. Затримані були одягнені у військову форму російського зразку, без знаків розрізнення, маскувальні халати. На техніці розпізнавальні знаки зафарбовані зеленим кольором, замість них нанесені білі круги. Читайте такожОприлюднено фото затриманих російських військових Особовому складу повідомили про початок батальйонних тактичних навчань. В ніч на 24 серпня підрозділ був піднятий по тривозі та розпочав здійснення маршу в бік території України в режимі радіомовчання. Група перетнула кордон та йшла на Іловайськ. 2 бронемашини відстали від групи, одна з них була знищена. Командир взводу старший лейтенант Михайло Міленко з місця події втік, залишивши підлеглих, які вирішили пробиватися до своїх, але через деякий час потрапили в оточення та були вимушені без бою здатись силам АТО. Затримані доставлені до штабу сил АТО для проведення відповідних процесуальних дій.


text: Бенгальські вогні міцно асоціюються в нашій свідомості з Новим роком. Однак вони можуть стати окрасою і інших свят. Правда, в магазинах вони з’являються майже виключно в грудні. Але бенгальські вогні можна зробити і самому. Вам знадобиться Алюмінієва пудра Сірка Співвідношення: 3 вагові частини алюмінієвої пудри (сухий фарби сріблянки) до 1 частини сірки Лабораторні ваги з набором важків Посуд для змішування (будь-яка, крім алюмінієвої) Залізний дріт товщиною 1,5 — 2 мм Крохмаль для клейстеру Невелика каструля для клейстеру Інструкція - Зваріть клейстер і дайте йому охолонути. Відміряйте потрібну кількість сірки і алюмінієвої пудри. На 5 бенгальських вогнів потрібно 15г алюмінієвої пудри і 5г сірки. Змішайте речовини до отримання однорідної маси. - Наріжте дріт на шматочки довжиною 20 см. Занурте шматочок дроту на 2 / 3 довжини в клейстер. Обваляйте його в порошку. Просушіть бенгальський вогонь не менше 10 хвилин. - Повторіть процедуру 3-4 рази до отримання на дроті шару достатньої товщини. Залиште бенгальські вогні сушитися на дві доби. Бенгальські вогні, зроблені з цього рецепту — абсолютно безпечні. Вони не вибухають. Зверніть увагу Бенгальські вогні, приготовані за цим рецептом, не рекомендується використовувати в приміщенні, оскільки вони виділяють сірчистий газ. Корисні поради Сірку можна придбати в сільськогосподарському магазині під назвою «сірчаний колір». Вона повинна бути у вигляді дрібного порошку. Кускове сірку треба розтерти в ступі до стану пудри.


text: При содействии милиции "титушки" разгромили Евромайдан в Днепропетровске. Около 22.00, ребята спортивного телосложения снесли палатки на Евромайдане Днепропетровска, и избили организаторов майдана, попытавшихся сопротивляться. Сначала представителем горсовета - начальником управления внутренней политики Днепропетровского горсовета Станиславом Палиём было зачитано решение суда о запрете каких-либо акций на Европейской площади в Днепропетровске. В момент зачитывания постановления суда "титушки", которые находились рядом с митингующими, начали снос палаток и избиение протестующих. Примечательный факт. За ПЯТЬ минут до того как на Евромайдане появился представитель горсовета, с площади пропала вся милиция. И только после того, как "титушки" сделали своё дело, милиция вернулась на площадь, но уже в большем количестве. Но, стражи правопорядка, так сказать "не успели" - все "спортивные ребята" успели покинуть площадь. После разгрома и мордобоя, сторонники Евроинтеграции стали восстанавливать палатки и призывать людей не расходится по домам. Сообщение 9 канала Євромайдан у Дніпропетровську розгромили спортсмени. Активісти наметового містечка стверджують, що знають нападників. Близько десятої вечора наметове містечко на Європейській площі у Дніпропетровську, де збиралися ночувати активісти руху за євроінтеграцію України, піддалося нападу хлопців спортивної статури. Очевидці стверджують, що їх було 40-50 людей. Сторонні з`явилися біля Євромайдану в той час, коли до акивістів прийшов начальник управління внутрішньої політики міської ради Станіслав Палєй у супроводі майора міліції Дмитра Свердлова — про це журналістам 9 каналу телефоном розповів голова громадської організації Віктор Романенко. Вони збиралися зачитати активсітам рішення суду про заборону акції. Але люди так і не дізналися зміст цього документу, бо до наметів стали стрімко наближатися сторонні молоді люди, що їх свідки характеризують словом «тітушки». Вони буквально знесли та пошматували намети, розкидали особисті речі активістів, топтали їх ногами, зламали скриньку з грошима, що їх давали городяни у підтримку Євромайдану. Люди кажуть, залишился тільки термоси з чаєм, які стояли осторонь. Після того «тітушки» натовпом пішли на активістів, яких на той час було десь із 25. «Характерно, що за кілька хвилин до цього з наметового містечка зникла вся міліція, яка чергувала цілий день. Не залишилося жодного правоохоронця в окрузі. Мобільні телефони Володимира Сідлецького та інших міліцейських чинів виявилися раптом вимкнені — геть усі «поза зоною», — каже Віктор Романенко. Активісти намагалися затримати когось із нападників, аде не змогли — майже всі були побиті. Викликали швидку, лікарі надали постраждалим першу допомогу. У Віктора Романенка зафіксували струс мозку і забиття рук, в решти активістів також забиття, садна і синці. Стаціонарної медичної допомоги ніхто не потребує. Активісти Євромістечка стверджують, що знають в обличчя чи не всіх нападників — вони постійно «супроводжують» усі демократичні акції. «Це спортсмени, борці-дзюдоїсти які тренуються у спорткомплексі «Динамо» або «Тайфун» під покровительством нардепа Івана Ступака, тож не дивно, що вся міліція хутко зникла під час інциденту», — заявив Віктор Романенко. Активісти Євромайдану в Дніпропетровску мають намір звернутися до прокуратури. Другие видео:


text: Виноградне вино — один з найбільш цінних і древніх напоїв, який зберігає в собі всі вітаміни вихідної сировини, утворюючи нові корисні речовини в процесі бродіння. Хороше вино з винограду — це справжня панацея від безлічі хвороб і не треба бути досвідченим виноробом, щоб приготувати вино в домашніх умовах. Складно уявити святковий вечір або романтична вечеря без келиха червоного вина. Вам знадобиться - Виноград, - Цукор, - Емальована каструля, - 10 літровий бутель, - Кришка з водяним затвором. Інструкція - Насамперед потрібно підготувати ягоди винограду. Для цього відокремте ягоди від кистей і переберіть. Видаліть пошкоджені, гнилі і недостиглі ягоди, а ось мити їх не потрібно, так як на поверхні винограду містяться винні дріжджі, які необхідні для бродіння. - Візьміть велику емальовану каструлю, ретельно помийте і обдайте окропом. Висипте виноград в каструлю і розімніть його дерев’яним товкачем або руками таким чином, щоб кожна ягода лопнула і віддала свій сік. - Процідіть виноградний сік через сито або марлю, відокремивши тим самим від макухи. Під час приготування вина потрібно дотримуватися стерильну чистоту, інакше замість вина у вас може вийти оцет через потрапляння непотрібних бактерій. - Розлийте сік винограду в більше 10 літрові бутлі. Якщо ви хочете отримати солодке або напівсолодке вино, додайте цукор до смаку. Якщо ж ви віддаєте перевагу сухе вино, цукор додавати не потрібно. Вміст пляшки не повинно перевищувати 2 / 3 її об’єму, оскільки при бродінні сусло збільшується в об’ємі. - Залишилось лише закупорити наші бутлі герметичною кришкою з водяним затвором. Якщо ви не знайшли таких кришок в магазині, можна зробити самостійно з підручних матеріалів. Для цього знадобиться гнучкий шланг і кришка, в якій потрібно зробити отвір і протягнути шланг. Місце з’єднання шланга і кришки замажте пластиліном, а трубку опустіть в посудину з водою. Бродіння можна буде побачити по виходять бульбашок з шланга в посудину з водою. Поставте бутлі в прохолодне місце для бродіння. - Періодично спостерігайте за процесом бродіння, цей період становить приблизно 2-3 місяці, і в підсумку ви отримаєте сухе вино міцністю 5 градусів. Якщо ви любите вино міцніше доведеться повторити процес з самого початку, слив вино без осаду і додавши в нього цукор з розрахунку 150 г на літр вина. Знову приберіть в прохолодне місце і через місяць можна розливати в тару поменше й скласти в прохолодному місці. Виноградне вино готове, можна подавати його до м’яса та риби.


text: Телефонуйте за номером: (097) 888 23 22 З 9.00 до 20.00 Email: email@example.com Консультація – це перша та невід’ємна частина налагодження стосунків в будь-якій сфері діяльності. Перша розмова, перше знайомство – є важливою частиною нашої роботи з клієнтами. Адже юриста чи адвоката недарма порівнюють з лікарем – від нього у Вас не має бути жодних секретів. Ви маєте розуміти, що чесність – це головний крок до прийняття правильного рішення, розробки юридично грамотної стратегії. Адвокатська етика, чи юридична конфіденційність є гарантом того, що отримана інформація буде ретельно збережена та використана лише задля користі клієнта. Вартість послуги становить від 300,00 грн. за 1 (одну) годину Вартість послуги становить від 500,00 грн. Письмова юридична консультація, окрім зазначених етапів включає в себе надання клієнту письмової юридичної інформаційної довідки з посиланнями на норми чинного законодавства.


text: Профспілка Національної телекомпанії заявляє про те, що НТКУ опинилася на межі банкрутства, через яке трудовий колектив може втратити роботу. Про це йдеться у зверненні профспілки. Як стало відомо профспілці, Міністерство фінансів подало позов на НТКУ і вимагає від державного телеканалу сплати 25 мільйонів гривень. Ці кошти повинні піти на погашення кредиту, наданого НТКУ ще у 1996 році з державного бюджету в межах співпраці України і Японії. На думку профспілки, саме через це керівництво НТКУ відмовилось від святкування Дня працівників радіо, телебачення і зв'язку. Співробітники Першого національного просять українські ЗМІ звернути увагу на ситуацію на телеканалі. Японський кредит був узятий у 1996 році на суму 13,5 мільйона доларів. Він виділявся на закупівлю технічного обладнання, яке зараз є вже застарілим. Гендиректор НТКУ Єгор Бенкендорф та представники Кабміну поки ніяк не прокоментували можливе банкрутство каналу. Раніше стало відомо , що робота телеканалу "Euronews Україна", редакція якого знаходиться в Ліоні (Франція), може бути припинена через фінансову заборгованість української сторони. Згідно з угодою між НТКУ та Euronews, Україна має щорічно здійснювати два платежі: членський внесок і ліцензійний платіж.


text: Хрестини Хрестини — комплекс обрядових дій, спрямованих на прилучення дитини до сім'ї, общини і християнського світу. Розрізнялись декілька варіантів хрестин — переважно народні, суто релігійні та змішані. Найбільш поширений на Україні останній варіант: спочатку дитину хрестять у церкві, а потім у родині влаштовують гостину. Це знайшло відбиток, до речі, в усталених висловах: йти на хрестини, йти на хлібосілля, йти на збір. Переважно релігійний обряд хрестин зберігався в західних районах України (там вважалось: поки дитина була нехрещеною, мати не могла її годувати). Серед гуцулів, наприклад, було заведено, йдучи до церкви, стелити на поріг петик (верхній одяг), на котрий клали дитину. Після того як мати тричі переступала через дитину, кума брала її на руки і виносила у сіни. Там баба клала під поріг ніж, а кума, переступаючи поріг, подавала ніж через вікно. Після цих магічних обрядів куми несли дитину до церкви на хрещення. В обряді хрестин важливу роль відігравали куми, або другі батьки новонародженого (у церковному варіанті — хрещені батьки), яких запрошував батько немовляти. На Середній Наддніпрянщині обирали переважно одну пару кумів із близьких родичів, на Волині — дві-три пари як із близьких, так і з далеких родичів, на Поділлі — до п'яти, з родичів і знайомих, на Наддністрянщині—до десяти пар, так званих нанашок. Відмова від кумівства вважалася за гріх. Але й відповідальність у кумів була великою: вони справляли для похресника усі хрестильні обряди, пострижини, весілля. У свою чергу батьки похресника несли кумам пироги, а підростаючі похресники щороку провідували своїх других батьків (й бабу-повитуху), несли їм "вечерю". Після хрестин у церкві куми й сусіди збиралися до хати новонародженого за святковий стіл. Обов'язковою стравою на гостинах була бабина каша. Закінчувалися хрестини відвіданням кумів батьками новонародженого, які приносили у дарунок сім хлібів і полотно. У гуцулів хрестини закінчувалися тим, що хрещені батьки дарували похресникові до весілля коня, корову чи овець. Від цього між кумами і батьками дитини встановлювалися свояцькі стосунки.


text: Білорусь бере участь в конкурсі пісні «Євробачення» з 2004 року. Кращого результату країна здобула 2007 року, коли країну представляв Дмитро Колдун з піснею Work Your Magic - 6 місце. Найнижчим результатом для Білорусі стало 22 місце в півфіналі, яке посіла Поліна Смолова з піснею Mum. На конкурс надсилаються естрадні виконавці, народжені в Білорусі представники російського шоу-бізнесу (Дмитро Колдун, Анжеліка Агурбаш, Руслан Алехно) або раніше абсолютно невідомі виконавці (3+2, Анастасія Віннікова). Участь у конкурсі (за винятком 2005 і 2007 р.) організовується державними телеканалами і оплачується з державного бюджету. Білорусь бере участь у конкурсі 11 разів.


text: РЕДАКЦІЯ ЧИСЛА Тарас Возняк (головний редактор) Число вийшло за участю ПЕРЕСЛАТИ (PDF 3,0 Mb) Переднє слово Випускаючи число журналу, присвячене проблематиці міста, зосереджуючись саме на нашому місті, ми не можемо не усвідомлювати, що у цьому задумі, окрім гідного шани міського патріотизму, затаїлася і змія тяжкої поразки. Ми довго підходили до урбаністичної теми, аж поки врешті не опинилися у віртуальному кільці проблем, обнесених кількасотлітніми львівськими мурами. Попередні числа журналу стосувалися проблематики розширення Европи і місця України у цьому процесі. Попри всі наші сподівання та посильні потуги, держава з назвою Україна все віддаляється від можливого, на нашу думку, европейського майбутнього (Журнали “Ї” No13 “Нова Европа”, No18 “Україна. Росія. Білорусь. Три проекти”, No19 “Глобалізація, Европейський Союз та Україна”, No20 “Україна, ЕС, кордон, 2000+?”). Об’єднана Европа просвітників на наших очах перетворилася у Европейський Союз дрібних крамарів. Згідно з актуальним рішенням Еврокомісії, проголошувана Вольтером свобода тимчасом має зупинитися на річках Сян та Буг. Аналіз ситуації в самій Україні – особливо її розвитку, також вказував радше на сумні, ніж втішні результати (Журнали “Ї” No22 “10 років “Проекту Україна”, No21 “Громадянське суспільство. Україна 2001”). У країні не тільки постав, утвердився і почав успішно стагнувати олігархічний режим, але й закралися і сформувалися великі сумніви щодо того, чого ж прагне, чи чого може досягти уявлювана (за Бенедиктом Андерсеном) українська нація (Журнал “Ї” No26 “Топос поразки”). Значна частина суспільства зрозуміла безпомічність своїх спроб змінити бодай щось на краще. Багато хто відчув свою повну відчуженість від давно приватизованої держави з назвою Україна. Це і ветерани УПА, які не за таку державу проливали кров, це і дисиденти совєтської доби, які не за таку незалежність сиділи по таборах, це і ті молоді, і не тільки молоді, люди, що покидають її тисячами. Люди почали відступати із загальнодержавної публічної сфери у регіональну, із суспільної – у приватну. Якщо ми в Україні є погорджуваною та безсилою меншістю, то відступім за Збруч, окопаймося в Галичині (Журнал “Ї” No23 “Федеративна республіка Україна”) – відродім Koenigreich Galicien und Lodomerien; якщо ми у Києві не можемо ні нащо вплинути, то спробуймо хоча б у Львові, Станіславові (“Наш Станіславів”, Івано-Франківськ, Лілея-НВ, 2002). Це безсумнівний відступ, шлях поразки. Зрештою, так трапляється – військо деколи довго і майже безнадійно відступає. Чи повернеться – хтозна. Виглядає на те, що на відступ приречені саме ті, для кого Україна не просто визискувана територія, а й майбутнє їхніх дітей. Це регрес ще й тому, що містечкова, міська, регіональна ідентичність та патріотизм є пролегоменами ідентичности та патріотизму національного (знову у сенсі “уявлюваної спільноти” Бенедикта Андерсена ). З львівської, станіславівської та дрогобицької громад свого часу постала галицька спільнота. З галицької, волинської, слобожанської ідентичностей мала б народитися та розвинутися українська єдність. Однак, попри всі статистично-позитивістські реляції, я переконаний – ми відступаємо. Чи наступаємо. Але це вже з позицій тих, хто згідний з повторною постсовєтською совєтизацією та русифікацією в незалежній Україні. У цьому сенсі ми, без сумніву, єднаємось. Отож, мусимо знову починати спочатку – з будинку, з вулиці, з Міста. Чи можуть хоча б вони стати нашими прихистками у час негоди? Чи насправді вони є нашою домівкою? Чи ставимося ми до них, як до нашої домівки? У наших руках є Місто, успадкований від багатьох поколінь наших і не наших предків величезний архітектурний комплекс – складна машина для життя. Опанувати її, належно нею користатись, не об’єднавшись у громаду – неможливо. Можна, звичайно, продовжувати гвалтувати це місто, так, як це робилося впродовж усього совєтського періоду. Що, зрештою, робиться і до сьогодні. Лють, з якою ми у ньому живемо тому свідоцтвом. У відповідь місто помирає. Просто закінчується фізичний ресурс поавстрійських водогінних труб і ренесансових будинків, від сирітства втомлюється і здиблюється божевільними брижами бруківка. Ми будуємо за спиною Адама Міцкевича гігантичний, обкладений туалетною плиткою мегаліт і відтепер на всіх фото поет буде вічним швейцаром при “Укрсоцбанку”. Може, у цьому наша остання помста решті не розвіяній вітром історії, тепер вже майже віртуальній польській людности нашого міста? Може, це і є конгеніальне втілення відчаю тих нещасних, що, загнані у безвихідь державою з назвою Україна (як тут не згадати славного львів’янина Леопольда фон Захер-Мазоха), відчайдушно не бачать ні краси, ні багатства цього, як колись, так і тепер поліхромного, як колись, так і тепер мозаїчного, різномовного і багатонаціонального міста. Що не відчувають його, хоча неначе в ньому і живуть. Не бачать його давно невидимих, однак ще й як реальних кварталів. Його підземних (Богдан Ігор Антонич) та горішніх (Бруно Шульц) страт/рівнів. Місто постає, розгортається перед нами завжди як палімпсест – не потрібно й зусиль, – дощі змивають фасади і проявляються давні кольори, написи на тепер вже чужинецьких, ба навіть чудернацьких для нас мовах. Гортання фоліантів наповнює його давно забутим гомоном, ледь вгадуваними у нашій теперішній мові інтонаціями. У якихось забутих Протоколах дивними пагонами вибухає і його русинськість. Навіть своєю смертю Місто свідчить про колишню розмаїтість – під будинками, що падають, відкриваються то готичні пивниці німецького Lemberg’а, то жидівського схрону – останнього прихистку нещасних – часів останньої війни. Місто відтворює свої старі карнавальні традиції у спотвореній формі бу-ба-бістських вивихів, що цілком відповідають бенкету під час чуми. Інколи Місто віддзеркалюється у чужинецьких очах – куртуазних (Джакомо Казанова де Фаруссі) чи втомлено-солдатських (Гюнтер Айх). Однак і їхнє бачення нашого Міста додає каменів у його підмурівок. Вони теж є його будівничими. Місто є не тільки красивою чи потворною грудою каміння, спільнотою громадян чи "насєлєнієм", але й тією невидимою, віртуальною підбудовою та надбудовою, Мітом Міста, що єднає камінь і людей – тих, хто живе у ньому, і тих, кого давно у ньому немає. Ця симфонічна єдність (Франц Ксавер Вольфганг Моцарт) і творить, на наш погляд, Місто. Місто, що його мусимо щоденно мурувати як з профанної, шорсткої будівельної, так і з невидимої цегли. Бо це найближчий (як не хочеться, щоб він був останнім) редут. Тарас Возняк На головну сторінку | Зміст | Архів часопису | Пишіть нам


text: Вагітність зміцнює жіночий організм на все життя Фахівці повідомляють, що вагітність робить жінку більш швидкою й енергійною навіть через десятки років після пологів. Такий феномен пояснюється тим, що під час вагітності і пологів у жіночому організмі виробляється значний обсяг гормонів, які викликають позитивні зміни в мозку. У результаті таких змін, жінки стають більш енергійним, здоровими, у них покращується зір, координація і пам'ять. Причому такі переваги, за розрахунками медиків, зберігаються аж до 80 років. Передбачається, що установлення взаємозв'язку між змінами гормонального тла після вагітності і рівнем активності мозку дозволить удосконалити і значно підвищити ефективність традиційної замісної гормональної терапії. За матеріалами Взгляд В тему: „Дівчино, а чому Ви не вагітні?” Клуб знайомств “Перехід-IV”: для тих, хто прагне більшого Справжнє батьківство. Телегонія. Живе Слово в демографічній стратегії Третього Гетьманату Євгеніка для України


text: Аортальна недостатність Недостатність аортального клапану або аортальна недостатність характеризується неповним змиканням аортального клапана під час діастоли, що приводить до виникнення зворотного діастолічного току крові з аорти у лівий шлуночок. Найчастішими причинами органічної аортальної недостатності є хронічна ревматична хвороба серця (70%) і інфекційний ендокардит. Рідше — атеросклероз, сифіліс, системний червоний вовчак (ендокардит Лібмана — Сакса) і ревматоїдний артрит. При ревматичному ендокардиті відбувається потовщення, деформація і зморщування напівмісячних стулок аортального клапана. У результаті цього, утворюється їх анатомічний дефект, а щільне змикання стулок під час діастоли стає неможливим. Інфекційний ендокардит частіше вражає раніше змінені клапани (ревматичне ушкодження, атеросклероз, вроджені аномалії), викликаючи деформацію, ерозії або перфорацію стулок. Можливе також виникнення відносної аортальної недостаточності у результаті розширення аорти і фіброзного клапанного кільця при артеріальній гіпертензії, синдромі Марфана, атеросклерозі і аневризмі аорти будь-якого генеза. Ізольована вроджена аортальна недостатність буває рідко і частіше сполучається з іншими вродженими вадами. Наявність аортальної недостаточності обумовлює повернення значної частини крові викинутої в аорту, під час діастоли назад, у лівий шлуночок Об'єм крові, що повертається до лівого шлуночка, може перевищувати половину всього серцевого викиду. Таким чином, при аортальній недостаточності, лівий шлуночок наповняється як із лівого передсердя, так і шляхом аортальної регургітації, що приводить до збільшення його кінцевого діастолічного об'єму і діастолічного тиску в порожнині. Як наслідок, лівий шлуночок збільшується і значно гіпертрофується (кінцевий діастолічний об'єм лівого шлуночка при нормі 60-130 мл, може досягати 400 мл і більше. Основними гемодинамічними наслідками аортальної недостаточності є: - Компенсаторна ексцентрична гіпертрофія лівого шлуночка (гіпертрофія + дилатація), що виникає на самому початку формування вади. - Ознаки лівошлуночкової систолічної недостатності, застою крові в малому колі кровообігу і легеневої гіпертензії при декомпенсації. - Порушення перфузії периферичних органів і тканин, недостатність коронарного току крові і "фіксований" серцевий викид. Розрзняють чисту і поєднану з аортальним стенозом аортальну недостатність: комбіновану аортальну ваду з перевагою недостатності, комбіновану аортальну ваду з перевагою стенозу, комбіновану аортальну ваду без явного переваги. Основними клінічними ознаками аортальної недостаточності є: - Специфічній ревматичний анамнез, наявність хронічної ревматичної хвороби серця і ХСН. - Безпосередні ознаки ушкодження аортальних клапанів при їх візуалізації (доплер-ЕхоКГ). - Прямі ознаки аортальної регургітації: убиваючий діастолічний (протодіастолічний) шум над аортою. Шум починається одразу після значно послабленого ІІ тону (фізикальне обстеження, ФКГ, доплер-ЕхоКГ). - Специфічна, за рахунок збільшеного лівого шлуночка аортальна конфігурація серця, "силует качки" (РОГК). - Виражена гіпертрофія і систолічне перевантаження ЛШ (ЕКГ, доплер-ЕхоКГ) - Периферичні гемодинамічні наслідки аортальної регургітації: низький діастолічний тиск, помірна систолічна гіпертензія, погіршення перфузії головного мозку (запаморочення, дисциркуляторна енцефалопатія), серця (коронарна недостатність, метаболічні некрози міокарда). - Аортальна недостатність на ukrmedserv.com - Олена Кондратенко. Аортальна недостатність. - стаття на ВебМед (webmed.com.ua), 06.08.2011.


text: Міжнародний телефонний зв’язок забезпечує можливість розмовляти по телефону з особами, які знаходяться в інших країнах. ПАТ «Укртелеком» надає послуги міжнародного телефонного зв’язку з користувачами як фіксованих телефонних мереж, так і мобільних мереж зарубіжжя. Послуги міжнародного телефонного зв’язку можна отримати з домашнього телефона, телефонів підприємств та організацій, з універсальних таксофонів, з автоматизованих переговорних пунктів у Центрах продажу та обслуговування. При укладанні договору, кожен абонент ПАТ «Укртелеком» визначає, чи хоче він мати можливість користуватись послугами міжнародного зв’язку зі свого телефона. В залежності від цього, його телефону призначають ту чи іншу категорію автоматичного визначення номера (АВН). В разі потреби категорію АВН можна змінити. Крім того, всі абоненти телефонної мережі ПАТ «Укртелеком», навіть ті, які обмежили собі доступ до послуги міжнародного телефонного зв’язку, можуть користуватись нею за передплаченими картками «ВСЕсвіт плюс». Як користуватись Для того, щоб скористатись послугою міжнародного телефонного зв’язку, потрібно набрати «0», дочекатися безперервного сигналу, набрати «0» (код виходу на міжнародний канал), код країни, код міста та номер абонента. Скільки коштує Вартість розмови (з’єднання) визначається її тривалістю та тарифом.Тариф залежить від дня тижня та періоду доби. Відлік тривалості розмови починається з моменту відповіді будь-якої особи або абонентського пристрою (факсимільний апарат, автовідповідач, автоматичний визначник номера, модем і т.ін) і закінчується в момент розриву з’єднання. Одиниця вимірювання часу з’єднання — 1 секунда. Як оплачується Оплата послуг міжнародного телефонного зв’язку абонентами ПАТ «Укртелеком» здійснюється авансом або в кредит відповідно до умов договору на надання телекомунікаційних послуг. Додаткова інформація Прямий зв’язок з оператором |Країна, оператор||Номер виходу| |Бельгія| |Болгарія||03591 |Великобританія (UK)United Kingdom BT СD| |Ізраїль (Bezeg) Ізраїль (BARAK) Ізраїль (Golden Lines) через C&W UK |Італія| |Канада Teleglobe USA Ameritech Bell South Compass 0-0 |Корея| |Нідерланди| |Німеччина| |Польща| |Португалія| |Росія| |Сінгапур| |Словаччина| |США AT&T| |США MCI| |США SPRINT| |США WDT| |США SMALL WORLD| |Угорщина| |Франція| |Японія| Тимчасовий порядок надання послуги «Прямий зв’язок з оператором» за попереднім замовленням за допомогою телефоніста 1. Цей Тимчасовий порядок надання послуги «Прямий зв’язок з оператором» за попереднім замовленням за допомогою телефоніста (далі — Тимчасовий порядок), розроблений відповідно до Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 No 295, Інструкції по міжнародній телефонній службі, виданої Міжнародним союзом електрозв’язку (МСЕ-Т, Женева, 1993, ISBN 2. Дія цього Тимчасового порядку поширюється на всі філії товариства, що мають у своєму підпорядкуванні структурні підрозділи, на яких покладено функції щодо приймання замовлень і надання послуг міжміського та міжнародного телефонного зв’язку за попереднім замовленням. 3. Терміни та визначення, що використовуються у цьому Тимчасовому порядку, відповідають термінам та визначенням Закону України «Про телекомунікації», Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг та Інструкції по міжнародній телефонній службі. Умови надання споживачам послуги «Прямий зв’язок з оператором» 4. Послуга «Прямий зв’язок з оператором» дозволяє споживачу, який знаходиться за кордоном, шляхом набору спеціального номера з’єднатися з оператором країни свого проживання для замовлення розмови з абонентом у цій країні з оплатою за рахунок абонента, якого він викликає, або з нарахуванням плати за розмову на міжнародну кредитну/телекомунікаційну картку чи національну кредитну/телекомунікаційну картку країни проживання. 5. Надання послуги «Прямий зв’язок з оператором» здійснюється на підставі договорів, укладених між ПАТ «Укртелеком» та операторами телекомунікацій інших країн. Згідно з договорами ця послуга може називатися Home Country Direct, Collect Call, SW Collect тощо. 6. Вартість послуги «Прямий зв’язок з оператором» визначається за тарифами, встановленими оператором телекомунікацій країни призначення. На території України послуга «Прямий зв’язок з оператором» не тарифікується та плата за неї з абонента, який викликає (замовляє таку послугу), не справляється. 7. У разі якщо послуга надається за рахунок особи, яку викликають, то її необхідно проінформувати про суму оплати. 8. Доступ до послуги «Прямий зв’язок з оператором» на території України забезпечується шляхом набору номера 9. Після встановлення з’єднання з номером виходу до послуги обслуговування викликів здійснюється одним з таких способів: - на виклик відповідає оператор (телефоніст), що обслуговує вхідні дзвінки на номер доступу до послуги, який запитує у споживача, з ким він бажає розмовляти, та з’єднує з абонентом у країні призначення; - шляхом самообслуговування, при якому для з’єднання з абонентом у країні призначення необхідно ввести код картки та міжнародний номер цього абонента натисканням кнопок телефонного апарата, переведеного в тоновий режим набору, відповідно до голосових підказок. 10. Послуга «Прямий зв’язок з оператором» надається також за попереднім замовленням за допомогою телефоніста (якщо це передбачено договором з оператором телекомунікацій іншої країни) шляхом замовлення розмови за виділеними номерами служб замовлень 0-19L, де: 0 — міжміський префікс, 19 — індекс виходу на міжнародну послугу, L = 1 — 5 — індекс виходу на визначену мовну групу послуги. 11. Перелік міжнародних операторів телекомунікацій та номерів виходу до послуги «Прямий зв’язок з оператором» наведено в додатку до цього Тимчасового порядку. Зазначений перелік повинен знаходитися на робочих місцях телефоністів міжміських (міжнародних) комутаторів. Приймання замовлень 12. Замовлення від споживачів на послугу «Прямий зв’язок з оператором» приймаються телефоністами міжміських (міжнародних) комутаторів за виділеними номерами служб замовлень. 13. Замовлення приймаються з квартирних і службових телефонів та з телефонів, встановлених у номерах готелів. З телефонів рухомого (мобільного) зв’язку замовлення не приймаються. 14. Під час замовлення послуги «Прямий зв’язок з оператором» споживач повинен повідомити такі дані: - назву послуги (номер виходу до оператора); - пункт, який викликається; - номер телефону, який викликається; - прізвище особи, якавикликається, у разі замовлення розмови з оплатою за її рахунок. У разі якщо споживач замовляє розмову з оплатою кредитною/телекомунікаційною карткою на номер, за яким послуга надається в режимі самообслуговування (після встановлення з’єднання необхідно діяти згідно із записаними голосовими підказками), він повідомляє номер (код) картки. 15. Приймаючи замовлення від абонента, телефоніст за допомогою клавіатури вводить необхідні дані до електронного бланку замовлення. 16. Замовлення на послугу «Прямий зв’язок з оператором», прийняті телефоністами дільниць (бригад) міжміського телефонного зв’язку, підпорядкованих центрам телекомунікаційних послуг філій ПАТ «Укртелеком», негайно після приймання передаються для виконання до цеху надання послуг Філії інформаційно-комунікаційних систем ПАТ «Укртелеком» (далі — міжнародна служба) шляхом набору номера 4482. При цьому споживачів необхідно повідомляти про те, що їм зателефонують для з’єднання з оператором. Встановлення з’єднання 17. Для встановлення з’єднання з оператором, який обслуговує вхідні виклики на номер послуги «Прямий зв’язок з оператором», телефоніст міжнародної служби набирає номер У разі якщо очікування відповіді перевищує 30 секунд, а також при зайнятості лінії телефоніст повинен повторити спробу з’єднатися з оператором, який обслуговує вхідні виклики. 18. Після відповіді оператора телефоніст називає дані абонента, якого викликають (прізвище та номер телефону), і абонента, який замовив послугу. 19. Після того, як оператор з’єднається з абонентом, якого викликають, та отримає згоду на оплату розмови за його рахунок, телефоніст пропонує абоненту, який замовив послугу, почати розмову. Якщо особа, яку викликають, відмовляється оплачувати розмову, замовлення анулюється. 20. При замовленні розмови з оплатою кредитною/телекомунікаційною карткою телефоніст повідомляє оператору, який обслуговує вхідні виклики на номер доступу до послуги, номер (код) кредитної/телекомунікаційної картки та номер телефону абонента, якого необхідно викликати. У разі замовлення такої послуги на номер доступу до послуги, за яким для з’єднання з абонентом у країні призначення необхідно ввести код картки та міжнародний номер абонента відповідно до голосових підказок, телефоніст виконує відповідні дії за абонента на підставі даних замовлення та з’єднує абонента з номером телефону, який викликається. Якщо є труднощі у спілкуванні абонента, який замовив послугу, з особою, яка відповіла по телефону, через мовний бар’єр, телефоніст міжнародної служби допомагає абоненту як перекладач. Контроль за з’єднанням та закінчення розмови 21. Після встановлення з’єднання телефоніст контролює початок розмови між абонентом та оператором, щоб упевнитися, що вони добре чують один одного і розмова проходить нормально. Якщо розмова триває більше трьох хвилин, телефоніст контролює її кожні три хвилини. Якщо на початку розмови абонент, який замовив послугу, повідомляє телефоністу, що він погано чує особу, з якою його з’єднали, телефоніст вживає заходи для з’ясування та усунення причин поганої якості розмови. 22. Після закінчення розмови телефоніст роз’єднує лінії. Якщо сигнал відбою отримано тільки від абонента, якого викликали, телефоніст підключається до каналу, щоб упевнитися, що розмову дійсно закінчено, після чого від’єднується від каналу.


text: Герб Австрії вперше був прийнятий в XV столітті. Перше зображення одноголового орла на щиті, що збереглося до наших днів, міститься на срібній монеті Фрідріха Барбаросси. З XV століття до 1806 року двоголовий орел - стародавній імперський символ, супутник героїв, свідок великих історичних подій - був гербом, спільним для багатьох центрально-європейських держав Священної Римської імперії, керованою династією Габсбургів. Проте з об'єднанням Німеччини під владою прусських монархів на німецький герб повертається одноголовий орел, де, пройшовши цілий ряд модифікацій, залишається і сьогодні. Двоголовий орел зник і з австрійського герба. Це відбулося в 1918 році з падінням Австро-Угорської імперії. Австрійська республіка затвердила новий герб, де зображений одноголовий орел, увінчаний баштовою короною, серп і молот, що тримає в лапах, і щиток, що несе на грудях, з австрійськими національними кольорами. Розірвані ланцюги з'явилися на гербі після звільнення країни від фашизму.


text: Попереднє замовлення Попере́днє замо́влення або передзамовлення (англ. Pre-order) — виявлення споживачем наміру придбати той чи інший товар (роботу, послугу) до фактичної появи цього товару на ринку. Попереднє замовлення дозволяє споживачеві заздалегідь гарантовано закріпити за собою копію цього товару. Практика оформлення попередніх замовлень широко використовується практично у всіх галузях, пов'язаних з торгівлею. Наприклад, споживач може попередньо замовити книгу популярного автора, комп'ютерну гру відомої студії або автомобіль, який з'явиться лише наступного року, а держава може оформити попереднє замовлення на авіаносець або пасажирський літак. Найчастіше для оформлення попереднього замовлення від споживача не потрібно фінансових вкладень, якщо вартість товару, що замовляється не є надто великою, і в будь-який момент часу до факту продажу замовленого товару попереднє замовлення може бути змінене, переглянуте, скасоване. Для товарів з високою вартістю найчастіше потрібне внесення авансу.


text: Розташований у самому серці Азер, Hotel Santika Jemursari є ідеальним місцем для знайомства з Сурабая. До шумного центру міста всього 10 km. Рай для відпочинку та релаксації, готель запропонує вам повне оновлення всього в декількох кроків від найвидатнших пам"яток міста, таких як Маріна Плаза, міжнародна лікарня Сурабая, Дармо Сурабая Міжнародний госпіталь. В Hotel Santika Jemursari, робиться все можливе для того, щоб гості відчували себе комфортно. Для цього готель пропонує найкращі послуги та умови. Ви можете насолоджуватися у готелі підібраними характеристиками топ-класу, такими як конференц-зали, безкоштовний Wi-Fi у всіх номерах, сейфи, автостоянка, трансфер готель/аеропорт. Високоякісні послуги номера, такі як in room safe, кавоварки/чаєварки, кімнати для некурців, кондиціювання, доступ до Інтернету, допоможуть вам зарядитися енергією після тривалого дня. Готель пропонує фантастичні можливості, в тому числ масаж, які допоможуть вам розслабитися після напруженого дня у місті. Незалежно від мети вашого візиту до Сурабая, Hotel Santika Jemursari є відмінним місцем для вашого перебування.


text: "Кожен націоналізм повинен виростати з духовости даної нації, а що кожній людині є іманентна віра в Бога, і кожну націю так чи інакше формувала християнська чи взагалі релігійна духовість, отже фактично кожен націоналізм повинен займати коструктивно-афірмуюче відношення до релігії, бо немає націоналізму без традиціоналізму"... Ярослав Стецько, 1969 р. Тема цієї статті стосується найбільш важливих суспільних явищ минулого, які просто неможливо оминути при дослідженні інтелектуальної і політичної історії українського та більшості європейських народів в ХІХ-ХХ століттях, а саме: співвідношення традиційних релігійних та новочасних секуляризованих ідеологій та суспільних рухів, зокрема, співвідношення християнства й націоналізму, взаємин християнських Церков і національних рухів. Ідеї Бога, батьківщини й нації, засади християнської релігії та ідеології націоналізму як колись, так і тепер є визначальними духовними орієнтирами у житті значної частини людей. Є підстави сподіватись, що вони можуть відіграти позитивну суспільно-творчу роль у розвитку сучасного українського суспільства, у розбудові української держави. Саме дослідженню їх значення та співвідношення в минулому українського народу великою мірою присвячена ця стаття. У ній здійснена спроба охарактеризувати деякі головні питання у взаєминах Греко-Католицької Церкви й українського національного руху в Галичині в 20-30 рр. ХХ ст. При дослідженні цієї теми автор cпирався на вже існуючі актуальні дослідження. Це, між іншим, роботи українських дослідників у діаспорі та північноамериканських дослідників: Михайла Сосновського [36], Івана Лисяка-Рудницького [23; 24], Олександра Мотиля [58], Андрія Кравчука [57], Богдана Будуровича [56], Івана-Павла Химки [44; 45]; сучасних дослідників в Україні: Івана Голубенка [4], Олександра Зайцева [12; 13], Михайла Швагуляка [53]; а також роботи польських дослідників: Рішарда Тожецького [39], Анджея Зємби [14]. Джерельну базу цієї роботи в основному становлять документи, опубліковані в періодичних та неперіодичних виданнях досліджуваного періоду і збірниках [31; 42; 51], а також архівні матеріали [50]. Головні тенденції розвитку політичного, економічного та духовного життя галицьких українців, як і загалом усього українського народу, в 20-30 рр. ХХ ст. в основному були визначені наслідками української національно-визвольної боротьби 1917-20 рр. Усупереч своєму прагненню до державної самостійності, українці знову були насильно включені до складу чужонаціональних держав, які проводили щодо них виразно дискримінаційну та асиміляційну політику. Польська державна політика щодо галицьких українців була спрямована на ліквідацію процесу українського націотворення та обмеження можливостей соціального розвитку та росту українців. Однак, порівняно з відповідною політикою комуністичного режиму в Радянському союзі в міжвоєнний період, репресивні заходи польської держави щодо українців були відносно слабкими та не змогли серйозно підірвати розвиток української національної спільноти в Галичині. Відчуженим від польської держави галицьким українцям, попри репресії, вдалося розбудувати сильне національне громадянське суспільство, що охоплювало усі сфери тогочасного суспільного життя [5: 192-210; 53: 111-120]. Український національний рух і Греко-Католицька Церква були головними ідеологічними та організаційними чинниками в українському суспільно-політичному житті в Галичині в міжвоєнний період. Визначальна роль національного руху в українському суспільстві в Галичині була зумовлена незадоволеністю національно-визвольних прагнень галицьких українців. Український національний рух як суспільно-політичний рух галицьких українців був спрямований на формування української нації та здобуття нею державної незалежності. В цьому відношенні є підстави вважати його проявом націоналізму згідно із широким трактуванням націоналізму, що є характерним для більшості ідеологічних концепцій націоналізму. Зокрема, вважаємо слушним визначення націоналізму, запропоноване англійським дослідником Ентоні Смітом: "Ідеологічний рух за досягнення й утвердження незалежності, єдності та ідентичності «нації»", що проголошує націю природною, головною і необхідною формою суспільно-політичної організації людства та надає перевагу інтересам нації перед інтересами інших соціальних груп та індивідів [35: 81-82]. Із широким трактуванням націоналізму в основному збігається його визначення, запропоноване авторитетним українським дослідником Анатолієм Свідзинським: "Націоналізм є думка, воля й дія нації, спрямовані на розбудову незалежної держави на своїй етнічній території" [33: 32]. Ідеологія націоналізму, природно, домінувала серед галицьких українців в умовах національного пригнічення та недавньої збройної боротьби за національне визволення, однак вона не була виключною підставою українського національного руху в Галичині в міжвоєнну добу. Ідеологічні засади лібералізму, соціалізму, консерватизму, соціальної доктрини Католицької Церкви становили основу для розвитку різних суспільно-політичних течій у межах національного руху [23; 12: 70-73]. Самоназва "націоналіст" серед галицьких українців в 20-30 рр. була досить популярною і використовувалась різними політичними організаціями. Проте з кінця 20 рр. в галицькому суспільстві назва й поняття націоналізму в основному стали пов’язуватись з тільки з одною політичною течією в межах національного руху. Головним організаційним виразником цієї течії була Організація Українських Націоналістів під проводом Євгена Коновальця (далі - ОУН), а головним ідейним натхненником - один із найвидатніших українських публіцистів у ХХ ст. Дмитро Донцов, який, проте, не був членом цієї організації. Представники ОУН виразно ставили під сумнів право інших українських політичних утворень називати себе "націоналістичними" та врешті здійснили відповідний вплив у цьому питанні на тогочасну українську суспільно-політичну думку в Галичині [12: 71-72]. Однак тогочасний український націоналістичний рух в Галичині (у поданому вище трактуванні націоналізму) не можна ототожнювати виключно з ОУН. На нашу думку, весь тогочасний український національний рух в Галичині, незважаючи на відмінні ідейно-політичні течії в його межах, був в своїй суті націоналістичним, оскільки відстоював ідею національної самостійності й державності українського народу. ОУН становила тільки одну, хоча дуже впливову, течію тогочасного українського націоналізму, яку з огляду на суттєві елементи в її ідеології та політичній практиці можна охарактеризувати як радикально-націоналістичну. У своїй діяльності ОУН засновувалась на радикальному варіанті націоналістичної ідеології, яка була близькою до абсолютизації суспільної вартості нації та її інтересів. Діячі ОУН вважали, що в час боротьби за національне визволення і на етапі утвердження національної держави усі українці мають бути максимально об'єднані навколо найвищого ідеалу - ідеї національної державності, тому відкидали ідеологічний і політичний плюралізм в формі багатопартійності як перешкоду на шляху до цього. ОУН стверджувала необхідність застосування будь-яких ефективних засобів для реалізації ідеї національної держави. Цим теоретичним засновкам відповідала політична практика організації, одною з суттєвих форм якої був збройний терор проти "ворогів України". Жертвами терору ОУН ставали не тільки чужинці, але й "національні зрадники" [31: 3-47; 28; 24]. Виразна відмінність політичної тактики національно-визвольної боротьби (за наявності єдиної мети - здобуття національної державності) дає підстави вирізняти в національному русі в міжвоєнний період за цією ознакою два головні суспільно-політичні напрямки - поміркований, еволюційний, і радикальний, революційний, які в 30 рр. різко конкурували між собою. Представники поміркованого напрямку, головним виразником його було Українське Національно-Демократичне Об’єднання (далі - УНДО), який становили переважно легальні політичні партії, вважали, що легальний розвиток національного руху в межах суспільно-політичної системи Польщі є кращим із можливих засобів для захисту українських національних інтересів у міжвоєнний період. Організація українських націоналістів, що діяла у підпіллі, намагалась вести революційну збройну боротьбу за національне визволення та відкидала можливість компромісу з репресивним польським режимом [49: 64-73; 28: 137-141]. Велика роль Греко-Католицької Церкви (далі - також ГКЦ) у житті галицьких українців в 20-30 рр. зумовлювалася не тільки тим, що вона була в тому часі майже безальтернативним і традиційним носієм християнської релігії серед галицьких українців. Як і у попередні десятиліття, так і в означений період, в умовах незначної секуляризації українського суспільства, релігійно-конфесійна приналежність переважної більшості галицьких українців була важливою складовою і навіть підвалиною їх індивідуальної та національної тотожності. Ставлення польської держави до Греко-Католицької Церкви в 20-30 рр. розвивалось в руслі їх асиміляційно-репресивної політики щодо галицьких українців загалом і мало на меті денаціоналізацію Церкви, тобто усунення прихильників українського національного руху з рядів греко-католицького духовенства на користь лояльних до польської держави. Проте опіка Ватикану, формалізована конкордатом 1925 р., не давала польському уряду можливості проводити щодо ГКЦ надто свавільну політику підпорядкування, жертвою якої в цей же період стала Православна Церква українців на Волині. Це дозволяло греко-католицькому єпископату зберігати значну самостійність у діяльності своєї Церкви [14]. В міжвоєнний період Греко-Католицька Церква була важливою складовою українського суспільства в Галичині, і її діяльність мала великий вплив на його розвиток. В 20-30 рр. ГКЦ згідно з ініційованою Ватиканом "Католицькою Акцією" та оновленою суспільною доктриною католицизму, суттєво активізувала свою пастирську діяльність. Свідченням росту суспільного впливу Церкви в українському суспільстві в Галичині в міжвоєнні десятиліття було, зокрема, збільшення кількості культурно-освітніх закладів, які розвивали свою діяльність під опікою Церкви, та зміцнення в межах українського національного руху католицької суспільно-політичної течії. Її становили ряд суспільно-політичних організацій, що вели свою діяльність на ідейних засадах Греко-Католицької церкви та під визначальним впливом греко-католицького духовенства. [3: 117-217; 56]. Взаємини Греко-Католицької Церкви й українського національного руху в 20-30 рр. в Галичині, а можливо в ХІХ-ХХ ст. загалом, ефективно, на нашу думку, аналізувати і оцінювати через співвідношення позицій та інтересів обох сторін - релігійного й національного суспільних рухів. Характер цих взаємин, переважання в них взаєморозуміння чи навпаки суперечностей, визначалися взаємним ставленням і Церкви і національного руху до позицій та інтересів один одного як на теоретичному, так і на практичному рівнях, в ідеологічній, політичній, економічній та інших площинах суспільного життя. Очевидно, кожна зі сторін взаємин прагнула, щоб її позиції та інтереси поділялися або принаймні толерувалися іншою стороною. Для греко-католицького духовенства було однозначним, що "сильна держава, могутній нарід тоді, коли їх оживотворює католицька релігія..." [34: 106]. В 1938 р. єпископат ГКЦ у своєму зверненні до українського народу з нагоди 950-ліття хрещення Руси-України наголошував: "Відродження нації можливе тільки на тривких підставах Христової науки" [48]. З свого боку, представники українського національного руху підкреслювали необхідність підтримки українськими Греко-Католицькою й Православною Церквами національних прагнень українського народу, відданості духовенства національним інтересам, незалежності українських Церков від чужонаціональних сил. Щодо цього УНДО стверджувало: "Релігійне життя українського суспільства тільки тоді зможе свобідно розвиватися і поглиблюватися, коли воно тісно зв’язане з національними змаганнями суспільства, коли Церква не являється оруддям у чужих, ворожих руках" [50: Ф. 408. - О. 1. - Спр. 592]. Визначальним чинником у стосунках Греко-Католицької Церкви й українського національного руху в Галичині в 20-30 рр. був високий ступінь взаємозв’язку і навіть взаємозалежності між ними, що зумовлювались тим, що обидва ті рухи, релігійний і національний, в міжвоєнний період були традиційними і природними виразниками життєвої постави та ідентичності галицьких українців. Греко-католицизм (релігійно-конфесійна приналежність) і українство (національна приналежність) були головними, необхідними та в цілому взаємонесуперечними складовими індивідуальної та колективної ідентичності переважної більшості галицьких українців. Красномовним свідченням цьому є той факт, що значна частина тогочасних провідних діячів національного руху була синами греко-католицьких священників, зокрема, такі провідники ОУН у Галичині, як Степан Охрімович, Степан Ленкавський, Степан Бандера. З другого боку, значна частина греко-католицького духовенства були провідними діячами і членами українських громадських і політичних організацій, не тільки католицького, а й інших ідейно-політичних напрямків у межах українського національного руху. Серед них, між іншими, були прелат, крилошанин греко-католицької митрополії о. Леонтій Куницький - член центрального комітету УНДО, о. Михайло Блозовський - член проводу Фронту Національної Єдності, о. Ярослав Чемеринський - один з провідних діячів ОУН у середині 30 рр. [4: 291; 28: 273-74]. Характеризуючи взаємини Греко-Католицької Церкви й українського національного руху в Галичині в міжвоєнний період, можна ствердити, що їм була притаманна виразна перевага взаєморозуміння та співпраці над суперечностями та протистоянням. В основному це зумовлювалось, окрім названої вище традиційної та органічної присутності релігійної й національної складових в ідентичності галицьких українців, також іншими чинниками. 1. Дуже важливе значення мала певна спорідненість національної та релігійно-конфесійної тотожностей галицьких українців. Як зауважує канадський дослідник українського походження Іван-Павло Химка, відмінна від сусідніх народів релігійно-конфесійна традиція галицьких українців - уніатство, чи греко-католицизм, - суттєво вплинула на формування на їхній етнічній основі в ХІХ ст. української національної спільноти та на обмеження впливу на них польської та російської націотворчих ідей, суттєвим складником яких були римо-католицизм та православ’я. Греко-католицизм та українська національна ідея взаємно посилювали одне одного у їх протистоянні з іншими відмінними національними та конфесійними ідентичностями. Це зумовлювало стабільну близькість інтересів Церкви і національного руху та спонукало їх до пошуку взаєморозуміння навіть за умови значних суперечностей [45: 203-206]. Цей чинник зберігав свою актуальність в 20-30 рр. в умовах протистояння галицьких українців асиміляційним намаганням польського та радянського окупаційних режимів, однаково чужонаціональних і чужоконфесійних. В цьому відношенні тогочасні галицькі українці мали усі підстави трактувати ГКЦ як свою національну Церкву, як конфесійний вияв своєї національної самостійності. 2. Творення українського національного руху, а відтак української нації у Галичині в ХІХ - перших десятиліттях ХХ ст. було великою мірою заслугою діяльності представників Церкви (хоча серед греко-католицького духовенства існували та мали значний вплив, особливо в другій третині ХІХ ст., також прихильники альтернативних до української національних ідей, зокрема, москвофіли). До 60 рр. ХІХ ст. представники духовенства були безальтернативними провідниками українського національного руху в Галичині, до 90 рр. ХІХ ст. - незамінними популяризаторами української національної ідеї серед селянства. Щойно наприкінці ХІХ ст. українська світська інтелігенція кількісно і якісно стала спроможною великою мірою самостійно, без підтримки Церкви, розвивати український національний рух на всіх рівнях суспільного життя галицьких українців. В першій третині ХХ століття і 20-30 рр. зокрема, внесок Церкви у розвиток національного життя галицьких українців у ділянці культури, освіти не поступався іншим українським суспільним організаціям [44: 90-94; 56; 3]. ГКЦ підтримала національно-визвольну боротьбу українського народу. В часі українсько-польської війни 1918-19 рр. греко-католицьке духовенство благословило воїнів Української галицької армії на збройний захист своєї Батьківщини [37]. Церква, в міру своєї активної участі в українському націотворчому процесі, фактично сама була вкрай важливою складовою українського національного руху. 3. Церква і національний рух в 20-30 рр. в основному були близькі до взаємовизнання й узгодження ідеологічних засад одне одного. Соціальна доктрина ГКЦ трактувала патріотизм і націоналізм (подібно як і усі інші явища суспільно-політичного життя) як позитивні суспільні чесноти, якщо вони засновувались або, принаймні, не суперечили світоглядним та етичним засадам християнства. Ще в 1899 р. митрополит Андрей Шептицький таким чином з’ясовував відношення християнської Церкви до обов’язку відданості особи своїй батьківщині, який становить одну з основних засад патріотизму й націоналізму: "Християнин має любити всіх людей, але се не перешкоджає, що найпершою любов’ю має любити свою родину і свою вітчизну. І як любов ближнього не противиться любові до родини, так і не противиться любові вітчизни. Християнин може і повинен бути патріотом, але його патріотизм не може бути ненавистю і не сміє накладати обов’язків, противних вірі" [51: 14]. З свого боку, більшість українських суспільно-політичних організацій, окрім партій та організацій лівої соціалістичної течії, офіційно визнавали авторитет християнської релігії і традиційних християнських Церков у духовному житті українського народу. Зокрема, в програмі Українського національно-демократичного об’єднання, найвпливовішої легальної української партії у Галичині, в 1926 р. з цього приводу було сказано: "Приймаючи засади християнської моралі в основу духовного розвитку нації, партія обстоює науку і права Греко-Католицької Церкви в Галичині і Православної Церкви на інших українських землях" [42: 174]. 4. Греко-католицький єпископат та представники поміркованого напряму в українському національному русі мали близьке бачення тактики суспільно-політичної діяльності галицьких українців в 20-30 рр. Зокрема, вони спільно відстоювали необхідність легального, парламентського шляху забезпечення українських національних інтересів у межах соціально-політичної системи Польщі. Тогочасну суспільно-політичну позицію більшості духовенства значною мірою відображає програма Українського Католицького Союзу, укладена в 1930 р. митрополитом Андреєм Шептицьким. В ній, зокрема, було сказано: "Стоячи на ґрунті легальності супроти держави, якої ми горожани, будемо <..> законними засобами здобувати для нашого народу щораз більшу освіту, культуру, добробут та права" [51: 803]. Варто зауважити, що така позиція духовенства відповідала його зобов’язанням, визначеним конкордатом Польщі з Католицькою Церквою 1925 р., дотримуватися повної політичної лояльності по відношенні до держави. Загалом в 20-30 рр. польська держава здійснювала потужний вплив на тогочасні взаємини Греко-Католицької Церкви та українського національного руху в Галичині. Ситуація, в якій ГКЦ у міжвоєнний період мала визначати своє ставлення до національного руху, була вкрай ускладнена. Церква, за влучним визначенням польського дослідника Анджея Зємби, в цьому питанні опинилася між вимогами лоялізму до держави, які накладав конкордат, та вимогами здійснення людських національних прав своїх вірних, які були справедливими у світлі християнської етики та соціальної доктрини Церкви [14: 41]. Також можна доповнити - Церква опинилась між загрозою репресій з боку держави через політичну нелояльність та загрозою втрати духовного авторитету серед своїх вірних через національну відчуженість. Відмінність позицій Церкви і українського національного руху або окремих течій у їх межах з окремих питань були причиною суперечностей та протистояння між ними. Зокрема, значними суперечностями в міжвоєнний період і особливо в першій половині 30 рр. були позначені взаємини Греко-Католицької Церкви і радикально-націоналістичної течії у національному русі. Пізніше, із цього приводу один з активних діячів ОУН в 30-40 рр. Зиновій Матла згадував: "Українське революційне підпілля, визнаючи велику позитивну ролю релігії у житті нації, <..> бажало свою роботу узгіднити з Українською Католицькою Церквою, щоб тим способом запобігти мимовільним конфліктам чи непорозумінням. А підстави до таких непорозумінь були. Націоналізм, націоналістична ідеологія шукала свого опертя в різних філософічних системах, як от волюнтаризм Шопенґауера, у філософічних науках Ніцше... У своїй практичній роботі не раз українське підпілля послуговувалося насильством, карало смертю людей, ба навіть одверто і гостро виступало проти деяких потягнень Церкви. <..> Отже, існували такі речі, що їм Церква мусіла протиставитися і протиставлялася..." [27: 1453]. Головною причиною суперечностей між церквою і ОУН у міжвоєнний період, на нашу думку, була розбіжність позицій обох сторін щодо застосування збройної боротьби у формі терору проти польського окупаційного режиму. Єпископат ГКЦ офіційно неодноразово засуджував протипольський збройний терор ОУН як такий, що суперечить християнській етиці. Зокрема, в 1931 р. у спільному посланні греко-католицьких єпископів із приводу так званої "пацифікації" було сказано: "...Уважаємо роботу підпалів за морально злу, противну Божому законові, а через це й нашому народові... Підпалячі й усякого рода замаховці, це люди, що не слухають голосу Христової Церкви..." [51: 481]. В 1934 р. митрополит Андрей Шептицький у своїй відозві з приводу вбивства бойовиком ОУН як національного зрадника директора української гімназії Івана Бабія стверджував: "Злочин все є злочином... Святій справі не можна служити закривавленими руками..." [51: 466]. З іншого боку, митрополит прилюдно визнавав: "В практиці можна знайти в кожній державі чимало законів, які не завсігди обов’язують католиків... Не є виключені випадки, коли католики можуть тим законам і тим владам противитися. <..> Всі закони, противні Божому і природному законові, всі закони несправедливі і для громадянства чи народу шкідливі, не є в очах католицької доктрини (науки) обов’язуючими законами..." [55]. Можна припустити, що в даному випадку митрополит міг мати на увазі заходи незбройного чи ненасильницького опору, які мали місце в тогочасній політичній практиці у світі (зокрема, із певним успіхом використовувались індійським національно-визвольним рухом) та в самій Галичині (бойкот галицькими українцями парламентських виборів у Польщі в 1922 р.). Однак таке загальне твердження Шептицького в очах тогочасного українського суспільства могло служити певним виправданням революційної боротьби ОУН. Це, до речі, зауважив у приватному листі до митрополита єпископ Григорій Хомишин [50: Ф. 358. - О. 1. - С. 164]. Зі свого боку, ОУН використовувала ці слова Шептицького для обґрунтування своєї позиції [59]. В тогочасній соціальній доктрині Католицької Церкви проблема відношення Церкви до застосування збройної боротьби з метою національного визволення була з’ясована наступним чином. Католиків зобов’язувала лояльність супроти державної влади. Однак, якщо суспільно-політичний лад не відповідав засадам християнської моралі і загальним спільним інтересам усіх громадян держави, то громадяни, у випадку відсутності інших засобів, мали право шляхом збройного повстання виступити проти державної влади з метою відновлення справедливості. В останньому положенні збройна національно-визвольна боротьба, як вияв самооборони громадян проти насильства держави, знаходила виправдання у світлі християнської етики та соціальної доктрини Церкви [41: 65-71]. В енцикліці папи Лева ХІІІ "Diuturnum illud" 1881 р., визначальному правовому документі Католицької Церкви, з цього приводу було сказано: "Керманичі держав, яких воля стоїть в суперечности з волею й правами Бога, переступають межі своєї влади. Відтоді їх влада тратить обов’язуючу силу..." [59]. Відомі греко-католицькі ідеологи, публіцисти, зокрема о. д-р Микола Конрад [19;10], о. д-р Констянтин Чехович [52: 22-23], о. Йосип Осташевський [30], у своїх статтях також стверджували, що в разі неминучості збройна боротьба в обороні національних інтересів, за національне визволення допускається християнською етикою і суспільною наукою Церкви. Керуючись такими засадами, в часі першої світової війни Бельгійська католицька Церква на чолі з кардиналом Мерсьє та Польська католицька Церква на чолі з єпископом Бандурським благословили збройний національно-визвольний рух. До речі, подібним чином в 1918-19 рр. ГКЦ на чолі з митрополитом Шептицьким духовно благословила воїнів Української галицької армії на збройний захист своєї батьківщини проти польської агресії [37]. Однак в період утвердження панування польської держави в Галичині в 20-30 рр. єпископат ГКЦ офіційно засуджував спроби ОУН шляхом збройного терору, організації революційного повстання здобути національне визволення. Наведена вище відмінність позицій Церкви є відповідною відмінності державно-політичних ситуацій, в яких ці позиції були проголошені. Можна припустити, що тогочасна позиція Церкви щодо застосування збройних засобів з метою національного визволення зумовлювалась не лише релігійними а й політичними причинами. На думку польського дослідника Анджея Зємби, протиреволюційна, протитерористична позиція вищого греко-католицького духовенства в міжвоєнний період була спричинена не тільки конкордатовими зобов’язаннями Церкви дотримуватись політичної лояльності до діючого державного режиму та репресивним тиском польського уряду, але також раціональним політичним розрахунком. Єпископи ГКЦ, правдоподібно, вважали, що галицькі українці найближчим часом не мають шансів шляхом збройного повстання вибороти державну незалежність, з огляду на очевидну військово-політичну перевагу Польщі та існуючу несприятливу міжнародну ситуацію. Ще гіршим варіантом для галицьких українців аніж польську окупацію, у випадку потенційного розвалу Польської держави, вони вважали загрозу захоплення Галичини атеїстичним більшовицьким режимом. Тому єпископи відстоювали легальний, парламентський шлях захисту національних інтересів галицьких українців в межах політичної системи Польщі і вбачали можливість міжнаціонального примирення поляків та українців у пошуку компромісу на основі спільних для обох народів християнських вартостей [14: 41]. Свою позицію з цього приводу єпископ Григорій Хомишин висловлював так: "Ми не сміємо зречися ідеї власної держави, але не сміємо також її будувати тільки в фантазії, без відповідного приготування і відповідних сил... Сяк чи так ми таки опинилися б у чужій державі, бо не змогли би створити так сильної держави, яка могла би припинити наїзд сеї чи другої сусідки... Практичний розум каже нам, що стоячи на ґрунті повної лояльності, маємо тим самим право домагатися від держави всіх нам належних і конечних прав до правдивого нашого культурного розвитку... Всякого рода тайні організації й саботажі може якраз на руку шовіністичним чинникам польської суспільности, щоб мати притоку до більших репресій..." [46: 11,26-31]. "Поляки чейже не дадуться вистріляти як воробці, а як сильніші під кождим оглядом зареагують і нас до решти згноблять" [47: 170]. В 30 рр. єпископ Хомишин був неформальним провідником та фундатором Української католицької народної партії (пізніша назва цієї партії - Українська народна Обнова), яка відстоювала створення української територіальної автономії в межах Польської держави. Проте деяка частина греко-католицьких священників не поділяла такої позиції єпископату і таємно співпрацювала з ОУН, підтримуючи її діяльність. Зокрема, о. Ярослав Чемеринський був одним з її провідних членів в середині 30 рр. [28: 273-74] Діячі ОУН, які вважали збройну боротьбу єдиним справжнім шляхом до національного визволення, гостро засуджували протиреволюційну, протитерористичну позицію духовенства як шкідливу для українських національних інтересів. Вони прилюдно трактували її як політично, а не релігійно вмотивовану, та в своїй суті угодовську щодо Польської держави. В 1932 р. в пресовому органі ОУН "Український голос" з цього приводу було сказано: "Ми за клич: Добро Церкви - добро Нації! - але рішучо поборюємо і поборюватимемо всякі намагання втягнути Церкву до реально-автономічної гри ріжних обмежених умово філістрів й духових рабів..." ОУН вимагала від Церкви повної підтримки своєї революційної позиції в національно-визвольній боротьбі: "В час, коли якраз добро нації вимагає спрямування усіх творчих сил в напрямі боротьби за підстави і ціли їх творчого буття єдиноправильним і єдиноможливим шляхом, вказуваним українськими націоналістами, то Церква, під загрозою звернення народних мас проти неї, не сміє ступати на шлях дефетизму і повної капітуляції, шумно названих "реальною політикою"... Церква повинна стати защитницею і пропагаторкою визвольницької ідеї з-під крівавого большевицького чи іншого супостата, активним співтворцем у національно-державному будівництві" [59]. Суперечності між ГКЦ і ОУН в міжвоєнний період щодо виправданості застосування збройної терористичної боротьби як засобу національного визволення мали всі ознаки не так політичного, як ідеологічного протистояння. Кожна із сторін протистояння, а перш за все Церква, намагалась обґрунтувати свою політичну позицію авторитетними світоглядними і етичними засадами християнської релігії. На існуванні суттєвих світоглядних і етичних розбіжностей між Греко-Католицькою Церквою і радикально-націоналістичною течією та, ширше, між християнством і радикальним націоналізмом в міжвоєнний період особливо наголошували представники Церкви, тоді як радикальні націоналісти переважно заперечували їх. Вище греко-католицьке духовенство вбачало в терористичній збройній боротьбі ОУН порушення етичних засад християнської релігії, втілення принципу "мета виправдовує засоби", "пересадний" і "шкідливий" патріотизм. Щодо цього митрополит Шептицький зазначав: "Божий закон не був би Божим, якщо який-небудь політичний огляд міг би спинювати його силу... Наука, що від усіх обов’язків увільнює і всі злочини позволяє на службі Батьківщині, - це наука тим страшніша і тим небезпечніша, чим більше може видаватися гарною і благородною. Така наука в наших часах баламутить і зводить на бездоріжжя нашу молодь" [54]. З свого боку, діячі ОУН однозначно відкидали такі звинувачення Церкви як неправдиві та політично умотивовані: "Католицька наука розгрішає національний і соціальний спротив. І тому говорити, що нібито засади українського націоналізму незгідні з католицькою релігією, можуть лише іґноранти і невдачники, що <..> надуживають плащика католицизму для прикриття наготи своєї вбогої душі філістра, бажання вигоди (опортунізм), наживи..." [59]. Протилежно, оунівці проголошували збройну боротьбу вірним способом виконання особою свого християнського обов’язку перед Батьківщиною. В 1932 році в підпільному "Бюлетені Крайової екзекутиви ОУН" щодо цього зазначалося: "Одиниці, гинучи і т.п. за спільноту, сповняють своє завдання тут, ради осягнення ідеалу там... «А гинуть люди?», «Вбивства?!» Це не важно! Це тільки форми боротьби!.. «Не мир, а меч приніс я вам» - сказав Христос і тими словами перевищив усе й перекреслив усе: спокій, вічний мир і тим подібні нісенітниці" [16]. В 1935 р. провідний ідеолог українського радикального націоналізму в Галичині Дмитро Донцов опублікував збірку пастирських послань бельгійського кардинала Католицької Церкви Мерсьє, який в період німецької окупації Бельгії під час Першої світової війни своїми пастирськими посланнями підтримував бельгійський національно-визвольний збройний опір та проголосив патріотизм найвищим виявом християнської чесноти милосердя [2]. Донцов вказував галицьким українцям на цей чужонаціональний досвід узгодження християнства і націоналізму, Церкви і національного руху як на приклад, що має бути наслідуваний українськими християнськими Церквами та перш за все ГКЦ в Галичині. На жаль, зазначав Донцов, греко-католицькому духовенству бракує "власних кардиналів Мерсіє", і закликав "не йти за гробами повапненими і розрізняти науку Церкви" від угодовської позиції греко-католицького духовенства, яка з першою немає нічого спільного [9: 276,286]. Предметом гострої критики Церкви стала не тільки політична практика, збройна терористична діяльність ОУН, але також її ідеологічна програма, теоретичні засади радикального націоналізму. Духовенство перш за все вбачало і засуджувало в них тенденцію до абсолютизації вартості нації, ставлення нації та її інтересів найвищим критерієм моралі та світогляду. В цьому вони вбачали підваження і заперечення безумовного авторитету світоглядних та етичних засад християнської релігії, які мають безроздільно панувати в усіх сферах життя особи і суспільства. Єпископ Григорій Хомишин з цього приводу зазначав: "Правдивій <..> любві свого народу різко противиться націоналізм, видумка послідніх часів, що ставить нарід як найвисшого суверена, детронізує абсолютний авторитет Бога, нехтує незломні засади об’явленої надприродної віри, <..> впроваджує горячку шовінізму... Сей звихнений, шкідливий і затроєний націоналізм став у нас новою релігією, подібно як у большевиків матеріалізм. "Україна понад все" - се догма нашого націоналізму. Справи віри, Церкви і релігії не мають взагалі значіння, або зійшли на другий плян, з ласки ще толеровані по традиції або звичаю..." [47: 8,16] Ідеологія націоналізму, покладена в основу політичної програми Організації українських націоналістів, справді була близькою до абсолютизації нації як найвищої суспільної і загалом людської вартості та її інтересів, відтак мала тенденцію до релятивізації усіх інших позанаціональних вартостей: особистих, групових, чужонаціональних інтересів та понаднаціональних універсальних засад. ОУН відстоювала необхідність застосування будь-яких ефективних засобів для здобуття національної державності. В програмних постановах Першого Великого Збору ОУН з 1929 р. зокрема проголошувалось: "Українська Нація є вихідне заложення кожної чинності та метове назначення кожного прямування українського націоналізму... Нація є найвищий тип людської спільноти... На шляху власного самоздійснення в формі найбільшої інтенсивності історичного значення нація чисельно збільшує запас своїх біофізичних сил на поширеній рівночасно територіальній базі..." [31: 3-4,3-47; 24; 28; 58] "10 заповідей українського націоналіста", офіційного світоглядного і етичного кодексу члена ОУН, зокрема, наказували: "Не завагаєшся поповнити найбільшого злочину, якщо цього вимагає добро справи" (7 заповідь); "Змагатимеш до поширення сили, слави, багатства й простору Української держави навіть шляхом поневолення чужинців" (10 заповідь) [28: 126-127]. Розробка і популяризація ідеології радикального націоналізму в Галичині в 20-30 рр. великою мірою була заслугою діяльності Дмитра Донцова. В 20 рр. він розвинув власну ідеологічну концепцію "чинного націоналізму", яка суттєво вплинула формування ідеології ОУН та світогляду більшості провідних членів організації в міжвоєнний період. Щодо ролі Донцова у формуванні ОУН один з тогочасних провідних членів організації Степан Ленкавський пізніше згадував: "Щоб протиставитись ворожій ідеології і політичним концепціям легальних партій, новий політичний рух, під дуже міцним впливом Дмитра Донцова, знайшов головні напрямні передусім нової націоналістичної ідеології..." [22: 406]. "Чинний націоналізм" Донцова абсолютизував національну спільноту та ідею її всестороннього необмеженого саморозвитку. Донцов стверджував: "Національна ідея, що хоче жити, має одверто голосити свій остаточний ідеал власновладства супроти зовнішніх, так як проти внутрішніх сил, що сковують її енергію... На те все треба глядіти з точки зору власновладства і могутності нації... [8: 327-8]. Добре є все, що зміцнює силу нації, зле, що таку силу підриває... [8: 269-70]. Головними підставами "чинного націоналізму" Донцов проголосив "волю нації до життя, до влади, до експансії", "стремління до боротьби та свідомість її конечності", "аморальність" та "творче насильство" "ініціативної меншості", що творить історію. Світоглядне та етичне ядро "чинного націоналізму" складають в основному ключові елементи філософських теорій А.Шопенгауера, Ф.Ніцше та соціал-дарвінізму. [8: 209-300; 36]. Ідеологічна концепція "чинного націоналізму" Донцова стала об’єктом особливо категоричного багаторічного поборювання ГКЦ та католицької суспільної течії на сторінках періодики. Один з їх представників в 1934 році дав ідеології Донцова таку прилюдну характеристику: "Злочинний ніцшеанський світогляд ширить отой ідеолог під фірмою націоналізму. Ні, його націоналізм - це не є націоналізм, а щось якраз протилежне. Справжній націоналізм - <..> сполука релігійних почувань з національними, а не ставлення між ними вражди, це піднесення особистої й громадської моралі на найвищий рівень, а не аморальність у всіх діяннях, <..> це світогляд з Богом і його заповідями, бо тільки такий світогляд може справді обновити й відродити Націю" [43: 72-73]. Радикальні націоналісти виразно не протиставлялися християнській релігії та Церквам та однозначно заперечували подібні звинувачування представників ГКЦ та католицького суспільного руху. Дмитро Донцов, незважаючи на тривале пропагування ціннісно таки чужого, в певних засадах, християнству "чинного націоналізму", одночасно підкреслював необхідність зближення між Церквою і націоналізмом, оскільки: "Похід проти Церкви є рівночасно і похід проти нації", а "Церкві потрібне збереження відпорної сили нації" [10: 80]. В 1937 році у "Вістнику", журналі редагованому Донцовим, була вміщена така реакція на закиди греко-католицьких критиків щодо протихристиянського змісту деяких теоретичних засад та практичних заходів радикально-націоналістичного руху: "На націоналізм кинена анатема <..> з неодних солодких уст проповідника і мораліста... В чім мізерність і обридливість отої філософії? Просто: візантійці (чит. толстовці), чи вони "православні" чи "католики" - чужі християнізмові, чужі католицизмові (західному) і чужі всякій Божеській вірі... Вони ні християни, ні патріоти." Автор цієї статті, М. Сухий (можливо, це псевдонім самого Донцова), так розв’язував проблему співвідношення християнської релігії і націоналізму: "Чи тут є що годити? Ні. Тут можна виклясти як Новозорянський змій або вірити, т. зн. [тo значить] бути і християнином і націоналістом нерозривно в серці... Розділу на дві віри нема. Є тільки дві форми здійснювання волі Бога між нами..." [38: 76] Програма ОУН в релігійному питанні декларувала свободу релігійної совісті, хоч і виступала за утворення самостійної української національної Церкви та обмеження свободи освітньої діяльності конфесій, що проявляють денаціоналізуючі впливи [31: 14-15]. При характеристиці ставлення ОУН до християнської релігії та українських традиційних Церков важливо враховувати вже згаданий вище факт, що багато провідних членів організації були синами греко-католицьких священників і тому Церква мала суттєвий вплив на формування їхнього світогляду. Діячі ОУН намагались підкреслювати відповідність ідеології націоналізму засадам християнської релігії. Зокрема, євангельське твердження Христа: "Більшої від цієї любові ніхто не має, як та, коли хто життя своє кладе за друзів" - популяризувалося ними як християнське обґрунтування націоналізму [6: 54]. З другого боку, оунівці намагались популяризувати таке розуміння релігії, християнства та його співвідношення з націоналізмом, в якому особлива, а деколи навіть головна вага надавалася нації та націоналізму. Зокрема, в 1932 р. в підпільному "Бюлетені Крайової екзекутиви ОУН" в Галичині проголошувалось таке співвідношення християнства і націоналізму: "Нація - найвища колективна воля, <..> єдиний, найвищий синонім волі Абсолюта... Всеціле віддання одиниці ідеї збереження і охорони збірноти нації - це найкращий шлях як особистого вдовілля тут, так і осягнення найвищого ідеалу християнського життя...Через націоналізм до Абсолюта! Отже цих двох понять - націоналізму і релігії не відмежовуємо, а навпаки, зідентифіковуємо..." [16]. В цьому ж 1932 р. в головному пресовому органі ОУН "Розбудові нації" з цього приводу було сказано: "Релігійний інстинкт є вроджений усім народам, але форма в яку він виливається є витвором людей... Кожна нація відчуває релігійні поняття на свій лад... Обов’язком Церкви є сповнятись національним змістом і признати національну досконалість за один етап до досконалості вічної" [25: 281]. Тогочасна популярність такого світоглядного розуміння співвідношення християнської релігії та націоналізму серед членів ОУН в 1933 р. була відображена у змісті одної з резолюцій ІV всестудентського конгресу у Львові, загального з’їзду українського студентства на території Польщі. В ній українське студентство, що в своїй більшості перебувало під ідеологічним і організаційним впливом ОУН, проголошувало: "Українське студентство кладе в основу свого відношення до християнської релігії взагалі і до католицької зосібна засади ідеології українського націоналізму... Християнська релігія <..> має великі морально-духовні вартості, <..> коли їх будеться розуміти й оцінювати під кутом добра української нації" [40]. Ця студентська резолюція викликала категоричне засудження духовенства ГКЦ: "Ставити засади ідеології українського "націоналізму" як основу відношення <..> до християнської релігії <..> в оцінюванні не по думці Католицької Христової Церкви, лише під кутом добра українського народу в розумінні того ж "націоналізму", є явним безбожництвом; бо це значить ставити націю понад Бога, а не Бога понад націю..." [18]. Очевидно, саме на противагу радикальному націоналізму як ідеології та суспільно-політичному рухові частина греко-католицького духовенства і католицького суспільного руху під покровительством митрополита Андрея Шептицького розвинули та популяризували в міжвоєнний період ідеологічну концепцію "християнського націоналізму" чи "християнського патріотизму". В 30 рр. "християнський націоналізм", за активної підтримки духовенства, поступово розвивався в напрямку перетворення з ідеологічної концепції з незначною кількістю прихильників, переважно інтелектуалів, у ширшу ідеологічну та організаційну течію в межах католицького суспільного руху в Галичині в цілому. В 1933 р. "християнсько-націоналістичний світогляд" був проголошений офіційною ідеологічною платформою "Католицької Акції Української Молоді" (далі - КАУМ) (з 1937 р. - КАУМ "Орли"), найпотужнішої молодіжної організації католицької течії в Галичині [32: 38]. Ідеологічна концепція "християнського націоналізму" проголошувала християнську релігію, християнський світогляд та етику найвищим добром нації, єдиною основою для її державного відродження і розвитку, а націю - найвищою із земних вартостей. Ідеологи "християнського націоналізму", спираючись на думки християнських теологів, св. Августина та св. Томи Аквінського засновували націоналізм на християнській заповіді любові ближнього, з якої походить обов’язок поліпшити долю найближчих ближніх, себто членів того самого народу, мешканців тієї самої землі, боронити їх від небезпек навіть своїм життям, радісно вмирати "за друзі своя" [17: 18-20]. В організаційному бюлетені КАУМ було дано таке пояснення "християнсько-націоналістичного світогляду": "Сполука цих двох елементів уявляє собою величню синтезу любови Бога й України та підпорядкування всього іншого цим двом вартостям. Очевидно правильний ієрархічний порядок вартостей є з’ясований християнською етикою... Серед усіх дочасних природних вартостей нація займає перше місце, а її інтерес є важніший від інших... Християнсько-націоналістичний світогляд <..> заступає органічну будову людської суспільности та ясно означує соціологічний порядок: одиниця, родина, нація, людство..." [15]. Отець Гавриїл Костельник, доктор богослов’я, окреслюючи проблеми співвідношення націоналізму і християнства та співвідношення в ідеології націоналізму світоглядних, етичних та суспільно-політичних засад, в 1935 р. писав: "В останньому десятилітті теперішнього століття витворився, а властиво щойно витворюється подекуди в Європі неонаціоналізм (фашизм в Італії, гітлеризм в Німеччині, донцовізм у нас). Цей націоналізм має свою власну метафізику і свою власну політику... Метафізика речників неонаціоналізму, коли добре їй приглянутися, показується як нехристиянська, а навіть поганська. Чисто релігійні, скажемо тут, небесні вартості, вона бере тільки як один із засобів до осягнення національних цілей... Але ж ця неонаціоналістична метафізика сама не є націоналізмом, не є конститутивним складником націоналізму, бо таким може бути тільки якась така прикмета, що є спільна бодай моральному загалові даного народу... Отже в рядах націоналістів дійсно можуть бути члени зо справжньою християнською, чи навіть католицькою вірою... Для здорового націоналізму, як взагалі для життя, не може бути кращої і могутнішої релігійно-моральної метафізики як Христова віра і етика..." [21: 104] Суперечності позицій Греко-Католицької Церкви і ОУН в першій половині 30 рр. спричинили досить гостре протистояння між ними в боротьбі за вплив на суспільство, і особливо на молодь, яке вийшло за межі полеміки в періодиці. Зокрема, в 1933 р. ОУН проголосила бойкот організованого Церквою масового з’їзду української молоді "Українська молодь Христові" у Львові, з нагоди 1900 річниці воскресіння Христа. Безпосередньою метою цього з’їзду було утворення молодіжної католицької організації КАУМ. Це мало сприяти посиленню впливу ГКЦ на тогочасну українську молодь, яка в міжвоєнний період була головним джерелом кадрів керівного і низового рівня для ОУН. В умовах гострих суперечностей з Церквою та легалістичним напрямком в українському національному русі щодо застосування збройного терору і здійснення революційного шляху національного визволення, провід ОУН в Галичині вирішив відкрито протиставитись таким намірам духовенства і бойкотувати з’їзд як політичний захід, що спрямований на зміцнення угодовських настроїв серед галицьких українців. Бойкот з’їзду "Українська молодь Христові" в своїй більшості підтримало тогочасне українське студентство, яке в перебувало під впливом ОУН. В прийнятих резолюціях IV Всестудентського конгресу українських студентів в Польщі щодо бойкоту цього з’їзду між іншим стверджувалось: "Український католицизм як суспільно-політичний рух <..> не відповідає дійсним потребам та вимогам української нації, та загально в своїх суспільно-політичних потягненнях є шкідливий" [40]. З свого боку Церква відкинула звинувачення ОУН щодо політичного призначення з’їзду та закликала націоналістичну молодь взяти активну участь в цій "релігійно-національній маніфестації" і тим довести, що "наш націоналізм немає нічого спільного з большевицьким безбожництвом комсомолу" [20]. Частина духовенства та католицького суспільного руху трактували бойкот ОУН з’їзду як вияв її загалом протирелігійної та протикатолицької позиції та можливу провокацію комуністів [26]. Під їх впливом конфлікт між Церквою і ОУН щодо з’їзду "Українська молодь Христові" на значну частину галицьких українців справив дуже негативне враження як спровокований нерозважливою націоналістичною молоддю прояв можливого загрозливого світоглядно-релігійного протистояння в українському суспільстві. Проголошення ОУН бойкоту організованого Церквою з’їзду молоді не вплинуло суттєво на його масовість та в цілому успішний перебіг. Проведення з’їзду, у якому взяло участь близько 100 тис. осіб, підтримала переважна більшість громадських і політичних організацій галицького суспільства. "Українська молодь Христові" стала демонстрацією потужних організаційних можливостей ГКЦ та її високого, заснованого на релігійних почуттях, суспільного впливу, з яким складно конкурувати іншим, і в тому числі політичним організаціям [29]. В другій половині 30 рр. протистояння між Греко-Католицькою Церквою і ОУН, апогеєм якого був конфлікт навколо з’їзду "Українська молодь Христові", пішло на спад. Від 1934 р. терористична діяльність ОУН, після успішного замаху на міністра внутрішніх справ Польщі та наступного ув’язнення переважної частини найбільш революційно настроєного проводу організації в Галичині, на тривалий час була припинена і до кінця 30 рр. ніколи не досягала попереднього рівня. Внаслідок цього суперечність між Церквою і діячами ОУН щодо застосування збройного терору втратила свою попередню гостроту. Тим більше, що ОУН, як показав розвиток її протистояння з польською державою в 30 рр., в т .....Страницы: [1] | 2 |


text: Маркус Перссон Маркус Перссон (1 червня, 1979) — шведський програміст та ігровий дизайнер. Перссон є власником Mojang, компанії відеоігор, яку він заснував разом з Карлом Манні і Якобом Порсером в кінці 2010 року. В 2009 році Перссон випустив демо версію своєї відомої гри Minecraft, яка принесла йому популярність. З моменту виходу Minecraft Перссон отримав значну популярність в індустрії відеоігор, завоювавши ряд нагород. В 2011 році Маркус залишив посаду головного дизайнера Minecraft і передав творчі повноваження Дженсу Бергенстену. Відомий під прізвиськом "Нотч" (Notch). Перссон народився 1 червня 1979 року. Жив у Данії, поки не переїхав зі своїми батьками до Швеції. Пішов до школи вже у Швеції. Почав програмувати в сім років на домашньому комп'ютері Commodore 128. Свою першу текстову пригодницьку гру розробив у вісім років. Чотири роки працював програмістом в King.com, до 2009 року. Для King.com розробив такі ігри як «Funny Farm», «Luxor» і «Carnival Shootout». Після цього нетривалий час розробляв jAlbum. Також є одним із засновників Wurm Online, проте більше не працює над цим проектом. Створив кілька ігор для змагання Java 4K Game Programming Contest, наприклад «Left 4K Dead», «Mega 4K Man». Брав участь у конкурсі Ludum Dare. |Ця стаття не містить посилань на джерела. (листопад 2013)|