text: Яросла́в Володи́мирович (983 / 987 — 17/20 лютого 1054) — київський князь із династії Рюриковичів. Великий князь київський (1015–1018, 1019–1054). Князь ростовський (988–1010) і новгородський (1010–1034). Другий син київського князя Володимира Святославича від полоцької князівни Рогніди. 988 року, за наказом батька, став намісником у Ростові. Був одружений з Інгігердою, шведською принцесою. Після смерті старшого брата Вишеслава переведений до Новгорода. 1014 року намагався унезалежнитися від Києва, відмовився виплачувати батькові данину (Володимир готував похід на Новгород, але 15 липня 1015 року помер). Взяв участь у міжусобній боротьбі за владу з братами, в якій загинули Борис, Гліб і Святослав. 1019 року переміг київського князя Святополка на Альті. 1026 року уклав угоду із братом Мстиславом, поділивши Руську землю по Дніпру; отримав Київ з Правобережжям, а Мстислав — Чернігів з Лівобережжям. Після смерті Мстислава (1036) став одноосібним володарем Русі. Доклав багато зусиль до зміцнення держави. 1036 року розбив і назавжди відкинув від Києва печенігів. На початку 1030-х років відвоював у Польщі червенські міста і Белзьку волость. Здійснив успішні походи проти ятвягів і литовців. Розширив межі середньовічного Києва, спорудивши «місто Ярослава», окрасою якого стали Золоті ворота та Софійський собор (1054). Започаткував укладання першого літописного зводу 1037–1039 років та першого писаного зводу законів — «Руської правди». Мав велику родину, уклав шлюбні відносини з багатьма європейськими правителями. За численні реформи та досягнення, що мали позитивний вплив на розвиток Русі, отримав прізвисько Яросла́в Му́дрий. Помер у Вишгороді, похований у Софійському соборі. У православній церкві прославлений як благовірний (тобто православний святий з монархів). Хрещене ім'я — Георгій (Юрій); також — Ярослав-Юрій Володимирович. У західній традиції — Яросла́в І. У 2008 році був визнаний першим зі ста великих українців за підсумками опитування громадської думки «Великі українці». Життєпис Рік народження У Повісті минулих літ у статті за 980 рік є запис про шлюб Володимира і Рогніди, після чого перераховуються 4 сини від цього шлюбу: Ізяслав, Мстислав, Ярослав і Всеволод. У записі про смерть Ярослава на 1054 рік є: «Житъ же всѣхъ лѣтъ Ӕрославъ 70 и 6.» У давньоруській традиції це означало 75 років, оскільки вік рахувався неповними роками. Враховуючи це можна сказати, що Ярослав прожив 75 років і помер на 76-му році життя, а 1054 — 75 = 979. Тобто Ярослав народився 978 чи 979 року, хоча у літописі у статті на 1016 рік сказано: «Бѣ же тогда Ӕрославъ лѣт̑ 28.» Якщо описані події є осінню 1015 року за «вересневим» початком року, а Ярославу були ці ж 27–28 років, то він міг народитися лише у 987–988 роках, що малоймовірно, однак, зважати треба і на дати народження його дітей (Анна Ярославна народилася близько 1032 року, коли її батькові було з 55 років, а Ігор Ярославич взагалі близько 1037 року, в 60-річного батька). А такий вік у середньовіччі вже був старечим, не те щоб у такого чоловіка ще могли народитися діти. Василь Татищев із недовірою ставився до звісток літописів про шлюб Володимира. Згідно з історіографом, Ярослав народився у 978 році. Таким чином Татищев дійшов висновку, що шлюб Володимира і Рогніди мав би бути укладеним у 975 або 976 році. Саме тому, як вважав Татищев, і була війна Володимира з легітимними синами Святослава. Судячи з усього, твердження про 76-річний вік Ярослава з'явилося, щоб представити його старшим від Святополка. Таким чином його право на Київський стіл мало б виглядати цілком законно. Але існують точні свідчення на користь старшинства саме останнього. Чимало науковців сумнівалися у твердженні ПВЛ, нібито Ярослав у 1054 році мав 76 років. Пізніші списки (Никонівський, Воскресенський) свідчать, що Ярослав помер уже в 66 або 67 років. Що й не дивно — ці свідчення були вирахувані на основі інших літописних звісток про 28-річний вік князя у 1015 році. Додаткові свідчення про вік Ярослава представляють антропологічні дослідження його скелета. У 1939–1940 роках Саркофаг Ярослава Мудрого розкривали для проведення експертизи скелета князя. Виявили його зріст на момент смерті — 172–176 см, а варто припустити, що в молодості він був ще вищим. Виявили перелом кісток, а також спадкову хворобу Пертеса. Але окрім іншого, вдалося визначити ще й вік князя на час його смерті — 65–70 років. Пізніші літописи, серед яких були Тверські та Густинські, свідчили, що до 2 років княжич не міг ходити, а зцілення відбулося незадовго до хрещення. На основі цих свідчень, а також антропологічних досліджень скелета Ярослава, Дмитро Рохлін вирішив датувати його народження 986 роком. Найранішою датою, зважаючи на саме 70-річний вік Ярослава при смерті можна було б назвати 21 лютого 983 року. Зважаючи на те, що Ярослав був одним із 5 найстарших синів Володимира (Вишеслав, Ізяслав, Стополк, сам Ярослав, Мстислав Хоробрий), а корінь «Яро» означав весну, можна припустити, що Ярослав народився навесні 983 року і помер у 70-річному (майже 71) віці. Князювання Наприкінці правління Володимира Великого Ярослав відмовився сплачувати щорічну данину Києву, що становила 2 000 гривень, і виступив проти свого батька походом. Під час приготування до походу Володимир помер. Після смерті свого батька Володимира найняв 1 000 варягів (відповідно до Леонтія Войтовича значну частину їх складали вояки норвезького ярла Свейна Хладаярла) і 26 листопада (день св. Георгія) 1015 року Ярослав Мудрий у жорстокій боротьбі за київський престол розбив війська Святополка біля Любеча і посів київський великокняжий престол, але 1018 року під натиском польських військ короля Болеслава І, яких взяв собі на допомогу Святополк, мусив покинути Київ і утік до Новгорода. Після остаточної перемоги в битві над річкою Альтою 1019 року Ярослав Мудрий став київським Великим князем. Прагнучи об'єднати всі руські землі під своєю владою, Ярослав Володимирович вів боротьбу проти свого брата тмутороканського князя Мстислава Володимировича. Після битви, яку Ярослав програв, під Лиственом біля Чернігова 1024 року. Ярослав мусив відступити Мстиславові Чернігівщину і всі землі на схід від Дніпра, крім Переяславщини. Згодом, після укладеного 1026 року в Городку під Києвом миру, почалося порозуміння і співпраця між братами. Ярослав Мудрий допомагав Мстиславові у боротьбі з касогами і ясами у 1029 році, поширивши свої володіння до Кавказьких гір; а Мстислав — у скріпленні й поширенні держави Ярослава Мудрого на захід від Дніпра. 1030 року на півночі Ярослав зайняв землі між Чудським озером і Балтикою і там заснував місто Юріїв (нині — Тарту), у 1030–1031 роках війська Ярослава і Мстислава у ході так званого польського походу відвоювали Червенські городи, які 1018 року захопив Болеслав І. Тоді ж Ярослав здобув від королівства Польського смугу землі між ріками Сяном і Бугом. За відомостями, що містяться у «Повісті минулих літ», він в 1030 році відвоював місто Белз, а в 1031 році заклав місто свого імені Ярослав. Полонених під час походу ляхів, у якості щиту від кочівників, було поселено у Пороссі. Після смерті Мстислава у 1036 році Ярослав об'єднав під своєю владою лівобережні землі, ставши єдиним володарем могутньої Київської держави, окрім Полоцького князівства, яке виділено Володимиром Святим в уділ роду Ізяслава. 1036 року, за літописом, Ярослав Мудрий розгромив біля Києва печенігів і нібито, за літописом, на місці перемоги над ними почав будувати у 1037 році Софійський собор. Хоча останні дослідження Софії Київської спростували це твердження літопису. За аналізом графіті, а також за іноземними писемними пам'ятками, насамперед німецькими (Хроніка Тітмара Мерзебурзького), Собор святої Софії був закладений раніше. У 1038–1042 роках Ярослав вів успішні походи проти литовських племен — ятвягів, проти Мазовії, проти прибалтицько-фінських племен ямь і чудь. 1043 року він підготував під проводом свого сина Володимира і воєводи Вишати похід на Візантію, який закінчився поразкою, багато воїнів потрапило в полон чи загинуло. Щоб охороняти свою державу проти нападів кочовиків, Ярослав укріплював південний кордон, будуючи міста над ріками Россю і Трубежем: Корсунь, Канів, Переяслав; та посилюючи посульську фортифікаційну лінію над Сулою: Лубни, Лукомль, Воїнь. Під час його правління Київська Русь перетворилася на могутню європейську державу. Завершено розпочате Володимиром Великим розширення меж столиці Русі — Києва, насипано нові оборонні вали були ще за Володимира (за одним з них прокладено сучасну вулицю Ярославів Вал), а Ярослав поставив на них лише заборола. Збудовано Золоті ворота, Лядську браму, Жидівські ворота, Георгіївський та Ірининський собори, Софійський собор, в якому згодом поховали в саркофазі Ярослава Мудрого та його дружину Ірину (Інгігерду 1001—1050). Це був акт порушення задуму собору. Створив бібліотеку Софійського собору. За часів його правління засновано міста Корсунь, Гюргів (нині — Біла Церква), розбудовано Чернігів, Переяслав, Володимир, Турів, встановлено династичні зв'язки з королівськими дворами Швеції, Норвегії та Франції. Продовжувалося карбування срібних монет. Останні роки життя Ярослав провів у Вишгороді. По смерті Ярослава Мудрого залишилися п'ять синів, між якими розгорнулась боротьба за владу. Цей період відомий в історіографії як Тріумвірат Ярославичів, з якого почався розпад Київської Русі і через півтора століття вона фактично перестала існувати як єдина держава. Досягнення й значення діяльності Для скріплення влади в державі та впорядкування правових та соціальних відносин громадян за князювання Ярослава Мудрого було укладено збірник законів, так звану Правду Ярослава, що становить найдавнішу частину законів руського права — Руської Правди. За Ярослава Мудрого поширилося і зміцніло християнство в Київській Русі, а також оформилася організаційна структура й церковна ієрархія: 1039 документально стверджено існування Київської митрополії, що перебувала в юрисдикції константинопольського патріарха. Ярослав узгодив церковний устав, яким визначалися права церкви і духівництва. Крім призначення митрополитів на київську катедру, Церква Київської Русі користувалася автономією, включно з тим, що 1051 року з ініціативи Ярослава собор місцевих єпископів обрав русина Іларіона митрополитом київським. За цього часу засновано також перші монастирі на Русі: св. Юрія, св. Ірини і славний Києво-Печерський 1051 р., які стали важливими культурними осередками, в яких писалися літописи, були школи іконописання. За Ярослава Мудрого сталася і національна еволюція в Київській державі: варязький вплив залишився тільки в колі військової дружини, а державні діячі рекрутувалися здебільшого з місцевих людей, серед яких були: Вишата, Іван Творимирич, Костянтин, син Добрині та інші. Ярослав Мудрий був високоосвіченою людиною, він дбав про освіту і культуру свого народу, заснував при Софійському соборі школу і бібліотеку. За його ініціативою почалася в Києві праця над перекладами грецьких та інших книг на церковнослов'янську мову, переписано багато книг, був укладений літописний звід. Київська Русь за Ярослава Мудрого була великою і могутньою державою Європи, досягнувши на ті часи найвищого розвитку. Щоб зберегти цілісність своєї держави, а заразом забезпечити права своїх синів, Ярослав встановив систему наслідування (сеньйорату), згідно з яким старший брат Ізяслав дістав великокняжий престол у Києві, Святослав — Чернігівщину, Муром і Тмуторокань, Всеволод — Переяславщину, Суздаль і Ростовщину, Ігор — Володимир, В'ячеслав — Смоленщину. Двори Ярослава в Києві Великий Ярославів двір В часи літописця (кінець ХІ століття) замість колишніх дворів Ольги та Святослава існував вже інший князівський двір, який в ХІ столітті в літописах зветься просто княжим двором (згадується два рази), а в ХІІ сторіччі фігурує під назвою Ярославів двір, іноді — Великий Ярославів двір (згадується чотири рази). За різними версіями Ярославів двір знаходився біля Софійського собору, або біля Десятинної церкви, або біля церкви святого Василія (Трьохсвятительської), або на Андріївській горі. Зараз найпідтриманішою версію є локалізація двору В. А. Богусевичем, згідно з якою він розташовувався в північно-східний частині «міста Володимира», від Василівської церкви на сході (входила в межі двору), до Десятинної церкви на заході (не входила в межі двору), вздовж парного боку сучасної Десятинної вулиці, на довжину 270—300 м. Впоперек він мав довжину приблизно 150 м, загальна площа — 4 га, при цьому площа всього міста Володимира складала близько 10 га. Так звана Київська ротонда (досліджена біля будинку No 3 по Володимирській вулиці) ймовірно також належала до споруд двору. На території колишнього двору у різні часи було знайдено кілька коштовних кладів. За думкою В. А. Богусевича Великий Ярославів двір являв собою розширений теремний двір Ольги і Володимира. Василівська церква на цьому дворі згадана під 1183 роком, у зв'язку з освяченням. Двір у Берестовому Двір у Берестовому згаданий в Повісті временних літ як місце смерті князя Володимира в 1015 році. Під 980 роком Повість временних літ повідомляє про знаходження «на Берестовім» 200 наложниць Володимира (окрім 300 у Вишгороді і 300 у Білгороді), при чому Берестове названо «сільцем». Також літопис повідомляє про Ярослава, що він «любяще Берестовое». Сини Ярослава, Святослав і Всеволод, вигнавши 1073 року з Києва свого брата Ізяслава (до цього усі три брата правили Руссю спільно), сели на стол (тобто на престол) в Берестовому, що красномовно показує цей двір як офіційну князівську резиденцію. У 1096 році двір в Берестовому був спалений половецьким ханом Боняком. Імовірно невдовзі він був відбудований, позаяк в 1113 році в ньому відбулась нарада Володимира Мономаха з його боярами. Літописна розповідь про обставини смерті і поховання Володимира, дає доволі багато інформації про княжий палац у Берестовому. Тіло князя, розібравши частину стіни, спустили на землю вірьовками. Таким чином, палац мав, щонайменше, два поверхи, був дерев'яним або принаймні дерев'яним був другий поверх (що зрозуміло з фрази «межи клетьми проимавше помост»), а палати князя були на другому поверсі. Також двір мав власну церкву — Святих Апостолів, збудовану Володимиром або Ярославом. Пресвітером цієї церкви зокрема був Іларіон — згодом, за ініціативою Ярослава, руський митрополит. Імовірно саме в Берестовому завязались довірливі стосунки Іларіона та Ярослава. Новий двір В кінці ХІІ століття в літопису два рази згадується Новий двір: перший раз під 1194 роком, у зв'язку з перебуванням в ньому Святослава Всеволодовича, другий раз під 1197 роком, у зв'язку з будівництвом Рюриком Ростиславичем на цьому дворі Василівської церкви. Короткість літописного повідомлення призвела до появи низки досить суперечливих версій щодо того, кто і коли побудував цей двір, і де він розташовувався. С. І. Климовський вважає, ще Новий двір був споруджений Ярославом Мудрим біля Софійського собору. До цього двору він відносить: фундаменти палацу Х–ХІ століття знайдені під будинком No 33 по Володимирській вулиці; залишки дерев'яної споруди знайдені 2001 року по вулиці Рейтарській, 4 (на думку Климовського — будівля гридниці); залишки мурів на південь від Софійського собору; фундаменти церкви на розі Володимирській та Ірининській вулиць (зазвичай вважається Ірининською церквою, за С. І. Климовським — Василівська церква Нового двору). За підрахунками С. І. Климовського довжина двору з заходу на схід складала близько 300 м, ширина, що найменше, 150 м, що дає у підсумку площу 4,5 га, тобто більше площі Великого Ярославового двору. Сім'я Батько: Володимир Святославич — великий князь київський. Матір: Рогніда Брати і сестри: 1-ша дружина: Анна Ілля 1020 (?) — князь новгородський. 2-га дружина: Інгігерда — донька шведського короля Улофа III Шетконунга. Володимир Ярославич (1020—1052) — можливо був одружений з Одою, дочкою графа Леопольда зі Штаде біля Бремену; Ізяслав Ярославович (1024—1078) — в 1040 був одружений із Ґертрудою, дочкою польського князя Мешка II; Святослав Ярославич (1027—1076) — був одружений з Одою, внучкою цісаря Генріха II; Всеволод Ярославич (1030—1093) — улюблений син Ярослава, в 1046 був одружений із Марією, дочкою імператора Костянтина Мономаха; від шлюбу народився Володимир Мономах Ігор Ярославич (†1060) — чоловік німецької принцеси Кунігунди, графині Орламіндської. В'ячеслав Ярославич (1034—1057) — був одружений з Одою Штаденською. Єлисавета Ярославна (Еллісіф) (†1076) — королева Норвегії, дружина короля Гаральда III Суворого, потім дружина короля Данії Свейна II Данського ; Анастасія Ярославна (Аґмунда) (†1097) — королева Угорщини, дружина короля Андраша І; Анна Ярославна (1032—після 1075) — королева Франції, дружина короля Генріха І. Агата Київська — дружина англійського короля Едварда Вигнанця, ймовірно дочка Ярослава. При дворі Ярослава Мудрого знаходили притулок колишні монархи: норвезький Олаф II Святий, англійський Едмунд Залізобокий та його син Едвард Вигнанець. Ярослав Мудрий був у союзі з германськими цісарями Генріхом II, Конрадом II і Генріхом III. Через те, що діти Ярослава були одружені з багатьма правителями європейських країн, його назвали тестем Європи. Перший герцог Бурбонський Людовік I був прямим нащадком Анни Ярославни у восьмому поколінні та Ярослава Мудрого — у дев'ятому. Король Франції та Наварри Генріх IV був нащадком згаданого Людовіка I — відповідно, тут також є гени Ярослава. Шотландські й англійські Стюарти теж були нащадками Ярослава. Родовід Зовнішність Ярослав Мудрий був людиною достатньо високою на зріст (173–176 см), із середнім видовженим обличчям, різко випнутим носом дещо хвилястої форми та з тонко окресленими, відносно неширокими вилицями. Жодного його прижиттєвого зображення не збереглося, окрім того, що відбито на княжій печатці, де Ярослав Володимирович постає з довгими густими вусами (за формою тотожними навіть до т. з. «угорських», які зазвичай розправлені в різні боки). З оглядкою саме на це, князя було зображено на двогривенних банкнотах першого (1992 р.) і другого (1995 р.) покоління з вусами, але безбородого. Проте вже на банкнотах третього (2004 р.) покоління, а також на металевих гривнях зразка 2018 року Ярослава Мудрого (так само, як і Володимира Великого) було чомусь зображено з бородою, згідно з російською традицією. «Зовнішність Ярослава Володимировича вражає, — пише Л. Р. Прозоров у монографії, присвяченій зовнішності Святослава Ігорьовича та інших руських князів. — На печатці ми бачимо вигляд, що сильно відрізняється від реконструкції Герасимова — перед нами типовий європейський лицар X–XI ст., в конічному шоломі з наносником, з-під якого стирчать у сторони довгі вуса. Бороди немає, волосся також не видно з-під шолома». Історик Олександр Алфьоров вважає трансформацію портрета князя типовим проявом «війни образів» — змаганням за свідомість громадян України, нащадків князя Ярослава: За життя Ярослава називали Кульгавим або Хромцем (згідно з літописами). Є дані, що князь мав фізичну ваду — кульгав на праву ногу. Права нога Ярослава була довшою за ліву через пошкодження тазостегнового та колінного суглобів унаслідок спадкової хвороби Пертеса та пізнішого поранення. В Іпатіївському літописі (РІК 6524 [1016]), у розповіді про війну Ярослава із Святополком читаємо: 4 березня 2021 року у Софійському соборі Національного заповідника «Софія Київська» презентували 3D-модель обличчя Ярослава Мудрого. Для реконструювання використали метод історико-криміналістичної експертизи на основі моделі черепа, що належав Ярославу Мудрому. Авторами реконструкції є експерт-мистецтвознавець Юрій Шатайло та експерт-криміналіст Андрій Переїденко. Саркофаг Ярослава Мудрого У вересні 2009 року українські науковці почали дослідження останків київського князя Ярослава Мудрого, які, як були впевнені дослідники, лежать у саркофазі Софійського собору в Києві. Стояло завдання визначити, як виглядав князь, на які хвороби хворів, скільки років прожив, від чого помер. Однак науковці прийшли до абсолютно непередбачуваних висновків. Науковці встановили, що за останні сто років саркофаг відкривали тричі. У 1936 році знайшли купу перемішаних кісток і визначили, що там знаходяться два кістяки: чоловічий, жіночий і кілька кісточок дитини. У 1939 році останки вивезли в Ленінградський інститут антропології для дослідження. А вже у 1964 році — ковчег повернули на місце в саркофаг. Але з Ленінграда останки повернулися ще в 1940 році й зберігалися у фондах. А коли відкрили саркофаг 2009 року, то виявили тільки один скелет, і були впевнені, що це Ярослав Мудрий. Насправді то був жіночий скелет. Надалі керувала організаційною і пошуковою роботою з пошуку таємничо зниклих останків Ярослава Мудрого Неля Куковальська. Версія про Інгігерду Після томографічних, антропологічних, рентгеноскопічних досліджень з'ясувалося, що в саркофазі — останки жінки. На основі сучасних методів вдалося визначити, що незнайомка з саркофагу має антропологічні характеристики скандинавського типу. Науковці припустили, що скелет зі Софії Київської належить дружині Ярослава Інгігерді (у хрещенні Ірині). За літописами, Інгігерда померла в 1050 році, приблизно у 50-річному віці, що відповідає орієнтовному вікові жінки, чиї кістки виявили в саркофазі. По-друге, кістки черепа підтверджують, що скелет належить до скандинавського типу, а Інгігерда була дочкою шведського короля. По-третє, офіційно вважається, що дружина Ярослава похована в Софійському соборі в Новгороді, де її мощі шануються як святі. Але при цьому існує паралельна версія, що вона покоїться в Софії Київській. Є ще один чинник. Відомий ленінградський антрополог Вольф Гінзбург, під керівництвом якого проводилося дослідження обох скелетів у 1939 році, тоді ж домігся дозволу проводити дослідження останків, які нібито належать Інгігерді, у Новгороді. За його звітом, новгородське поховання теж належить до XI століття, також переважає скандинавська расова відмінність, а череп схожий на той, що в похованні у Києві, але та жінка померла більш молодою — в 30–35 років. Версія про дружину Ганну На думку професора-антрополога Сергія Сегеди, який входить до складу комісії з вивчення останків, останки з Новгорода могли належати дружині Ярослава Ганні, але точно стверджувати не можна. За деякими літописними джерелами, це перша дружина Ярослава. Про неї мало що відомо, набагато більше інформації про другу дружину, Інгігерду. Версія про діаспору За однією з версій, мощі Ярослава зникли між 1940 і 2009 роком. Ймовірно, що у 1943 році мощі Ярослава вивезено за кордон, і нині вони зберігаються в українській діаспорі (Українська православна церква США). Радіовуглецева експертиза кістяка з гробниці Ярослава Мудрого У грудні 2010 року була проведена радіовуглецева експертиза кістяка із саркофагу Ярослава Мудрого, який, як вважалось, належав його дружині Інгігерді. Для експертизи було взято два зразки з верхньої та нижньої частини скелету. У своєму звіті Інститут геохімії навколишнього середовища НАН України прийшов до висновку, що дані зразки належать різним людям, оскільки радіовуглецевий вік зразків відрізняється на 1580 років. Зразок верхньої частини скелета має вік приблизно 2410 років, що відповідає скіфському періоду історії України, а зразок нижньої частини скелету має вік 830 років і належить до XII—XIII століть. Вшанування пам'яті На його честь названі міста Ярослав (Польща) та Ярославль (Росія). 1838 року в Києві на його честь названо вулицю, 1955 року — провулок. 2007 року в Харкові на його честь названий майдан. Вулиця Ярославська у містах Бориспіль та Ірпінь. Ім'я Ярослава Мудрого присвоєне Національному юридичному університету в місті Харків. Вулиці на його честь у містах Дніпро, Біла Церква, Бровари, Васильків, Вінниця, Львів, Лубни, Суми, Мостиська, Кам'янка-Бузька, Коростень, Херсон, Черкаси, Яворів. Пам'ятники Ярославу Мудрому встановлені у Києві, Харкові, Полтаві, Білій Церкві. Портрет Ярослава Мудрого зображено на банкноті та монеті номіналом 2 гривні, на пам'ятній срібній монеті номіналом 10 гривень та на банкноті номіналом в 1000 російських рублів. Указом Президента України від 23 серпня 1995 року для нагородження громадян за видатні особисті заслуги перед українською державою в галузі державного будівництва, зміцнення міжнародного авторитету України, розвитку економіки, науки, освіти, культури, мистецтва, охорони здоров'я, за благодійну, гуманістичну та громадську діяльність засновано Орден князя Ярослава Мудрого І, ІІ, III, IV і V ступеня Ярослав Мудрий посів перше місце за результатами відкритого телефонного голосування в телепроєкті каналу «Інтер» «Великі українці», що проводилося з 16 листопада 2007 до 16 травня 2008 року. 1838 року у Києві на його честь названо вулицю, 1955 — провулок. Канонізація Благовірного князя Ярослава Мудрого стали шанувати на Русі відразу після смерті. Перша згадка про це є в «Діяннях архієпископів Гамбурзької церкви», які датуються 1075 роком, де сучасник Великого князя хронограф Адам Бременський називає Ярослава Володимировича святим. ПЦУ Помісний Собор 11 липня 2008 року Української православної церкви Київського патріархату у зв'язку з 1020-літтям Хрещення Київської Руси-України, благословив приєднати великого князя Київського Ярослава Мудрого до сонму святих для загального церковного шанування і занести його ім'я у православний церковний календар у лику благовірний князь. Чесні останки благовірного князя Ярослава вважати святими мощами, віддавати їм належне шанування. Благословити будівництво храмів на честь благовірного великого князя Київського Ярослава Мудрого. Пам'ять благовірного великого князя Київського Ярослава Мудрого святкувати 4 березня (20 лютого), в день його упокоєння. 21 лютого 2016 року престол Теплої Софії було вирішено освятити на честь бл. кн. Ярослава Мудрого, який найбільше потрудився у будівництві святині. У п'ятницю, 4 березня 2016 р. в Малій (Теплій) Софії, колишній трапезній церкві Софійського монастиря, відбулося урочисте богослужіння, яке очолив Святійший Патріарх Київський і всієї Руси-України Філарет з нагоди вшанування пам'яті святого бл. кн. Ярослава Мудрого. 12 травня 2018 року на священному Синоді УПЦ КП було ухвалено передати у Видавничий відділ для публікації службу благовірному князю Київському Ярославу Мудрому, у святому Хрещенні Георгію. РПЦ Ще в 1992 році видання «Полный православный богословский энциклопедический словарь» називало Ярослава Мудрого святим, пам'ять якого — 28 лютого. Було багато богословських праць у яких також Ярослав Мудрий названий святим, навіть ікони в них були вміщені. Богослов прот. Георгій Коваленко вважає, що Ярослав Мудрий — це визначна постать і просвітитель Русі. Його він порівняв з премудрим Соломоном, який збудував також величний храм — Софію Київську. Фактично християнство почало становитись при Володимирі та довершилось при Ярославі. Комісія з канонізації УПЦ МП, дослідивши всі факти, прийшла до висновку, що Ярослав Мудрий шанувався святим у домонгольський період. У більш пізні століття його шанування було поширене на місцевому рівні. А коли вже стали формуватися календарі і святці в тому вигляді, в якому ми їх маємо зараз, то його ім'я не було згадано. Швидше за все, укладачі або просто не звернули уваги на цього святого, або принципи, закладені у формування календарів, не враховували київської традиції. Розглянувши всі матеріали, свідчення, 9 травня 2004 року Священний Синод УПЦ (Московського патріархату) у зв'язку з 950-ю річницею з дня смерті, благословив не канонізувати, а відновити його прославлення і занести в календар 4 березня (20 лютого за старим стилем) день його пам'яті, через те що припинялося не шанування, а офіційне прославляння. Ім'я благовірного великого князя Ярослава було внесено в календар Російської Православної Церкви з благословення Патріарха Московського і всієї Русі Алексія II 8 грудня 2005. При цьому було підтверджено, що згідно із традицією, що склалася, він вшановується як небесний покровитель державних діячів, юристів, прокурорів, будівничих храмів, бібліотекарів, наукових працівників, вчителів та студентів. У 2014 році з благословення Патріарха Московського і всієї Русі Кирила під головуванням митрополита Калузького і Боровського Климента заснована комісія зі складання місяцеслова РПЦ. При дослідженні святців було встановлено, що ряд широко шанованих (в тому числі з давніх-давен) у Російській православній церкві святих ще не отримав загальноцерковного прославлення. До таких належав і святий благовірний князь Ярослав Мудрий. Синодальна комісія з канонізації святих, вивчивши житіє святого Ярослава Мудрого та ін. подвижників благочестя, направила у Священний Синод пропозицію про їх загальноцерковне прославлення. Священний Синод, розглянувши у своєму засіданні від 24 грудня 2015 р. (журнал No 95) представлені матеріали, визначив включити в пропоновану на твердження Архієрейського Собору порядку денного Собору питання про загальноцерковне прославляння св. бл. кн. Ярослава Мудрого та ін. святих. З урахуванням викладеного, заслухавши доповідь єпископа Троїцького Панкратія, голови Синодальної комісії з канонізації святих, Архієрейський Собор, який зібрався 2–3 лютого 2016 р., визначив благословити загальноцерковне шанування князя Ярослава Мудрого та інших святих, включивши їхні імена до місяцеслова Російської православної церкви. Пам'ять св. бл. князя Ярослава Мудрого Архієрейський Собор визначив святкувати 5 березня за н. ст. (20 лютого за ст. ст.), а у високосний рік 4 березня за н. ст.. Мощі Мощі князя, що мали бути в саркофазі в Софії Київській були вилучені і описані в 1930-х рр. Їхня доля дотепер не вирішена. Образ у мистецтві У середньовічній літературі Ярослав — традиційний персонаж літературних творів агіографічного жанру — Житіє Бориса і Гліба. Сам факт убивства служить для древніх літописців улюбленою темою для окремих сказань. Всього «Сказання про Бориса і Гліба» збереглося більш ніж в 170-й списках, з яких найстаріші і найповніші приписуються літописцю Нестору і чорноризцю Якову Мнихові. Там йдеться, наприклад, що після смерті Володимира, владу в Києві захопив пасинок Володимира Святополк. Побоюючись суперництва рідних дітей великого князя — Бориса, Гліба та інших, Святополк насамперед підіслав убивць до перших претендентів на стіл у Києві — Борису і Глібу. Гонець, посланий від Ярослава, передає Глібу звістку про смерть батька і вбивство брата Бориса... І ось засмучений скорботою князь Гліб пливе по річці в човні, і його оточують його вороги. Він зрозумів, що це кінець і промовив смиренним голосом: «Раз вже почали, приступивши, здійсніть те, на що послані». А сестра Ярослава Предслава попереджає, що їх брат Святополк збирається усунути і його. Також Ярослав згадується в «Слові про Закон і Благодать» митрополита Іларіона і в «Пам'яті і Похвалі князю Руському Володимиру» Якова Мниха. Оскільки Ярослав був одружений з Інгігердою — дочкою шведського короля Улофа Шетконунга і влаштовував династичні шлюби своїх дочок, у тому числі Єлизавети (Еллісів) — з королем Норвегії Гаральдом Суворим, він сам і його ім'я неодноразово згадуються в скандинавських сагах, де він фігурує під ім'ям «Яріслейва конунга Гольмґарда», тобто Новгорода. У 1834 році професор Санкт-Петербурзького університету Сенковський, переклавши російською мовою «Сагу про Еймунд», виявляє там, що варяг Еймунд разом з дружиною був найнятий Ярославом Мудрим. У сазі розповідається, як конунг Яріслейф (Ярослав) б'ється з конунгом Буріслейфом (Борисом), причому в сазі Бурислейфа позбавляють життя варяги за розпорядженням Яріслейфа. Потім деякі дослідники на підставі саги про Еймунда підтримали гіпотезу, що смерть Бориса — «справа рук» варягів, надісланих Ярославом Мудрим в 1017 році, враховуючи те, що, за літописами, Ярослав, і Брячислав, і Мстислав відмовилися визнати Святополка законним князем у Києві. Однак гіпотеза Сенковського, заснована виключно на даних «Саги про Еймунда», активним прихильником якої в даний час є історик-джерелознавець І. М. Данилевський, доводить можливу «причетність» Ярослава тільки до вбивства Бориса («Буріцлейва»), але ніяк не Гліба, який у сазі не згадується зовсім. Водночас відомо, що після смерті князя Володимира лише два брати — Борис і Гліб заявили про свою вірність новому київському князю і зобов'язалися «шанувати його, як батька свого», і для Святополка досить дивним було б вбивати своїх союзників. До теперішнього часу ця гіпотеза має як своїх прихильників, так і супротивників. Також історики, починаючи з С. М. Соловйова, припускають, що повість про смерть Бориса і Гліба явно вставлена в «Повість временних літ» пізніше, інакше літописець не став би знову повторювати про початок князювання Святополка в Києві. Примітки Коментарі Примітки Джерела Література Котляр М. Ф. Ярослав Мудрий, Ярослав-Георгій Володимирович // Котляр М. Ф. Ярослав Володимирович Мудрий // Ярослав Мудрий // Історія війн і збройних конфліктів в Україні: Енциклопедичний довідник / Авт.-упор.: О. І. Гуржій та ін. — К.: Видавництво гуманітарної літератури, 2004. — С. 509. Грушевський М. Ярослав // Історія України-Руси. Том II (XI—XIII вік). — Львів, 1905; Полонська-Василенко Н. Київ часів Володимира Великого. — Прага, 1944; Кравчук П. П. Становлення інституту позбавлення волі в Давньоруській державі: іст.-прав. нарис / Павло Кравчук. — Запоріжжя, 2009. — 28 с.; Історія України в особах: IX—XVIII ст. — К.: Україна, 1993. — 396 с.; Войтович Л. Гольмґард: де правили руські князі Святослав Ігоревич, Володимир Святославич та Ярослав Володимирович? // Український історичний журнал. — К., 2015. — No 3 (522) за травень-червень. — С. 37—55. — ISSN 0130-5247; Костомаров Н. Ярослав Мудрый. Русская история в жизнеописаниях ея важнейших деятелей. — Петербург, 1874—1876 ; Каргер М. Портреты Ярослава и его семьи в киевской св. Софии // Ученые записки ЛГУ, ч. 20, 1960 ; Пашуто В. Внешняя политика Древней Руси. — Москва, 1968. ; Тороп В. Ярослав Мудрый. — Быково : МО О «Императорское Русское историческое общество», 2012. — 784 с. Начало княжения Ярослава в Киеве: Київ, 1893. // Летопись Нестора, со включением поучения Владимира Мономаха, 1893. — С. 64—76 : Київ: Тип. Глазунова. Собирание русских земель Ярославом Мудрым: Київ, 1913. // Детская энциклопедия, 1913. — Т. 8 : Київ: Тип. т-ва И. Д. Сытина. Правда Росьская: Київ, 1870. // Хрестоматия по русской истории: для изучения древне-русской жизни, письменности и литературы, от начала письменности до XVI века / сост. Н. Я. Аристовъ. — Стб. 691—695. Иловайский, Д. Киев. Поросье и Полесье / соч. Д. Иловайскаго: Київ, 1876. // История России. — Ч. 2. — С. 1—21. Соображение о том, к кому обращалось ...: Київ, 1914. // Язычество и Древняя Русь / Е. В. Аничков. — С. 136—144. Церковный устав Ярослава 1051—1054: Київ, 1870. // Хрестоматия по русской истории: для изучения древне-русской жизни, письменности и литературы, от начала письменности до XVI века / сост. Н. Я. Аристовъ. — Стб. 663—668. Ярослав I та устрой уделов: Київ, 1886. // Княжий період України-Русі: до сметрі Володимира Мономаха. — Ч. 1. — С. 132—151. Ярослав еще не знал ...: Київ, 1936. // Древнерусские летописи / пер. и коммент. В. Панова. — С. 57—65. Владимир испытал над собой ...: Київ, 1903. // История Малой России: в 3-х ч. / соч. Д. Бантыш-Каменского. — С. 5—11. Ломоносов, М. В. О княжении Ярослава первого / М. Ломоносов: Київ, 1766. // Древняя Российская история от начала российскаго народа до кончины великаго князя Ярослава Перваго или до 1054 года / сочиненная Михайлом Ломоносовым статским советником, профессором химии и членом Санктпетербургской Императорской и Королевской шведской академии наук. — С. 133—140. Мавродин, В. Культура Древней Руси / В. Мавродин: Київ, 1946. // Древняя Русь: (происхождение русского народа и образование Киевского государства) / В. Мавродин. — С. 274—297. Мавродин, В. Ярослав / В. Мавродин: Київ, 1946. // Древняя Русь: (происхождение русского народа и образование Киевского государства) / В. Мавродин. — С. 252—273. Шахматов, А. А. В лето 6522. Ярославу же ... / А. А. Шахматовъ: Київ, 1916. // Повесть временных лет. — Т. 1. — С. 164—205. О построении и освящении Киевской церкви св. Георгия: Київ, 1877. // Собрание сочинений М. А. Максимовича. — Т. 2. — С. 141—142. Софийское отделение Старого Киева: Київ, 1877. // Собрание сочинений М. А. Максимовича. — Т. 2. — С. 132—140. Софийское отделение Старого Киева: Київ, 1877. // Собрание сочинений М. А. Максимовича. — Т. 2. — С. 107—113. Иловайский, Д. Ярослав I и водворение удального порядка / соч. Д. Иловайскаго: Київ, 1876. // История России, 1876. — Ч. 1 : Киевский период. — С. 89—112. Киево-Софийский собор: Киев, 1897. // Историко-топографические очерки древнего Киева / Н. И. Петров, 1897. — С. 128—148. Борьба Ярослава со Святополком: Київ, 1862. // Рассказы из русской истории, 1862. — Вып. 1. — С. 21—26. Среди рассказов о событиях ...: Київ, 1878. // О древне-русских исторических повестях и сказаниях / соч. И. П. Хрущова, 1878. — С. 91—93. Правда руская или Законы великих князей Ярослава Владимировича и Владимира Всеволодовича Мономаха: с преложением древняго оных наречия и слога на употребительные ныне, и с объяснением слов и названий из употребления вышедших. — СПб. : Тип. Св. правит. синода, 1792. — 98 с. Кочерга І. Ярослав Мудрий: драм. поема / Ів. Кочерга. — Харків: Мистецтво, 1947. — 133 с., 5 л. іл. Максимейко Н. А. Опыт критического исследования Русской Правды. Вып. 1 : Краткая редакция / Н. А. Максимейко. — Харьков: Тип. и литогр. М. Зильберберг и С-вья, 1914. — 217 с. Софійські фрески й мозаїка: Київ, 1937. // Історія української культури / написали: Іван Крипякевич та ін., 1937. — С. 468—470 ; під заг. ред. Івана Крипякевича: Київ: Вид. І. Тиктора. Софійський собор: Київ, 1930. // Путівник по Києву: (сучас. та давній Київ), 1930. — С. 121—124 : Київ: Укртуре. Ярославова домовина: Київ, 1937. // Історія української культури / написали: Іван Крипякевич та ін., 1937. — С. 470—472 ; під заг. ред. Івана Крипякевича: Київ: Вид. І. Тиктора. Ярославичі: Київ, 1948. // Велика історія України / до 1923 р. опрацювали І. Крипякевич і ред. М. Голубець, 1948. — С. 159—178 ; праісторію України доп. Я. Пастернак: Київ : Ярослав Мудрий: Київ, 1948. // Велика історія України / до 1923 р. опрацювали І. Крипякевич і ред. М. Голубець, 1948. — С. 147—158 ; праісторію України доп. Я. Пастернак: Київ: Видав Іван Тиктор. Откуда пошла русская земля и первые киевские князья: Київ, 1906. // История украинского народа, 1906. — Вып. 1 : Тип. Акц. Общ. Брокгауз-Ефрон. —(История Европы по эпохам и странам в средние века и новое время). Мудрый или Окаянный?: Київ, 2012. // От Царьграда до Киева : / Надежда Никитенко. — С. 258—323 : Київ: Изд. дом Дмитрия Бураго Київський князь Ярослав Володимирович: Київ, 1918. // Історія України в життєписах визначніших її діячів / Микола Костомарів, 1918. — С. 9—24 ; переложив О. Барвінський: Київ: Друк. Наук. т-ва ім. Шевченка. Грушевський М. С. Історія України-Руси. Т. 2 : XI—XIII вік / Михайло Грушевський. — Вид. 2-ге, розширене. — У Львові: Накладом авт., 1905. — 637 с. Таємниці гробниці Ярослава Мудрого: (за результатами дослідж. 2009—2011 рр.) / Нікітенко Н. М. та ін. ; НАН України, Ін-т укр. археографії та джерелознавства ім. М. С. Грушевського. — Київ: б. в., 2013. — 173 с. : іл Никитенко Н. Н. От Царьграда до Киева: Анна Порфирородная ... Мудрый или Окаянный? : ист.-докум. диптих / Надежда Никитенко. — Киев: Изд. дом Дмитрия Бураго, 2012. — 323 с., 8 л. ил. Ярослав Мудрий: Київ, 1918. // Вешние всходы / сост. Д. И. Тихомиров, 1918. — С. 180—182. Братья враги: Київ, 1909. // Отголоски старины: с 14 рис. / М. Макарова, 1909. — С. 271—335 : Київ: Изд. В. Д. Карчагина. Архітектурні пам'ятки: зб. наук. пр. / Акад. архітектури Укр. РСР, Ін-т історії і теорії архітектури ; за заг. ред. С. Я. Грабовського. — Київ: Вид-во Акад. архітектури Укр. РСР, 1950. — 122 с. Посилання Ярослав Мудрий в Електронній бібліотеці «Культура України» ЯРОСЛАВ МУДРИЙ | Програма «Велич особистості» | 2017 (ВІДЕО) Як виглядав великий князь київський Енциклопедія Києва Ярослав Мудрий: біографія // UaModna, 3 лютого 2015 УКРОП Діяння освяченого помісного собору Україинской Православної Церкви Киїевського Патріархату «Про канонізацію благовірного великого князя Київського Ярослава Мудрого» (983—1054 рр.)" О почитании Святого благоверного князя Киевского Ярослава (в крещении Георгия) Мудрого «В пошуках істини. Ярослав Мудрий: справжнє обличчя» Відео розслідування каналу СТБ Ярослав Мудрий та Інґіґерда Шведська // Україна молода. — 2011. — 7 лип. Цікава історія з сімейного життя Ярослава Мудрого та його княгині Dynastia Rurykowiczow 1 Дослідження вмісту саркофага Ярослава Мудрого Поховані в Софійському соборі Києва Рюриковичі Великі князі Київські Святі України Українські Православні святі Святі УПЦ КП Святі УПЦ (МП) Канонізовані монархи Патрони юнацьких пластових куренів Померли у Вишгороді Надпопулярні статті Православні святі Люди, на честь яких названо вулиці Персонажі Слова о полку Ігоревім Люди на монетах України Люди на банкнотах України Люди, на честь яких названо населені пункти Володимировичі Персонажі «Повісті временних літ» Правителі Європи XI століття Християнські святі XI століття Великі українці


source: wikipedia

text: Події січень — в СРСР опубліковане повідомлення про укладення нової радянсько-німецької торговельної угоди «на період від 11 лютого 1941 року до 1 серпня 1942 року». січень — в СРСР опубліковані перші повідомлення про початок введення військ Німеччини до Болгарії; ТАРС стверджувало, що це діється «без відома та згоди СРСР». 30 січня — Англійська 8-ма Армія перемагає сили Італії та займає місто Дерна в Лівії. 1 лютого — всі центральні газети СРСР опублікували детальний виклад виступу А. Гітлера 30 січня. 2 березня — відбувся марш німецьких військ до Болгарії. 11 березня — США почали надавати допомогу воєнними матеріалами союзникам антигітлерівської коаліції. 6 квітня — Німецько-італійські війська напали на Югославію. 16 квітня — проголошено незалежність Хорватії. 17 квітня — Югославія скапітулювала у Другій світовій війні. 27 квітня — німецькі війська зайняли Афіни. 13 червня — у Молдавській РСР почалися масові депортації; за офіційними даними, в ході декількох хвиль депортації з Молдови було депортовано і репресовано близько 200 тисяч осіб 14 червня — з території Латвії до Сибіру було вислано близько 15 000 осіб, які представляли головним чином політичну і господарську еліту країни. 22 червня — німецькі війська почали перехід меж СРСР. Почалася війна Німеччини проти СРСР. Німеччина і Італія оголосили війну СРСР. 24 червня — у трьох тюрмах Львова працівники НКВС розстріляли 2072 особи. 30 червня — частини 17-ї армії вермахту зайняли місто Львів 30 червня — у Львові проголошено Акт відновлення Української Держави й створення Українського Державного Правління. 7 липня — масове вбивство польських учених і викладачів у Львові (див. Убивство львівських професорів) 14 липня — підписано британсько-радянський договір проти нацистської Німеччини. 17 липня — Наказом Гітлера Галичина перейшла в підпорядкування до Генерального Губернаторства як окремий дистрикт «Галичина». 31 липня — створено державний комісаріат «Остланд» з державним комісаром Генрі Шоне 18 серпня — працівники НКВД підірвали Дніпровську ГЕС, що спричинило смерть тисяч мешканців берегової зони та червоноармійців 1 вересня — набрав чинності наказ про видачу бійцям Червоної армії на передовій «наркомівських ста грам» горілки 15 вересня — Розпочались масові арешти гітлерівцями членів ОУН-Бандери по всій території України та в еміграції. 24 вересня — енкаведисти підірвали перший хмарочос України — Хмарочос Гінзбурга. 18 листопада — Створено комісаріат України Вигадані події У 1941 році відбуваються події фільму «Перший месник». Політика 22 червня — план «Барбаросса», напад Німеччини на СРСР, початок Німецько-радянської війни 7 грудня — Напад Японії на Перл-Гарбор, США вступає в Другу світову війну 19 вересня — німецькі війська увійшли до Києва, залишений радянськими військами. У німецький полон у цій операції потрапили 665 тис. осіб (дані Курта фон Тіппельскірка). Народились Дивись також :Категорія:Народились 1941 1 січня — Сергій Шакуров, російський кіноактор. 14 січня — Фей Данауей, американська акторка. 21 січня — Пласідо Домінго, іспанський оперний співак. 28 січня — Євген Марчук, український державний діяч, 4-й Прем'єр-міністр України (пом. в 2021). 29 січня — Івченко Борис Вікторович, український актор і режисер. 1 лютого — Анатолій Фірсов, видатний радянський хокеїст. 8 березня — Миронов Андрій Олександрович, російський актор. 15 березня — Майк Лав, американський рок-співак, соліст групи The Beach Boys. 19 березня — Оле Нідал, вчитель буддизму Діамантового Шляху. 10 квітня — Железняк Яків Ілліч, український спортсмен (стрільба). 12 квітня — Боббі Мур, англійський футболіст. 14 квітня — Пола Ракса, польська кіноакторка. 15 квітня — Балаян Роман Гургенович, український кінорежисер. 16 квітня — Никоненко Сергій Петрович, російський кіноактор, режисер. 18 квітня — Майк Вікерс, англійський рок-гітарист (Manfred Mann). 8 травня — Джеймс Мічам, актор. 11 травня — Ерік Бердон, рок-співак (The Animals). 17 травня — Субтельний Орест, український історик. 19 травня — Приходнюк Олег Михайлович, український археолог, доктор історичних наук, Лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки. 21 травня — Левченко Анатолій Семенович, 64-й космонавт СРСР і 207-й космонавт світу, Герой Радянського Союзу (1987), льотчик-космонавт СРСР No 63. 22 травня — Олялін Микола Володимирович, український кіноактор. 24 травня — Боб Ділан, американський співак, поет, композитор. 25 травня — Даль Олег Іванович, російський кіноактор. 1 червня — Редчук Галина Василівна, Заслужений вчитель України. 2 червня — Вільям Гест, співак. 2 червня — Стейсі Кіч, актор. 2 червня — Чарлі Воттс, англійський рок-музикант, ударник (The Rolling Stones). 4 червня — Клаус Міхаель Грюбер, німецький оперний режисер і актор. 5 червня — Флойд Батлер, співак. 5 червня — Барбара Брильська, польська акторка. 9 червня — Джон Лорд, рок-музикант. 10 червня — Юрген Прохнов, німецький актор. 10 червня — Ширлі Оуенс Елстон, співачка (The Shirelles). 12 червня — Чик Коріа, американський джазовий музикант, композитор. 15 червня — Миколайчук Іван Васильович, український кіноактор, кінорежисер, сценарист, письменник. 15 червня — Гаррі Нілссон, співак, композитор. 18 червня — Роже Лемер, тренер збірної Франції з футболу. 19 червня — Вацлав Клаус, чеський політик: міністр, прем'єр, спікер, президент. 22 червня — Золотухін Валерій Сергійович, російський актор театру і кіно. 26 червня — Олдріч Еймс, офіцер ЦРУ, завербований КДБ СРСР. 27 червня — Кшиштоф Кесльовський, польський кінорежисер. 29 червня — Кваме Туре, американський борець за громадянські права. 30 червня — Пол Анка, канадський співак. 3 липня — Богодар Которович, скрипаль і диригент, народний артист України, фундатор і беззмінний керівник Державного камерного ансамблю «Київські солісти». 3 липня — Геннадій Корольков, російський актор. 12 липня — Ярослав Кендзьор, український політик, депутат Верховної Ради. 13 липня — Роберт Фостер, американський актор 18 липня — Френк Фаріан, німецький співак, композитор, продюсер (Boney M). 19 липня — Наталія Безсмертнова, російська балерина. 20 липня — Людмила Олексіївна Чурсіна, російська акторка. 25 липня — Менні Чарлтон, гітарист рок-гурту Nazareth. 29 липня — Девід Ворнер, американський актор. 30 липня — Пол Анка, канадський співак, композитор. 6 серпня — Кучеревський Євген Мефодійович, український футбольний тренер. 23 серпня — Ед Робертс, американський інженер і підприємець, який розробив перший комерційно успішний персональний комп'ютер Altair 8800 в 1975. 17 серпня — Губенко Микола Миколайович, російський актор. 27 серпня — Ступка Богдан Сильвестрович, український актор. 27 серпня — Сезарія Евора, кабовердійська співачка. 29 серпня — Слободан Милошевич, президент Югославії (1997—2000 рр.), Сербії (1986—2000 рр.). 3 вересня — Довлатов Сергій Донатович, російський письменник. 9 вересня — Отіс Реддінг, американський співак. 9 вересня — Денніс Рітчі, американський вчений-інформатик, автор мови програмування C, розробник операційної системи Unix. 11 вересня — Плющ Іван Степанович, український політик. 13 вересня — Дейвід Клейтон-Томас, американський співак (Blood, Sweat and Tears). 15 вересня — Мирослав Гермашевський, перший польський космонавт. 15 вересня — Флоріан Альберт, угорський футболіст, нападник, найкращий гравець Європи 1967 року 19 вересня — Кесс Елліотт, американська співачка (The Mamas & the Papas). 24 вересня — Лінда Маккартні (Істмен), фотограф, співачка (Wings). 24 вересня — Ігор Ясулович, російський кіноактор. 3 жовтня — Чаббі Чекер, американський музикант, один з піонерів рок-н-ролу. 5 жовтня — Скуратівський Вадим Леонтійович, український мистецтвознавець, публіцист, письменник 5 жовтня — Нестор Кіршнер, президент Аргентини у 2003—2007 роках. 8 жовтня — Джессі Джексон, американський бабтистський священик, борець за громадянські права чорношкірих. 13 жовтня — Пол Саймон, американський композитор, співак, музикант. 19 жовтня — Болотова Жанна Андріївна, російська акторка. 21 жовтня — Любов Поліщук, російська акторка. 5 листопада — Арт Гарфанкел, американський співак. 5 листопада — Дроботюк Борис, заслужений художник України, графік і живописець. 9 листопада — Том Фогерті, американський рок-музикант, гітарист, співак, композитор (Creedence Clearwater Revival). 12 листопада — Юрій Семенович Некрасов, український кінорежисер (пом. 2001). 24 листопада — Масляков Олександр Васильович, російський шоумен, ведучий телевізійного Клубу веселих та кмітливих (КВН). 12 грудня — Віталій Соломін, російський актор. 19 грудня — Моріс Вайт, американський співак, композитор, музикант. Померли Див. також :Категорія:Померли 1941 Гео Коляда (1904—1941) (справжнє ім'я Григорій Опанасович), поет 19 лютого — Кюрі Поль Жак, французький фізик ( 1855). 26 липня — Анрі Леон Лебег, французький математик 21 липня — (1872—1941), Богдан Лепкий Поет. 30 серпня — загинули Микола Сціборський та Омелян Сеник. листопад — в Житомирі розстріляний Василь Хома. 18 грудня — розстріляна Бадаєва Марія Василівна, радянська підпільниця. Нобелівська премія Премія не присуджувалася Див. також 1941 в кіно 1941 у авіації 1940-ві


text: Ге́о Коляда́ (Григо́рій Пана́сович; *, Валки Харківської губернії — † грудень 1941, поблизу міста Єльня Московської области) — український поет. Життєпис Народився у сім'ї шевця. Закінчив педагогічні курси імені Григорія Сковороди в Харкові, працював повітовим інструктором позашкільної освіти, вчителем, завідував першою дитячою комуною імені Григорія Петровського (1921—1923) та дитячим містечком імені ВУЦВК у Харкові. 1923 — переїхав до Москви. Навчався в Академії соціального виховання ім. П. П. Блонського (1923—1926) та в Московському інституті інженерів транспорту (1926—1930). 1925—1941 працював у Раднаркомі СРСР, московських вищих навчальних закладах. На початку війни пішов у так зване «народне ополчення», яке воювало на боці сталінського СРСР. Пропав безвісти на протинімецькому фронті. Дебютував 1923 року разом з Олександром Копиленком та Іваном Сенченком у спільній збірці «Штурма». Був членом Спілки селянських письменників «Плуг» та Спілки пролетарських письменників «Гарт», брав участь у московському об'єднанні українських письменників «Село і місто» (СІМ). Якщо в перший період літературної діяльності Коляда був близький до Єсеніна (по ліриці), то в наступний — починає позначатися вплив Волта Вітмена і В. Маяковського. Цикл «Жінка» формально дуже близький до «Пісень про самого себе» Волта Вітмена. Видання Штурма. — Харків, 1923. Вибрані вірші й поеми. — Москва, 1925. Оленка. — Одеса, 1925. Прекрасний день. — Москва, 1925. Золоті кучері. — Москва, 1926. Штурм і натиск. — Москва, 1926. Futur-extra. — Москва, 1927. Поезії. — Москва, 1927. Арсенал сил. Роман нової конструкції. — Харків, 1929. Примітки Посилання Уродженці Валків Українські поети Учасники Другої світової війни Футуристи Українські педагоги


text: Події 14 травня — В Парижі відбулося відкриття II Олімпійських ігор. Наука Теорія випромінювання абсолютно чорного тіла Макса Планка. Народження квантової механіки. П. М. Лебедєв відкрив світловий тиск. Хуго де Фріз відкрив явище мутацій. Народились Див. також: :Категорія:Народились 1900 25 січня — Теодозій Добжанський, американський біолог українського походження 2 лютого — Оксана Андріївна Петрусенко, видатна українська співачка 4 лютого — Жак Превер, французький поет, кіносценарист 22 лютого — Луїс Бунюель, французький кінорежисер 18 березня — Тінслі Гарісон, американський лікар. 19 березня — Фредерік Жоліо-Кюрі, французький фізик, громадський діяч. 23 березня — Еріх Фромм, американський психолог 24 березня — Козловський Іван Семенович, видатний український оперний співак 5 квітня — Спенсер Трейсі, американський актор 25 квітня — Вольфганг Паулі, швейцарський фізик-теоретик 26 квітня — Чарльз Френсіс Ріхтер, американський сейсмолог 3 травня — Яковченко Микола Федорович, український актор 17 травня — Рохулла Хомейні, іранський релігійний діяч 5 червня — Денніс Габор, англійський фізик 17 червня — Борман Мартін, один із найближчих сподвижників Гітлера 25 червня (8 липня) — Юрій Смолич, український письменник 29 червня — Антуан де Сент-Екзюпері, французький авіатор і письменник 12 липня — Кононенко Павло, український поет, письменник 4 серпня — Єлизавета, англійська королева-мати 12 вересня — Хаскелл Брукс Каррі, американський математик і логік 14 вересня — Власов Андрій Андрійович 3 жовтня — Томас Вулф, американський письменник 7 жовтня — Гіммлер Генріх, рейхсфюрер СС (з 1929 р.) 9 жовтня — Елмер Сноуден, американський джазовий банджоїст і гітарист (пом. 1973). 30 жовтня — Рагнар Айнар Граніт, шведський нейрофізик 3 листопада — Дасслер Адольф, німецький підприємець 8 листопада — Мітчел Маргарет, американська письменниця Померли Див. також :Категорія:Померли 1900 1 травня — Корсаков Сергій Сергійович, психіатр (*1854). 25 серпня — Фрідріх Ніцше, німецький філософ (*1844). Див. також 1900 в кіно 1900-ті


text: Сергі́й Сергі́йович Корсако́в (3 лютого 1854 — 1 травня 1900) — російський психіатр Життєпис 1875 року закінчив курс медичного факультету при Московському університеті і тут же, у 1887 році, одержав ступінь доктора медицини, представивши як дисертацію досить цінну роботу: «Про алкогольний параліч». З 1892 року професор психіатрії при Московському університеті, з 1899 року — директором психіатричної клініки. Один із засновників експериментальної психологічної лабораторії в Москві в 1886 р. Дав клінічний опис порушення пам'яті на актуальні події, що супроводжується просторовою і часовою дезорієнтацією, яке одержалоназву «корсаковського синдрому» (cerebropathia psychica tokaemica). Корсаков виділив і описав ще одну хворобу — paranoia hyperphantasica. Досить важливим внеском в науково-навчальну медичну літературу є його «Курс психіатрії» (3-є видання, 1914) і журнальні статті (хворобливі розлади пам'яті і їхня діагностика, до психології мікроцефалів, про свободу волі, до питання про піклування душевнохворих вдома й інші). Численні учні Корсакова створили особливу школу психіатрів і невропатологів. Праці «Про алкогольний параліч» «Курс психіатрії» (3-є видання, 1914) Див. також Синдром Корсакова Примітки Джерела Банщиків В. М. Корсаков. Життя і творчість. , 1967 Посилання Корсаков Сергій Сергійович // Корсаков Сергій Сергійович Російські психіатри Випускники медичного факультету Московського університету Науковці Московського університету Померли в Москві Поховані на Алєксєєвському цвинтарі Доктори медицини Люди, на честь яких названо об'єкти медичної діагностики та лікування


text: Події Січень 1 січня — Видано закон українського уряду про автокефалію Української Православної Церкви. 1 січня — Утворено Білоруську РСР. 3 січня — Українська Національна Рада схвалила постанову про з'єднання Західної Української Народної Республіки з Українською Народною Республікою в Києві. 6 січня — проголошення УСРР декретом Тимчасового робітничо-селянського Уряду України. 22 січня — Директорія УНР проголосила Акт злуки УНР та ЗУНР, ЗУНР перетворено в Західні Області УНР 23-31 січня — Хотинське повстання. 28 січня — у Чехословаччині засновано Університет Масарика. Березень 23 березня — Беніто Муссоліні заснував фашистську партію Італії Травень 8 травня — Центральною Руською Народною Радою укладено Ужгородський меморандум — рішення про приєднання Закарпаття до Чехословаччини Червень 5 червня — У ході українсько-польської війни (1918—1919 рр.) розпочалася Чортківська операція Української Галицької Армії (УГА), в ході котрої від поляків було звільнено Чортків, Тернопіль, Бучач та Перемишляни 28 червня — Версальський мирний договір. Липень 16 липня — перехід під тиском польських військ Української галицької армії за річку Збруч. Серпень 31 серпня — українські війська звільнили Київ від більшовиків. Вересень 10 вересня — Сен-Жерменський мирний договір. Жовтень 16 жовтня — У Житомирі засновано педагогічний інститут. Нині — Житомирський державний університет імені Івана Франка Наука Ернест Резерфорд спостерігав першу штучно викликану ядерну реакцію. Аварії й катастрофи 1 січня — Англійська парова яхта Іолайре (Iolaire) затонула біля берегів Шотландії. Загинуло 205 чоловік. 17 січня — Французький пароплав Хаонія (Chaonia) затонув у Мессінській протоці, Італія. Загинуло 460 чоловік. 13 серпня — Італійський крейсер Базіліката (Basilicata) затонув у Порт-Саїді від внутрішнього вибуху. Загинула велика кількість людей. 9 вересня — Іспанський пароплав Валбанера (Valbanera) затонув біля берегів Флориди попавши в ураган Кі Вест (Key West). Загинуло 488 чоловік. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1919 1 січня — Джером Дейвід Селінджер, американський письменник 13 січня — Джуліо Андреотті, італійський політик 23 січня — Бандуренко Євген Федорович, український поет, сатирик 25 січня — Пригожин Ілля Романович, бельгійський фізико-хімік російського походження 4 лютого — Команов Геннадій Геннадійович, фахівець в галузі ракетної техніки (пом. 1998). 11 лютого — Сидні Шелдон, американський письменник 12 лютого — Кецало Зеновій Євстахович, художник 18 лютого — Джек Паланс, американський актор українського походження 25 лютого — Ентоні Берджес, англійський письменник 30 березня — Ромеш Чандра, індійський громадський діяч 16 квітня — Мерс Каннінгем, американський хореограф, реформатор сучасного танцю 17 квітня — Чавела Варгас, мексиканська співачка, виконавиця пісень у стилі «ранчера» () 23 квітня — Енн Байденс, американська благодійна продюсерка, довгожителька. Одружена з Кірком Дугласом. Мачуха Майкла Дугласа. 2 червня — Тарапунька, естрадний актор (дует «Тарапунька і Штепсель») 14 червня — Сем Вонамейкер, актор 18 червня — Юрі Ярвет, естонський актор 19 червня — Богомил Райнов, болгарський письменник 30 червня — Сьюзен Гейворд, актриса 14 липня — Ліно Вентура, італійський актор 15 липня — Айріс Мердок, англійська письмениця 20 липня — Едмунд Персиваль Гілларі, новозеландський альпініст, перший підкорювач Евересту 27 липня — Бурвіль, французький комедійний кіноактор 6 серпня — Роберт Мітчам, американський кіноактор 8 серпня — Діно де Лаурентіс, італійський кінопродюсер 13 серпня — Джордж Ширінг, американський джазовий піаніст-віртуоз і композитор 21 серпня — Леонід Гурвич, американський економіст, Нобелівський лауреат 2007 року. 22 серпня — Джон Лі Гукер (John Lee Hooker), американський джазовий музикант, піаніст, співак 7 вересня — Джон Воркап Корнфорт, австралійський хімік-органік, Нобелівська премія з хімії (1975) 11 вересня — Фердинанд Маркос, президент Філіппін (1966—1986 рр.) 26 вересня — Матилде Камю, іспанська поетеса. 1 жовтня — Дмитро Ілліч Козлов, радянський російський конструктор ракет, двічі Герой Соціалістичної Праці 10 жовтня — Телоніус Монк, американський композитор, джазовий музикант 20 жовтня — Жан-П'єр Мельвілл, французький режисер, сценарист, продюсер, актор 21 жовтня — Діззі Гіллеспі, американський джазовий музикант 26 жовтня — Мохаммед Реза Пехлеві, шах Ірану (1941—1979 рр.) 4 листопада — Мартін Болсам, американський актор 10 листопада — Калашников Михайло Тимофійович, російський конструктор стрілецької зброї (АК, АКМ) 11 листопада — Штепсель, український естрадний актор Померли Див. також :Категорія:Померли 1919 9 серпня — Руджеро Леонкавалло, італійський композитор. 3 грудня — П'єр-Огюст Ренуар, французький художник-імпресіоніст. 14 червня — Олександр Мурашко, український живописець, педагог і громадський діяч. Нобелівська премія з фізики: Йоганнес Штарк — за відкриття ефекта Доплера в канальних променях і розщеплення спектральних ліній в електричному полі з хімії: Премія не присуджувалася з медицини та фізіології: Жуль Борде — «За відкриття, пов'язані з імунітетом» з літератури: Карл Шпіттелер — «За незрівнянний епос «Олімпійська весна»» премія миру: Вудро Вільсон — «За той, що привніс фундаментального закону людяності в сучасну міжнародну політику» Див. також 1919 в кіно Примітки 1910-ті


text: Генна́дій Генна́дійович Кома́нов (* — † 27 червня ) — український фахівець в галузі ракетної техніки. Народився 4 лютого 1924. У 1949 — закінчив Дніпропетровський гірничий інститут. Працював на «Південмаші». З 1982 — директор Дніпровського науково-дослідного інституту технології машинобудування. Герой Соціалістичної Праці (1969). Джерела К 80-летию со дня рождения Г. Г. Команова. «Спейс-Информ» Біографія Команова Г. Г. Інженери Дніпра Українські інженери Поховані на Запорізькому кладовищі


text: Події 31 січня — Вояки оточеної під Сталінградом німецької 6-ї Армії капітулювали разом з маршалом Паулюсом. 4—6 грудня — відбулась Друга Каїрська конференція, присвячена можливому вступу Туреччини до Другої світової війни 19 квітня — у Варшавському гетто починається повстання, викликане початком депортації залишків тамтешнього єврейського населення. Німецькі окупанти до 16 травня жорстоко придушили повстання, при цьому загинуло понад 14 тис. мешканців ґетто. 10 липня — Війська Великої Британії та США висадилися на острові Сицилія. 11 липня — Сталася Волинська трагедія. 8 серпня — Муссоліні був ув'язнений на острові Маддалена в Сардинії. Вигадані події У 1943 році відбуваються події фільму «Перший месник». Народились Дивись також :Категорія:Народились 1943 19 січня — Дженіс Джоплін, американська рок-співачка 30 січня — Марті Бейлін, рок-співак (Jefferson Airplane) 9 лютого — Джо Пеші, американський актор 17 лютого — Раїса Степанівна Недашківська, українська акторка 22 лютого — Едуард Лимонов, російський письменник 25 лютого — Джордж Гаррісон, англійський рок-музикант, співак, композитор (Beatles) 26 лютого — Казиміра Прунскене, перший прем'єр-міністр пострадянської Литви (1990–1991 рр.) 9 березня — Боббі Фішер, американський гросмейстер, 11-й чемпіон світу з шахів (1972–1975 рр.) 15 березня — Девід Кроненберг, канадський актор і кінорежисер. 22 березня — Джордж Бенсон, американський джазовий музикант, співак 29 березня: Вангеліс, грецький композитор Джон Мейджор, англійський державний діяч, прем'єр-міністр Великої Британії (1990–1997 рр.) Ерік Айдл, британський комедійний актор, сценарист, письменник та співак. 31 березня — Крістофер Вокен, американський актор, телевізійний та театральний режисер. 9 квітня — Лев Дутковський, український музикант і композитор, засновник і керівник вокально-інструментального ансамблю «Смерічка» (пом. у 2023). 14 квітня — Микола Арнольдович Петров, радянський російський піаніст, народний артист СРСР 26 квітня — Петер Цумтор, швейцарський архітектор, лауреат Прітцкерівської премії 2009 року 4 травня — Михайло Шемякін, російський художник 14 травня — Джек Брюс, англійський рок-музикант, бас-гітарист (Cream) 4 червня - Джойс Майєр, американська християнська проповідниця, телевангелістка, письменниця. 13 червня — Малкольм Макдавелл, актор 15 червня — Джонні Холлідей, французький рок-співак 19 червня — Джеймс Елліот, американський астроном, який відкрив кільцеву систему Урана і атмосферу Плутона 22 червня — Клаус Марія Брандауер, австрійський актор театру і кіно 23 червня — Вілма Рудольф, спортсмен 28 червня — Клаус фон Клітцинг, німецький фізик, лауреат Нобелівської премії з фізики 1985 30 червня — Флоренс Баллард, співачка (The Supremes) 4 липня: Геральдо Рівера, ведучий американського токшоу «Геральдо» Ел Вілсон, музикант, композитор (Canned Heat) 10 липня — Артур Еш, американський тенісист 12 липня — Крістін Макві, музикант, співачка рок-групи Fleetwood Mac 14 липня — Крістофер Пріст, письменник фантаст, автор твору Престиж. 20 липня — Джон Лодж, рок-музикант (The Moody Blues) 25 липня — Джим Маккарті, рок-музикант, ударник (Renaissance), композитор 26 липня — Мік Джагер, рок-музикант (The Rolling Stones) 7 серпня — Ален Корно, французький кінорежисер 8 серпня — Юлій Гусман, російський кінорежисер, КВН-щик, політик 11 серпня — Первез Мушарраф, керівник і президент Пакистану в 1999–2008 рр. 17 серпня Роберт Де Ніро, американський кіноактор, режисер. Микола Шматько, український скульптор, художник (пом.в 2020). 22 серпня — Литвин Леонід Єгорович, український художник 10 вересня — Ніл Дональд Волш, американський письменник. 21 вересня — Джеррі Брукгаймер, американський теле- та кінопродюсер. 23 вересня — Хуліо Іглесіас, іспанський футболіст, співак 27 вересня — Ренді Бахман, кандський рок-музикант 29 вересня — Лех Валенса, президент Польщі (1990–1995) 5 жовтня: Інна Михайлівна Чурикова, російська кіноакторка Стів Міллер, американський рок-музикант, композитор 22 жовтня: Катрін Деньов (Дорлеак), французька акторка Ян де Бонт, американський кінорежисер 22 листопада — Біллі Джин Кінг, американська тенісистка 8 грудня — Джим Моррісон, американський рок-музикант (The Doors) 18 грудня — Кіт Річардс, гітарист групи The Rolling Stones 24 грудня — Тар'я Халонен, 11-й президент Фінляндії 25 грудня — Ганна Шигулла, німецька кіноакторка 31 грудня — Бен Кінгслі, британський актор Померли Див. також :Категорія:Померли 1943 28 березня — Рахманінов Сергій Васильович, російський та американський композитор, піаніст і диригент В. К. Королів-Старий, письменник і художник Барвінок Володимир Іванович, український історик, письменник, архівіст і діяч УНР Нобелівська премія з фізики: Отто Штерн — «Завнесок у розвиток методу молекулярних пучків і відкриття та вимірювання магнітного моменту протона». з хімії: Дьєрдь де Хевеші — «За роботу із використання ізотопів як мічені атоми при вивченні хімічних процесів» з медицини та фізіології: Генрик Карл Петер Дам — «За відкриття вітаміну К»; Едуард Адальберт Дойзі — «За відкриття хімічної структури вітаміну К» з літератури: Премія не присуджувалася премія миру: Премія не присуджувалася Сталінська премія Див. також 1943 в кіно Асаф'єв Борис Володимирович 1940-ві


text: Події Наука Карл Шварцшильд отримав розв'язок рівнянь Ейнштейна навколо сферично-симетричного масивного тіла — метрику Шварцшильда Аварії й катастрофи 26 лютого — Французький допоміжний крейсер «Прованс» (La Provence II) затонув у Середземному морі біля берегів Греції після торпедної атаки німецької субмарини U-35. Загинуло 930 людей. 3 березня — Іспанський пароплав «Принсіпе-де-Астуріас» (Principe de Asturias) зазнав аварії біля Сантоса, Бразилія. Загинуло 558 людей. 31 травня — Загибель британського лінійного крейсера «Інвінсібл» (HMS Invincible) у Ютландськомому бою. Загинуло 1026 жертв. 5 червня — Британський крейсер «Гемпшир» (HMS Hampshire) підірвався на німецькій міні і затонув біля Оркнейських островів. Загинуло понад 500 людей. 2 серпня — Італійський лінійний корабель «Леонардо да Вінчі» (Leonardo da Vinci) затонув у Торонто після вибуху боєзапасу. Загинуло 248 людей. 29 серпня — Китайський пароплав «Сін-Ю» (Hsin Yu) затонув після зіткнення з круїзним судном (Hai-Yung) біля узбережжя Китаю. Загинуло 1000 людей. 7 жовтня — Російський лінійний корабель «Імператриця Марія» затонув в Севастополі після вибуху артилерійських льохів. Загинуло 217 людей. 21 листопада — Британське госпітальне судно «Британік» (HMHS Britannic), судно-двійник Титаніка, підірвалося на міні й затонуло в Егейському морі. Загинуло 30 людей. 22 грудня — Російський ескадрений броненосець «Пересвіт» підірвався на двох мінах і затонув у Середземному морі біля Порт-Саїда, Єгипет. Загинуло 252 людей. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1916 1 січня — Василь Хома, учасник антинімецького підпілля, голова проводу ОУН Житомирщини 11 січня — Бернар Бліє, французький кіноактор 12 січня — Пітер Віллем Бота, південноафриканський політичний діяч 6 лютого — За За Габор, американська акторка 4 березня — Ганс Юрґен Айзенк, англійський психолог німецького походження 11 березня — Гарольд Вільсон, британський політичний діяч 29 березня — Джордж Оджерс, австралійський військовик, журналіст і військовий історик. 5 квітня — Грегорі Пек, американський актор 17 квітня — Сірімаво Бандаранайке, цейлонський політичний діяч 22 квітня — Ієгуді Менухін, американський скрипаль-віртуоз, диригент 28 квітня — Ферруччіо Ламборґіні, італійський автопромисловець 1 травня — Гленн Форд, актор 20 травня — Олексій Петрович Маресьєв, льотчик 4 червня — Роберт Френсіс Ферчготт, американський біохімік, лауреат Нобелівської премії з фізіології та медицини 1998 року 9 червня — Роберт Макнамара, міністр оборони США 11 липня — Олександр Михайлович Прохоров, російський фізик 6 серпня — Юдін Сергій Тимофійович, Герой Радянського Союзу. 31 серпня — Роберт Генбері Браун, англо-австралійський радіоастроном 17 вересня — Юмжагійн Цеденбал, глава комуністичної Монголії (1940—1984) 21 вересня — Зиновій Гердт, російський актор 23 вересня — Альдо Моро, прем'єр-міністр Італії (1963—1968, 1974—1976 рр.) 28 вересня — Ольга Лепешинська, радянська балерина, педагог, народна артистка СРСР 28 вересня — Пітер Фінч, англійський актор 4 жовтня — Віталій Лазарович Гінзбург, радянський і російський фізик-теоретик, лауреат Нобелівської премії з фізики (2003) 6 жовтня — Пабло Паласуело, іспанський скульптор. 19 жовтня — Жан Доссе, французький біолог, лауреат Нобелівської премії з фізіології і медицини 1980 року 26 жовтня — Франсуа Міттеран, французький політик, президент Франції (1981—1995) 27 жовтня — Казимеж Брандис, польський письменник 5 грудня — Вероніка Борисівна Дударова, російський диригент, народна артистка СРСР 9 грудня — Кірк Дуглас, американський актор Померли Дивись також :Категорія:Померли 1916 11 січня — Лесь Мартович, український письменник. 15 травня — Євдошвілі Іродіон Ісакійович, грузинський поет (* 1873). 28 травня — Іван Франко, український письменник (* 1856). 18 липня — Мидловський Ісидор Михайлович, актор, театральний діяч і письменник (* 1854). 29 серпня — Оскар Баклунд, шведський і російський астроном. 12 листопада — Ловелл Персіваль, американський астроном. 21 листопада — Франц-Йозеф, імператор Австро-Угорської Імперії (* 1830). Нобелівська премія з фізики: Премія не присуджувалася з хімії: Премія не присуджувалася з медицини та фізіології: Премія не присуджувалася з літератури: Вернер фон Гейденстам — «На знак визнання його значення як представника нової епохи у світовій літературі» премія миру: Премія не присуджувалася Див. також 1916 в кіно 1910-ті


text: Ісидор (Сидір) Михайлович Мидловський (криптонім: Т. Ш; 4 лютого 1854, Саджавка — 18 липня 1916, м. Львів) — український актор, театральний діяч і письменник. Народився в селі Саджавці (зараз Надвірнянського району Івано-Франківської області). Закінчив гімназію в місті Станиславові (1873, нині м. Івано-Франківськ) і правничий факультет Львівського університету (1873—1877). 1880 працював у судових установах у Станиславові, 1883—1891 — в судових установах на польських землях Австро-Угорщини. 1891—1913 — в м. Тернопіль: окружного суду, від 1897 — заступник прокурора, 1911—1912 — радник вищого крайового суду. 1890—1910 — режисер аматорського театру, де поставив п'єси І. Карпенка-Карого, М. Кропивницького, Л. Лопатинського та власні. 1901—1910 — голова хорового товариства «Тернопільський Боян» (1-й голова), діяч «Руської бесіди» та «Міщанського братства» (всі — місто Тернопіль). Драматичні твори та пісні почав писати ще під час навчання у гімназії. Мидловський — автор побутових драм «Нещасна любов», перекладів та переробок, драматичних творів з польської та німецької літератур. Декілька пісень з його мелодрам стали народними піснями і широко побутують у Галичині. У 1914 році Ісидор Мидловський виїхав до Львова, де й помер 18 липня 1916 року. Доробок Автор мелодрам і п'єс: «Капраль Тимко» (1875), «Інвалід» (1881; заборонила цензура), «Нещасна любов», «Опир» (обидві — 1885), «Наші переселенці» (1897; всі — з музикою Віктора Матюка), які поставив театр товариства «Руська бесіда» й аматорські драматичні гуртки Тернополя. Пісні з п'єс Мидловського, зокрема «Родимий краю, село родиме», «Вийди, ох вийди», «Прощальна пісня», «Чи я собі не легінь» виконували М. Байко, Д. Гнатюк, С. Крушельницька, М. Менцинський, М. Сабат-Свірська тощо. Його пісня «Родимий краю, село родиме» з музикою Віктора Матюка була улюбленою піснею Соломії Крушельницької. Джерела Театральна Тернопільщина. Бібліографічний покажчик // Уклад.: П. К. Медведик, В. Я. Миськів, Н. К. Іванко. — Тернопіль: Підручники і посібники, 2001. Головин Б., Дуда І., Медведик П., Ханас В. Мидловський Ісидор Михайлович // Мидловський Ісидор // УРЕ. — 2-е вид. — К., 1981. — Т.6. — С. 490. Мидловський Ісидор // Мистецтво України: Біогр. довідник — К., 1997. — С. 410. Мидловський Сидір // Митці України: Енцикл. довідник. — К., 1992. — С. 398. Література Загайкевич М. Музичне життя Західної України другої половини XIX ст. — К.: Вид-во АН УРСР, 1960. — С. 108—113. Український драматичний театр: Нариси історії. В 2 т. — Т. 1. Дожовтневий період. — К.: Наук. думка, 1967. — С. 293—310. Чарнецький С. Вибране. — Львів: Кн.-журн. вид-во, 1959. — стор. 127—143: Про І. Мидловського. Дорош Є. Сидір Мидловський і «Міщанське братство» // Вільне життя. — 1991. — 24 жовт. Медведик П. Український театр на Тернопільщині // Вільне життя. — 1961. — 18 лип. Українські письменники Українські актори Діячі «Бояну»


text: Письме́нник, письме́нниця — у широкому розумінні — кожна людина, яка пише твори (не обов'язково художні, наукові, вірші також), висловлює власні думки, досвід і бачення світу у письмовій формі. У вузькому розумінні це автор художніх творів; особа, для якої літературна діяльність є професією. Синонімами до слова письменник є літератор, майстер слова, працівник пера. Письменник — загальна назва осіб, що займаються створенням текстів, призначених, як правило, для невизначеного читацького кола. Походження слова Слово «письменник» віддієслівного походження, сталося від дієслова «писати». Раніше текстові твори дійсно писалися «від руки». У XX столітті у зв'язку з розвитком науки й техніки умови письменницької праці змінилися, проте, не зважаючи на те, що більшість письменників і письменниць перейшли на набір текстів на друкарській машинці, а потім і на комп'ютері, слово зберегло своє значення. Класифікація Письменником чи письменницею зазвичай називають людину, для якої вказане заняття є основним або одним з основних. При цьому людина, для якої створення текстових творів є постійним, головним, або одним із головних джерел доходу, вважається професійним письменником. Як в Україні, так і в інших країнах існують професійні письменницькі об'єднання (творчі спілки, асоціації). Розмежування письменницької діяльності найчастіше відбувається за літературними родами, на підставі чого виокремлюють прозаїків, поетів/поеток, драматургів. Часто при такій диференціації зважають на жанрові уподобання автора чи авторки. Тому мова йде про байкарів, новелістів, повістярів, романістів, нарисовців, гумористів тощо. Законодавство Про професійних творчих працівників та творчі спілки Література про письменників Лондон Джек.— Мартін Іден Див. також Графоман Псалтир Українські письменники Стипендія Президента України для молодих письменників і митців Джерела Псалтир Святе Письмо на старослов'янській Святе Письмо на старослов'янській і російській Посилання Примітки Професії Література


text: Пое́т, поетéса (застаріле поéтка) — Людина, яка пише літературні віршовані, прозові і драматичні поетичних творів. // Художник будь-якого виду мистецтва, твори якого відзначаються поетичністю. // Той, хто оспівує, прославляє що-небудь; співець, поет-пісняр, піїт, бард, скальд, піїта, віршомаз. Людина, що поетично сприймає дійсність, поетично ставиться до навколишнього світу. Роботою поета є, по суті, спілкування, висловлювання ідей у буквальному сенсі (наприклад, повідомлення про конкретну подію чи місце), або метафорично. Поети існували з доісторичних часів майже на всіх мовах і створювали твори, які сильно відрізнялися в різних культурах і періодах. У кожній цивілізації та кожній мові поети використовували різні стилі, які змінювалися з часом, що призвело до незліченної кількості поетів, таких же різноманітних, як і література, яку вони створювали (з моменту появи систем письма). Історія У Стародавньому Римі професійних поетів, як правило, підтримували меценати, заможні прихильники, включаючи знать і військових чиновників. Наприклад, Гай Цільній Меценат, друг Цезаря Августа, був важливим покровителем для поетів Августа, включаючи Горація та Верґілія. Тоді як Овідій, відомий поет, був вигнаний з Риму першим Августом. У Високе Середньовіччя трубадури були важливою категорією поетів і походили з різних верств населення. Вони жили та подорожували в різних місцях, і на них дивилися як на акторів чи музикантів так само, як і на поетів. Вони часто перебували під патронатом, але багато з них тривало подорожували. В епоху Відродження продовжувалося заступництво поетів королівськими особами. Багато поетів, однак, мали інші джерела доходу, включаючи італійців, таких як Да́нте Аліґ'є́рі, Джованні Боккаччо та роботи Петрарки в гільдії фармацевтів і роботи Вільяма Шекспіра в театрі. У період романтизму і далі багато поетів були незалежними письменниками, які заробляли на життя своєю творчістю, часто доповнюваної доходом від інших занять або від родини. Серед них були такі поети, як Вільям Вордсворт і Роберт Бернз. Див. також Українська література Письменник Література Київська школа поетів та її оточення: (модерні стильові течії української поезії 1960-90-х років): монографія / Тарас Пастух. — Львів: ЛНУ імені Івана Франка, 2010. — 700 с. Примітки Посилання Великий тлумачний словник сучасної української мови / Голов. ред. В. Т. Бусел, редактори-лексикографи: В. Т. Бусел, М. Д. Василега-Дерибас, О. В. Дмитрієв, Г. В. Латник, Г. В. Степенко. — К.: Ірпінь: ВТФ «Перун», 2005. 2-ге вид. — 1728 с. Українські молоді поети Поезія


text: Літерату́ра (від — буква, літера), іноді книжництво, письменство — сукупність писаних і друкованих творів певного народу, епохи, людства. Різновид мистецтва, що відображає дійсність у художніх образах, створює нову художню реальність за законами краси; результат творчого процесу автора, зафіксований у відповідному тексті за допомогою літер. Літерату́ра — форма передачі думки і досвіду через письмо, що є продуктом писемності. Різновиди літератури Література за своїм змістом розмежовується на філософську, політичну, природничу (біологічну, математичну, географічну тощо), юридичну, філологічну, тобто наукову, та художню, призначену спеціально для задоволення пізнавальних, інтелектуальних та естетичних потреб. Сама специфіка художньої літератури є предметом літературознавства, зокрема теорії літератури. Наукова література У науковій літературі фіксуються і узагальнюються результати наукових досліджень та їхнього аналізу. Первинним видом наукової літератури є наукові статті, що публікуються в наукових журналах та збірниках статей, а також доповіді і тези доповідей на наукових конференціях. Більшість наукових статей присвячена викладенню оригінальних результатів досліджень. Оглядові статті підбивають підсумок досліджень в певній області знань за певний період часу. Більшого рівня узагальнення досягають монографії — книги на певну наукову тему, написані одним автором або невеликим колективом авторів. Крім того, до наукової літератури належать описи винаходів та відкриття — патенти, авторські свідоцтва тощо. До наукової літератури примикають навчальна і науково-популярна література. Навчальна література призначена для підготовки фахівців у певній області знань та професій. Основний вид навчальної літератури — підручник і посібник. Науково-популярна література призначена для розповсюдження знань і орієнтується на непідготовленого у вибраній області науки читача. Її мета зацікавити читача та дати йому певні уявлення про сучасні наукові дослідження. При цьому науково-популярна література намагається використовувати просту мову і не вживати спеціалізованих термінів. Довідкова література Література допоміжного змісту, використовується для отримання найбільш загальної інформації, яка не викликає сумнівів по тому чи іншому питанню. Основні види довідкової літератури: Словники, впорядковують інформацію по основних для цієї сфери знань (або для всієї мови в цілому) слів і виразів, найчастіше — в алфавітному порядку; Довідники, в яких інформація впорядкована якимось іншим способом, згідно із власною структурою цієї сфери знань (наприклад, медичний довідник — по локалізації захворювань або характером симптомів); Енциклопедії — найбільш комплексні та системні склепіння інформації по даній сфері знання. В ідеалі довідкові видання повинні містити лише ті факти, що вважаються об'єктивно встановленими та адекватно відображати існуючий в цей момент рівень людських знань. Однак на практиці неможливо повністю відокремити факти від інтерпретацій та неявних припущень, тому та чи інша частка тенденційності в будь-якому довідковому виданні присутня. У деяких випадках ця частка достатньо велика та привноситься в довідкове видання цілеспрямовано: такі, зокрема, більшість довідкових видань радянської епохи, особливо в тому, що стосується гуманітарного знання, — навіть короткі словникові статті опиняються в них ідеологічно пофарбовані. Стосується це і відбору матеріалу: так, в літературних енциклопедіях, випущених у СРСР, знаходилося місце для суто другорядних письменників соціалістичної та комуністичної орієнтації, але були відсутні вельми значні автори, відомі своїм негативним ставленням до радянського ладу. Навіть через короткий час користуватися такими виданнями як довідковими стає неможливо: занадто багато зусиль доводиться витрачати на те, щоб відокремити факти від інтерпретацій; однак саме це ідеологічне забарвлення робить довідкові видання особливо цікавими як історичне свідчення, пам'ятник своєї епохи. Технічна література До технічної літератури належать, окрім наукових видань, специфікації, стандарти, технічні паспорти, інструкції з експлуатації машин і механізмів, хімічних речовин, комп'ютерних програм тощо. Художня література Художня література розцінюється як вид мистецтва. У художній літературі автор намагається розповісти про світ, людину та їхні проблеми через призму свого власного бачення, використовуючи поетичні засоби. Здебільшого персонажі та події, описані в художній літературі, вигадані, однак таким чином, щоб знайти відгук в особистому досвіді читача. Художня література багатопланова й різножанрова. Спираючись в основному на розважальний принцип, вона також часто підіймає важливі для світогляду людини й суспільства філософські, етичні та естетичні питання й теми. Інші Філософська література присвячена роздумам на загальні для людини і людства теми. З нею межує релігійна література, що охоплює священні писання та коментарі до них. Політична література пропагує ідеї політичних партій та рухів. Її різновидами є агітаційна і пропагандистська літератури. Носії До винайдення книгодрукування література існувала в основному у вигляді рукописів. З особливо важливих рукописів впродовж віків робилися копії, що допомогло зберегти древні літературні джерела. Матеріалом для збереження записів були глиняні таблички в Межиріччі, папіруси в Стародавньому Єгипті, пальмове листя в Стародавній Індії, шовк у Китаї та інше. В епоху Середньовіччя книги записувалися на пергаменті. Винайдений у 2 ст. папір згодом витіснив більшість інших носіїв. У наш час дедалі більша частина літератури створюється й публікується в електронному вигляді. Періодична література Значна частина сучасної літератури існує у вигляді періодичних видань: газет, журналів, серійних видань (приклад — вісники). Такі видання можуть мати науковий, інформаційний, пропагандистський або розважальний характер. Видання та розповсюдження Початково автор або колектив авторів створює рукопис. Тиражуванням рукописів займаються видавництва. Видавництва мають механізм оцінювання якості рукописів, наприклад, попереднє рецензування, призначений для визначення доцільності публікації. Прийнятий до друку рукопис проходить процес редагування, що має на меті покращити якість тексту, виправити орфографічні та стилістичні помилки. В деяких державах існує або існувала в минулому цензура, що накладає обмеження на призначений для публікації матеріал. Призначена для масового споживання література розповсюджується через книгарні та через мережу розповсюдження періодичних видань, іноді — через механізм передплати. На літературні твори розповсюджується авторське право, яке регулює можливість повторного видання, перекладів тощо, і призначене для захисту інтересів авторів та видавців. Зберігання Література зберігається у бібліотеках, книгосховищах, архівах, персональних збірках. Публічні бібліотеки не тільки зберігають літературні твори й документи, а й забезпечують до них широкий доступ. Література, яка користується меншим попитом, але все ж має цінність для вужчого кола спеціалістів, зберігається в книгосховищах, звідки можуть бути одержані бібліотеками на запит. Архіви зазвичай призначені для зберігання різноманітних документів: указів та постанов урядів, юридичних контрактів, листування тощо. Частина неопублікованої літератури передається на депонування у вигляді рукописів. Див. також Література Літературознавчий словник-довідник за редакцією Р. Т. Гром'яка, Ю. І. Коваліва, В. І. Теремка. — К.: ВЦ «Академія», 2007; Аристотель, Об искусстве поэзии, М., 1957; Буало-Депрео Н., Поэтическое искусство, М., 1957; Белинский В. Г., Общее значение слова литература, Полное собрание сочинений, т. 5, М., 1954; Толстой Л. Н., Об искусстве и литературе, т. 1—2, М., 1968; Достоевский Ф. М., Об искусстве, М., 1973; Веселовский А. Н., Историческая поэтика, Л., 1940; Балухатый С., Теория литературы. Аннотированная библиография, Л., 1929. Посилання ДОВІДКОВА ЛІТЕРАТУРА //Фармацевтична енциклопедія Нусинов И. Литература //Литературная энциклопедия: В 11 т. — [М.], 1929–1939. Joseph Twadell Shipley. Dictionary of World Literature — Criticism, Forms, Technique Гуманітарні науки


text: Події 1 січня — видано друком у Львові перше число щоденника «Діло», який виходив до початку Другої Світової Війни. 27 січня — Томас Едісон запатентував електричну лампу розжарювання. 3 травня — відкрито перший в Україні львівський кінний трамвай 1 вересня — битва під Кандагаром. листопад — засновано Черкаську прогімназію, пізніше Першу Міністерську гімназію. Тепер — Перша міська гімназія м. Черкас. Джеймс Бонсак винайшов машину для скручування сигарет, і це дало початок масового виробництва тютюну в небачених раніше масштабах. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1880 5 січня — Верховинець Василь Миколайович, український композитор, мистецтвознавець, дослідник українського танцю (пом. 1938). 21 січня — Джордж ван Бісбрук, бельгійсько-американський астроном. 26 січня — Дуглас Макартур, американський військовий діяч, генерал армії США. 9 березня — Сімович Василь Іванович, визначний український мовознавець, філолог і культурний діяч. 26 березня (7 квітня) — Богомазов Олександр Костянтинович, український художник-авангардист. 29 травня — Освальд Шпенглер, німецький філософ, історик. 27 червня — Гелен Келлер, американська письменниця і педагог, що здобула світове визнання попри сліпоту і глухоту з дитинства. 7 серпня (26 липня) — Винниченко Володимир Кирилович, український письменник, політик (голова уряду Центральної Ради 1917, Директорії 1918—1919; пом. 1951). 23 серпня— Олександр Грін (Олександр Степанович Гриневський), російський письменник. 26 серпня — Гійом Аполінер (Вільгельм Аполінарій Костровицький), французький поет. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1880'' 23 січня — Дмитро Миколайович Абашев, російський і український хімік, агроном (*1829). 5 жовтня — Вільям Ласселл, англійський астроном. 1880-ті


text: Володи́мир Микола́йович Владко́ (справжнє прізвище Єре́мченко, , Петербург — , Київ) — український письменник-фантаст, журналіст та театральний критик. Біографія Народився в родині службовця. Початкову освіту здобув у реальному училищі, згодом закінчив Інститут народної освіти. Таким чином майбутній письменник мав глибокі та всебічні знання, вільно володів англійською мовою і латиною, знав про найновітніші відкриття в галузі науки і техніки. Рано втратив батька, почав працювати журналістом у різних друкованих виданнях. Його книги почали друкуватися з грудня 1917 року. Перша книга «Донбас — золота країна» (1930). Як письменник-фантаст дебютував повістю «Ідуть роботарі», відзначеною в 1929 році премією на всеукраїнському конкурсі. Потім одна за одною виходять його книги: «Чудесний генератор», «Аргонавти Всесвіту», «12 оповідань», «Нащадки скіфів». У «Чудесному генераторі» письменник, полишивши космічні світи, звертається до земних проблем, ніби передбачаючи епоху радіолокації та телебачення, велике майбутнє хвиль ультракороткого діапазону. Зовсім в іншому, на перший погляд, навіть несподіваному плані написано роман «Нащадки скіфів». Письменник спрямовує свій погляд не в майбутнє, як це властиве науковій фантастиці, а в минуле. Наступні твори Владка мали антифашистське, антивоєнне спрямування — «Аероторпеди повертають назад» та «Сивий капітан», у якому головний герой виходить на двобій з диктатурою. Але всі його зусилля закінчуються трагічно. Приречена на поразку сама філософія життя, яка будується на егоїзмі, жорстокості, зневазі до людей. Після «Сивого капітана» письменник замовкнув аж на 15 років. Під час Другої світової війни Владко — політичний коментатор на українській радіостанції імені Тараса Шевченка в Саратові. Згодом — спеціальний кореспондент Радінформбюро, власний кореспондент газети «Правда», керуючий Головреперткомом України, завідувач українського відділення «Літературної газети». В 1944 році став членом КПРС. Лише в 1956 повертається Владко до свого улюбленого жанру. Пише повісті «Позичений час», «Фіолетова загибель», дарує читачам збірку «Чарівні оповідання». Твори Володимира Владка перекладено мовами багатьох народів світу. Роман «Аргонавти Всесвіту» шість разів видавався в Японії, з творами письменника знайомі читачі багатьох європейських країн. Псевдонім Свої перші публікації Володимир Миколайович, працюючи газетярем спочатку в Ленінграді, а потім у Воронежі, підписував справжнім прізвищем — «Владимир Еремченко». Але якось у гранках однієї статті було допущено друкарський брак: від першого слова залишилося «Влад», а від другого — закінчення «ко». Так з'явився псевдонім «Владко». Основні твори «Залізний бунт» («Ідуть роботарі») (1931, 1967) «Чудесний генератор» (1935) «Дванадцять оповідань» (1936) «Аероторпеди повертають назад» (1937) «Аргонавти Всесвіту» (1935, 1956) «Нащадки скіфів» (1939) «Сивий капітан» (1941, 1959) «Позичений час» («Ощадкаса часу») (1961) «Чарівні оповідання» (1962) «Фіолетова загибель» (1963) Твори в п'яти томах (1970–1971) Джерела Володимир Владко. Останній «український Жюль Верн»? Оновлено посилання 06.03.2013 Дзеркало тижня «Помер письменник Володимир Владко» // «Свобода», ч. 89, 10 травня 1974, с. 1 Біографія на сайті UaModna // UaModna, 24 квітня 2015 Фантастика в часи індустріалізації: 6 найдивніших романів Наукові фантасти України Українські прозаїки Українські письменники-фантасти Українські журналісти Українські театральні критики Українські радіоведучі Російські радіоведучі Члени КПРС Володимир Владко Працівники газети «Правди»