text: У списку в алфавітному порядку подано міжнародно визнані незалежні суверенні держави-члени ООН, країни з обмеженим визнанням, залежні країни і території, самоврядні країни з невизначеним міжнародним статусом. У стовпцях таблиці подано ряд назв країни — стислу і повну офіційну українською, англійською та офіційними мовами країни; головні країнознавчі характеристики — столичне місто, площу території, чисельність і густоту населення, мініатюри національних прапорів і державних гербів з гіперпосиланнями на відповідні статті про них; три- і дволітерні коди країни за стандартами ISO; національні інтернет-домени. Незалежні держави Нижче представлений алфавітний список незалежних держав світу, серед яких: 193 держави-члени ООН. Ватикан (Святий престол) — держава-місто, спостерігач ООН, визнається його державами-членами. Держави з обмеженим визнанням (позначено курсивом) Палестинська держава — держава спостерігач ООН, визнана переважною більшістю інших держав світу, де-факто перебуває в процесі державної розбудови, являє собою 2 територіально роз'єднані та самокеровані частково автономні утворення (сектор Газа і Західний берег річки Йордан) під контролем Ізраїлю (Україна визнає право палестинського народу на створення власної держави згідно із відповідними резолюціями ООН). Західна Сахара — країна, майбутнє якої визначене низкою резолюцій ООН та понад 70 державами світу, більшість території якої окуповано Марокко (Україна виступає за право народу Західної Сахари на політичне самовизначення згідно відповідних резолюцій ООН). Косово — не член ООН, але офіційно визнана переважною більшістю держав світу (Україна вважає Косово невід'ємною частиною Сербії). Тайвань — суверенна держава, колишній постійний член Ради Безпеки ООН (1945—1971), визнана де-факто багатьма державами світу, але абсолютною більшістю держав не визнана де-юре (Україна вважає територію Тайваню невід'ємною частиною Китайської Народної Республіки). Легенда — сортування не завжди дотримується алфавітного порядку слів в назві країни. Наприклад, Південна Корея і Північна Корея будуть в списку на літеру «К». Колірним кодом у першій комірці зазначено форму державного правління: Нагору Залежні Залежні країни з різним ступенем самоврядності та постійним населенням (38): Австралія. 3 зовнішні території (Кокосові Острови, Острів Норфолк, Острів Різдва). Велика Британія. 3 коронні землі (Острів Мен, Гернсі і Джерсі) і 12 заморських територій (Ангілья, Бермудські Острови, Британські Віргінські Острови, Британська Територія в Індійському Океані, Гібралтар (територіальні претензії Іспанії), Кайманові Острови, Монтсеррат, Острови Святої Єлени, Вознесіння і Тристан-да-Кунья, Південна Джорджія і Південні Сандвічеві Острови,Піткерн, Острови Теркс і Кайкос, Фолклендські Острови на спірній з Аргентиною території архіпелагу Фолклендські (Мальвінські) острови). Данія. 2 самоврядні країни з частковою суб'єктністю у міжнародно-правових відносинах (Гренландія і Фарери). Нідерланди. 3 заморські країни (Аруба, Кюрасао і Сінт-Мартен). Нова Зеландія. 2 самоврядних території у вільній асоціації (Острови Кука, Ніуе) і 1 залежна територія (Токелау). Норвегія. 1 територія з особливим міжнародним статусом (Свальбард). США. 5 острівних неінкорпорованих (невключених) територій, з яких 4 організовані (Американські Віргінські Острови, Гуам, Північні Маріанські Острови та Пуерто-Рико) і одна неорганізована (Американське Самоа). Франція. 6 заморських володінь (Волліс і Футуна, Нова Каледонія, Французька Полінезія, Сен-Бартельмі, Сен-Мартен і Сен-П'єр і Мікелон). Інші залежні території, що не мають постійного населення (22): 4 території Австралії: Австралійська Антарктична Територія (підпадає під дію Антарктичного договору), Острови Ашмор і Картьє, Острів Герд і Острови Макдональд, Острови Коралового моря. 2 території Великої Британії: Акротирі і Декелія, Британська Антарктична Територія (підпадає під дію Антарктичного договору). 1 територія Нової Зеландії: Територія Росса (підпадає під дію Антарктичного договору). 4 території Норвегії: 2 зовнішніх острови (Буве і Ян-Маєн) та 2 антарктичні території (Земля Королеви Мод, острів Петра I), що підпадають під дію Антарктичного договору). 9 територій США: 8 неінкорпорованих Зовнішніх малих островів (острів Бейкер, атол Джонстон, острів Джарвіс, острів Гауленд, риф Кінгмен, атол Мідвей, острів Навасса і острів Вейк) та 1 інкорпорована неорганізована територія атолу Пальміра. 2 заморські території Франції (Кліппертон і Французькі Південні і Антарктичні Території), остання з яких частково підпадає під дію Антарктичного договору. До цього списку не включено: території, не контрольовані центральним урядом, але що не претендують на повну незалежність (наприклад, Аракан в М'янмі, Пунтленд і Південно-Західне Сомалі у Сомалі). військові і військово-морські бази (Гуантанамо), арендовані території (Байконур), що розташовані на території інших держав (крім суверенних британських баз Акротирі і Декелія на Кіпрі). Легенда Колірним кодом у першій комірці зазначено державну приналежність території: Нагору Інші Існує 3 автономних регіони, що є невід'ємною складовою частиною свої держав, але чий правовий статус визначається окремими міжнародними угодами. Це автономний регіон Фінляндії — Аландські Острови; 2 спеціальні адміністративні регіони Китайської Народної Республіки — Гонконг і Макао. Також окремо можна зазначити ряд країн, що під час процесів деколонізації обрали шлях більш тісної інтеграції із метрополією, тобто стали невід'ємною складовою своїх держав, позбувшись суеверенітету. Рядовий (або спеціальний) адміністративний статус таких заморських територій закріплено у конституціях відповідних держав. Це Канарські Острови, Суверенні території і 2 автономні міста (Сеута і Мелілья) в Африці, що належать Іспанії; 3 заморських муніципалітети Нідерландів (Бонайре, Саба і Сінт-Естатіус); 2 автономних регіони Португалії (Азорські Острови і архіпелаг Мадейра); 5 заморських департаментів Франції (Гваделупа, Мартиніка, Реюньйон, Гвіана, Майотта). Нагору Невизнані та частково визнані До країн, що не є суб'єктами міжнародно-правових відносин, мають ніким не визнаний державний статус (або лише окремими країнами), але здійснюють самоврядування на певній території, відносять 7 державних утворень. Частина таких країн є сецесійними, тобто утворення яких відбулось внаслідок дії політичних сепаритиських рухів (Турецька Республіка Північного Кіпру, Косово, Абхазія, Амбазонія, Сомаліленд і Південна Осетія), частина несецесійні (Тайвань, Палестина, Західна Сахара). Політична карта світу Див. також Адміністративний поділ країн світу Країни з прапорцями ISO 3166 Список країн за площею Список країн за населенням Список столиць країн світу Список національних прапорів Список державних гербів Етимологія назв країн Примітки Джерела Література Українською Англійською Російською Посилання Список територій (List of Territories) 84.7 KiB (2004). ООН (United Nations) Секція картографії (Cartographic Section). Retrieved 17 January 2006. Країни чи регіони, коди і абревіатури (Countries or areas, codes and abbreviations) (2006). ООН, Підрозділ статистики. Retrieved 18 October 2006 . Countries and currencies (2006). European Commission. Retrieved 27 October 2006. Книга фактів світу (The World Factbook) (2006). Центральне розвідувальне управління (Central Intelligence Agency). Retrieved 17 January 2006. ISO 3166 список кодів країн (ISO 3166 country code list) (2006) ISO 3166-1 Retrieved 18 October 2006 . «Вокруг света» — офіційний сайт журналу. Новини науки, техніки, життя суспільства в різних країнах світу. Матеріали журналу «Навколо світу» та альманаху «Полудень. XXI століття». Енциклопедія країн світу, путівники. Фотогалереї. Форуми. Країнознавство Політична географія


source: wikipedia

text: Мовозна́вство, також лінгві́стика (від. лат. lingua — мова) — наука, що вивчає мову в усій складності її прояву; наука про мову взагалі й окремі мови світу як індивідуальних її представників. Це гуманітарна наука, яка є розділом культурології (нарівні з мистецтвознавством і літературознавством) і філології (нарівні з літературознавством), а також галуззю семіотики. Як самостійна дисципліна сформувалася в середині XIX століття. Предмет мовознавства Мовознавство вивчає не лише мови, які існують (існували чи можливі в майбутньому), а й людську мову взагалі. Мова не доступна лінгвістові для прямого спостереження; безпосередньо спостережні лише факти мовлення, або мовні явища, тобто мовленнєві акти носіїв живої мови разом з їхніми результатами (текстами) або мовний матеріал (обмежений масив письмових текстів мертвою мовою, якою вже ніхто не користується як основним засобом спілкування). Об'єкт і суб'єкт вивчення Як гуманітарна наука, мовознавство не завжди відокремлює суб'єкт пізнання (психіку лінгвіста) від об'єкта пізнання (мови, що вивчається), особливо якщо лінгвіст вивчає свою рідну мову. Лінгвістами часто стають люди, які поєднують тонку мовну інтуїцію (чуття мови) із загостреною мовною рефлексією (здатністю замислюватися над своїм мовним чуттям). Опора на рефлексію для здобуття мовних даних називається інтроспекцією. Гносеологічний аспект Мовознавство включає: спостереження; реєстрування й описування фактів мовлення; висування гіпотез, які пояснюють ці факти; формулювання гіпотез у вигляді теорій і моделей, які описують мову; їх експериментальну перевірку і спростування; прогнозування мовної поведінки. Пояснення фактів буває внутрішнім (самими мовними фактами) або зовнішнім (фактами фізіологічними, психологічними, логічними чи соціальними). Розділи мовознавства Загальне мовознавство — (широко розуміючи) галузь мовознавства, що вивчає загальні ознаки й функції людської мови не лише в теоретичному (вузькому розумінні), але також у прикладному й історичному аспектах. Натомість конкретне мовознавство вивчає окремі мови (н-д, україністика), їх групи (н-д, романістика) чи ареали (н-д, балканістика). Розділи і галузі мовознавства: Теоретична лінгвістика Фонетика — вивчає звуковий склад мови. Фонологія — вивчає структуру звукового складу мови (мовленнєві одиниці та засоби) і їхнє функціонування в мовній системі. Граматика — вивчає будову мови. Морфологія — вивчає явища, що характеризують граматичну природу слова як граматичної одиниці мови. Синтаксис — вивчає словосполучення та речення, їх будову, типи й об'єднання в надфразні одиниці. Лексикологія — вивчає лексику (словниковий склад мови) Фразеологія — вивчає лексично неподільні поєднання слів. Лексикографія — наука про укладання словників Ономастика — наука про власні назви. Етимологія — вивчає походження і історію слів мови. Семантика — вивчає значення слів і їх складових частин, словосполук і фразеологізмів. Лексична семантика — наука про значення слів. Статистична семантика Структурна семантика Прототипна семантика Прагматика — розділ семіотики, що висвітлює стосунки між учасниками комунікації, адресантом та адресатом, мовцем і слухачем. Історична лінгвістика Прикладна лінгвістика — вивчає застосування мовознавчої теорії на практиці. Засвоєння мови Психолінгвістика — вивчає процеси мовної діяльності, сприймання й творення мови, наміри мовця в процесі здійснення мовного акту. Соціолінгвістика — вивчає комплекс питань, пов'язаних із суспільною природою мови, її громадськими функціями, механізмом впливу соціальних чинників на мову та роллю, котру відіграє мова в житті суспільства. Антропологічна лінгвістика Комунікативна лінгвістика Генеративна лінгвістика Когнітивна лінгвістика — функціонування мови розглядає як різновид когнітивної, тобто пізнавальної, діяльності, а когнітивні механізми та структури людської свідомості досліджує через мовні явища. Математична (комп'ютерна) лінгвістика — ставить своєю метою використання математичних моделей для опису природних мов. Дескриптивна (синхронічна) лінгвістика — описова лінгвістика. Порівняльна лінгвістика — комплекс лінгвістичних дисциплін, які використовують зіставлення, порівняння. Стилістика — вивчає стиль в усіх мовознавчих значеннях цього терміна (індивідуальна манера виконання мовленнєвих актів, функціональний стиль мовлення, стиль мови тощо) Приписова лінгвістика Корпусна лінгвістика — займається створенням, обробкою та використанням корпусів. Історія лінгвістики Нерозв'язані проблеми Історія лінгвістики та основні лінгвістичні концепції Стародавній світ Перші мовознавчі концепції виникли приблизно у 5 столітті до нашої ери у стародавніх країнах: Індії, Греції, Римі, Китаї. Своє мовознавче вчення також розвинули араби. У загальному, мова розглядалася у трьох аспектах: загальнокультурному загальнофілологічному (Стародавня Індія) загальнофілософському (Давньогрецька філологічна школа) У Давній Індії мовознавство використовувалося го́ловно для аналізу і опису древніх гімнів («Веди»), що були написані санскритом, який у той час переважна більшість людей не розуміла. Індійські мовознавці вперше здійснили спробу класифікувати звуки за фізіологічним принципом, відкрили морфологічний закон словоформи як структури, розробили теоретичні проблеми лексико-морфологічного принципу класифікації слів на частини мови, виділивши імена і дієслова, а також багато іншого. Найвідомішим представником індійської філологічної школи вважають Паніні, який жив у IV столітті до н. е. Давньогрецьке мовознавство у першому періоді (V—III століття до н. е.) можна характеризувати за принципами розгляду мовних явищ як загальнофілософське, а в другому (III століття до н. е. — IV століття н. е.) як послідовно мовознавче. Існувало дві мовознавчі школи «Фюсей» (за природою) і «Тессей» (за умовою), між якими велися різні дискусії з питань мови. У другому періоді (III століття до н. е. — IV століття н. е.) найбільшого розвитку досягнула Олександрійська школа. Найвидатнішим її представником був Аристарх Самофракійський. Загалом, у давньогрецькій лінгвістиці були розвинуті такі розділи: фонетика, морфологія, синтаксис і стилістика. Більшість мовознавців стверджують, що підвалини сучасної лінгвістики були закладені саме у Давній Греції. Давньогрецьке мовознавче вчення продовжували розвивати римські вчені. Вони доповнили класичні розділи грецького мовознавства — фонетики, морфології, синтаксису — даними з латинської мови. Граматичні терміни античної Греції дійшли до нас трансформованими на латинський зразок через праці Доната «Граматика» (IV століття) і Прісціана «Граматичне вчення» (VI століття). Арабська філологічна школа багато запозичила від давньоіндійської, проте менше приділяла уваги граматиці та фонетиці, але більше лексикології. Великий внесок у мовознавчу науку зробила лексикографічна праця Махмуда аль Кашгарі «Диван турецьких мов» (XI століття) — багатомовний словник близькосхідних мов. У Стародавньому Китаї причина виникнення і розвитку мовознавства була приблизно такою ж, як і в Індії — потреба тлумачення древніх текстів. Мова китайськими лінгвістами розглядалася як продукт природи. На поч. XIII століття китайські мовознавці прагнули дослідити конкретні теоретичні питання у галузях: текстологія, ієрогліфіка, фонетика і діалектологія. Також у цей час велася активна лексикографічна робота. Було укладено словники рим, діалектичних синонімів, енциклопедичні словники, етимологічні тощо. XIII—XVIII століття У середньовіччі розвивалися дві основні лінгвістичні школи: латинська та арабсько-єврейська. Оскільки латинська мова стала мовою освіти, релігії і науки в Європі, на основі давньої лексикографічної традиції з XIII століття почали укладатися різні граматики та словники. У період середньовіччя та Відродження, як і в давньогрецькій науці, мова була проблемою обговорення у філософських та філологічних працях. З XVI століття європейська цивілізація починає відкривати для себе нові народи та мови, що зумовлює потребу укладання нових словників та граматик. У багатьох країнах проводиться велика лексикографічна робота (Іспанія, Франція, Королівство Англія, Московія). У 1660 році було укладено граматику Пор-Рояля, що мала великий вплив на подальший розвиток мовознавчої науки і стала вельми популярною у Європі. Вона базувалася на декартівській філософії, згідно з якою основними принципами побудови граматики повинні бути: логічність (раціональність); універсальність (тобто повинна бути загальною для всіх мов). Початок XIX століття У першій чверті XIX століття розвинулося особливо порівняльно-історичне мовознавство. Завдячуючи елементам зіставлення мовних фактів та історизму попередніх століть, які мали місце в описових граматиках, окремих дослідженнях і лексикографічних працях філологів як стародавнього світу, так і пізніших часів. У ці часи було створено ряд праць: у Німеччині Франца Боппа (1791—1867) «Про систему дієвідмінювання санскритської мови у порівнянні з такою грецької, латинської, перської і германської мов» (1816) і Якоба Грімма (1785—1863) «Німецька граматика» (1819); в Данії — праця Расмуса Крістіана Раска (1787—1832) «Дослідження в галузі давньопівнічної мови або походження ісландської мови» (1818) і в Росії — праця Олександра Востокова (1781—1864) «Розвідка про слов'янську мову» (1820). Вільгельм Гумбольдт Гумбольдт є засновником загального мовознавства та його теоретичних основ. Своїх послідовників його вчення знайшло у так званому неогумбольдтіанстві. Свої мовознавчі ідеї учений формулював у працях: «Про виникнення граматичних форм і їх вплив на розвиток ідей» (1822), «Про двоїну» (1827), «Про буквене письмо і його зв'язок з будовою мови» (1824), «Про порівняльне вивчення мов стосовно різних епох їх розвитку» (1843), «Про зв'язок письма з мовою» (1836), «Про мову каві на острові Ява» (1836—1839). Для теоретичної лінгвістики особливе значення має тритомна праця «Про порівняльне вивчення мов стосовно різних епох їх розвитку», зокрема перший том її, який має окрему назву «Про відмінність будови людської мови і про вплив цієї відмінності на розумовий розвиток людського роду». На думку В. Гумбольдта, прямим об'єктом теоретичного мовознавства є мова як цілісна структура, її походження, перспективи розвитку, відношення до виникнення людини, до її еволюції. В. Гумбольдт послідовно розрізняв у мові мову і мовлення, але не вбачав різниці між звуком і буквою. Під мовою він розумів сукупність усього, що говориться. Також, вчений твердить, що реальною підставою для визначення початку розрізнення мов є дух народу і мова є безперервною діяльністю духу. Фердинанд де Соссюр Творчий доробок лінгвіста складається з кількох статей і однієї монографії «Курс загальної лінгвістики», опублікованої через три роки після смерті автора (1916 року). «Курс загальної лінгвістики» опублікували учні Соссюра, які відредагували і упорядкували свої записи з лекцій мовознавця. На основі вчення Соссюра розвинулося багато лінгвістичних шкіл, зокрема женевська. Порівняльно-історичне мовознавство Біологічний напрям Порівняльно-історичне мовознавство, з кожним десятиліттям зміцнюючи свої позиції, розгалужувалось, залежно від принципів і способів пояснення об'єктів, на окремі напрямки та школи. Існували натуралістичний, молодограматичний, логічний і психологічний напрями. Засновником біологічного методу є німецький лінгвіст А. Шлейхер (1821—1868). Розуміння мови як природного організму в лінгвістичній концепції Шлейхера. Натуралістична теорія Шлейхера Він розцінював мову як природний організм. «Мови — це утворені зі звукової матерії природні організми, до того ж найвищі з усіх; вони виявляють свої властивості природного організму не тільки в тому, що всі вони класифікуються на роди, види, підвиди і т.ін., але і в тому, що їх зростання відбувається за певними законами» (39, 95, ч. I). Мови виникли природним шляхом, незалежно від людської волі. Воля людини безсила змінити що-небудь в мові, як не може вона змінити і будови людського організму, тому закони мови об'єктивні і зовнішні відносно людини, як і закони природи. Шлейхер підкреслює, що закони, встановлені Дарвіном для видів тварин і рослин, в головних своїх рисах застосовуються і до організмів мов. Саме ці загальні закономірності ріднять мови з іншими породженнями природи, роблять мови природними організмами. Тобто це не біологічне трактування мови, а як нерозривний зв'язок мови і мислення. Мова як вираження мислення за допомогою артикульованих звуків, мова — це звукове вираження думки, мова вираження думок через слова — це єдина і виключна ознака людини. Створення мови рівноцінно розвитку мозку і органів мовлення. Шлейхер намагався розвинути матеріалістичну теорію мови, засновану на об'єктивних методах вивчення фактів, але нерозуміння суспільної сутності мови й історико-матеріалістичних закономірностей її розвитку(на противагу Гегелю)було серйозною перепоною. Чому і в якому трактуванні Шлейхер застосовує термін «морфологія»? Він зосереджує увагу на дослідженні характеру мовних форм, а головне форми, що пов'язана з поняттям слова, де досягається синтез значення і відношення(граматична функція). Вчення про мовні типи Шлейхер називав морфологією, запозичивши цей термін з природознавства, де він позначав науку про будову й формоутворення рослин. Морфологія мов повинна, за Шлейхером, вивчати морфологічні типи мов, їх походження і взаємовідносини. Концепція лінгвістики як науки у розумінні Шлейхера Він рухався від концепції, що мова—природний організм, до розмежування мовознавства і філології. Мовознавство, що вивчає мову як природне формування, складає частину природної історії людини. Мовознавець у Шлейхера виступає в ролі природодослідника, який ставиться до мов так само, як ботанік до рослин: естетична і практична оцінки рослини для ботаніка байдужі, він повинен вивчати лише закони будови і розвитку рослинних організмів. Філологія ж має справу з історією, яка починається там, де виявляється вільна воля людини. Об'єкт філології — створені людьми літературні тексти, письмові пам'ятки. Вона знаходить матеріал лише там, де є література, тому не може, наприклад, існувати філологія у неписьменних американських індійців. І, навпаки, для мовознавства мови і діалекти неписьменних народів викликають величезний інтерес. Філологічний аналіз і коментар текстів, на думку Шлейхера, схильний до суб'єктивізму дослідника. Разом з тим є сфери, де філологія і мовознавство сходяться, наприклад, синтаксис. У ньому панують об'єктивні закони, а з іншого боку, певну роль відіграють і суб'єктивні обставини, такі, як воля людей. Теорія двох періодів мовної еволюції у концепції Шлейхера Еволюція мови складається з двох періодів: доісторичного та історичного (цю тезу вчений запозичив у Гегеля). Становлення мовних структур, досягнення ними формальної завершеності відбувається в доісторичний період; в історичний період вони використовуються в готовому вигляді; в історичний період, мовні структури можуть лише розпадатися, модифікуватися, руйнуватися. Морфологічний тип (клас) мови визначається будовою слова, яке може виражати значення («корінь») і ставлення («суфікс»). У доісторичному періоді мова розвивається від простої до складної, збагачується новими формами (тут Шлейхер іде за Гумбольдтом, який стверджував, що всі вищі форми мови виникли з простіших: аглютинативні з ізолюючих, а флективні з аглютинативних). В історичному періоді відбувається регрес, розпад мови (звуки «зношуються», зникає багатство форм, простежується тенденція до спрощення). Це період старіння і поступового вмирання мови. Цим твердженням Шлейхер заперечує Гумбольдта, який вважав, що мова постійно вдосконалюється. Він, як і романтики, стверджував, що морфологічно складні давні класичні мови (санскрит, давньогрецька, латинська) були найдосконалішими. Ця концепція ґрунтувалася на матеріалі індоєвропейських мов, які змінювалися від синтетизму до аналітизму. Історико-генетичний напрямок концепції Шлейхера Августу Шлейхеру мовознавство також завдячує випрацюванням натуралізму як філософії мови. З його іменем пов'язано не тільки оформлення індоєвропеїстики в особливу науку, але і застосування природно-наукового методу в дослідженнях мови. Шлейхер разом з мовознавством вивчав філософію і ботаніку, що наклало відомий відбиток і на його погляди. З його ім'ям пов'язаний другий період розвитку порівняльно-історичного мовознавства. У своєму «компендіумі» Шлейхер уточнює і вдосконалює дослідницькі прийоми, завдяки чому розширюється наукова проблематика компаративістики. Шлейхер вибудовує теорію родовідного дерева, в якій головну роль відіграє поняття прамови або мови предків. З прамови виходять мови, що утворюють мови, які становлять мовний ряд, або мовне дерево, що поділяється на мовні родини, або мовні гілки. Теорія А. Шлейхера здійснила величезний вплив на розвиток порівняльно-історичного мовознавства і її відгомін учувається у низці сучасних досліджень. Одним із найвагоміших результатів компаративістики є створення генеалогічної класифікації мов світу. Сучасне порівняльно-історичне мовознавство і його останні досягнення значною мірою характеризуються відкриттям нових мовних матеріалів, розширенням предмету і методів дослідження. Ідея Шлейхера про відновлення прамови не реальна, але саме реконструкція стала основним ядром порівняльної граматики. Теорія родовідного дерева Спочатку прамова стала членуватися на діалектні зони, котрі своєю чергою почали виділятися в самостійні мови. Розчленовування прамови Шлейхер утілив в родовідному дереві. Основи лінгвістичного доробку Шлейхера Основними працями Шлейхера є «Мови Європи в систематичному огляді» (1850), «Морфологія церковнослов'янської мови» (1852), «Про морфологію мови» (1859), «Підручник литовської мови» з хрестоматією і словником (1856—1857), «Порівняльно-історичні дослідження» (1848), «Німецька мова» (1860), «Компендіум порівняльної граматики індоєвропейських мов» (1861). Вперше вимога врахувати звукових закономірностей при мовному порівнянні — створений метод порівняльно-історичного дослідження. Спробував реконструювати індоєвропейську прамову як систему форм. Вперше встановив різницю між генетичним родством мов та типологічною схожістю. Створив теорію «родового дерева» враховуючи географічне розташування та теорію мовних контактів. Чітко сформулював поняття праіндоєвропейської мови(санскрит). Вивчення живого народного мовлення, польова лінгвістична робота. «природно-науковий» принцип підходу до фактів мови і теорія двох періодів мовного розвитку. Завданням лінгвістики, за теорією Шлейхера, є вивчення будови мови, вплив різних типів морфологічних структур, вивчення їх у синхронному та діахронному планах. Завдання філології — використання мови, філологія відносяться до історії, функціонування мови в суспільстві. З якою метою і в якій теорії Шлейхер використовує поняття морфологічний тип мови Як і Гумбольдт, Шлейхер вважав, що вивчення мовної форми і типологічна і генеалогічна систематика мов становлять основний зміст лінгвістики («глоттікі»), яка вивчає походження та подальший розвиток цих форм мови. Морфологічна класифікація мов Вчення про мовні типи Шлейхер називав морфологією, запозичивши цей термін з природознавства, де він позначав науку про будову й формоутворенні рослин. Морфологія мов, по Шлейхеру, повинна вивчати морфологічні типи мов, їх походження і взаємні відносини. Морфологічний тип (клас) мови визначається будовою слова, яке може виражати значення («корінь») і ставлення («суфікс»). Допускаються три типи комбінацій значення і відносини: ізолюючі мови мають тільки значення (коріння); аглюнативні мови виражають значення і ставлення (коріння і приставки); флективні мови утворюють в слові одиницю, яка має і значення ставлення. Полісинтетичні мови, виділені Гумбольдтом, Шлейхер розглядав як варіант аглютинативної форми мови. Морфологічні типи мови, на думку Шлейхера, є прояв трьох ступенів (стадій) розвитку: односкладовий клас представляє найдавнішу форму, початок розвитку; аглютинативна — це середній ступінь розвитку; флектируючі мови як останній ступінь містять в собі в стислому вигляді елементи двох попередніх щаблів розвитку. Психологічний напрям Фундатором психологічного напряму був Г. Штайнталь. Згодом ідеї цього напряму розвинули український вчений О. О. Потебня і німецький учений В. Вундт. Теоретичні засади мовознавчих поглядів Г. Штайнталя формувалися під значним впливом філософії мови В. Гумбольдта і, головним чином, психологічної концепції Йоганна-Фрідріха Гербарта. Лінгвістична діяльність Г. Штайнталя була спрямована проти логічної граматики (найвиразнішим представником якої був К. Беккер) і натуралізму в мовознавчих поглядах А. Шлейхера. Свої психолого-лінгвістичні ідеї Г. Штайнталь виклав у таких працях: «Твори В. Гумбольдта з філософії мови» (1848), «Вступ до психології і мовознавства» (вид. 2, 1881), «Граматика, логіка і психологія, їх принципи і взаємовідношення» (1855), «Класифікація мов як розвиток мовної ідеї» (1850) та ін. Олександру Потебні (1835—1891), прихильнику психологічного методу, належить першість у поєднанні порівняльного методу з історичним. До нього порівняльно-історичний метод мовознавства обмежувався дослідженням переважно фонетики і морфології. О. О. Потебня вперше в історії лінгвістичних учень, об'єднавши ці методи в один, застосував його у вивченні синтаксису мови. Він є засновником Харківської лінгвістичної школи. В. Вундт розглядав мову, її явища під кутом зору психічної діяльності не окремої особи, а всього народу. Народно-психологічне пояснення лексико-семантичних змін, словотвору, форм слів, сполучення слів у висловленнях і виведення з цих пояснень психологічних законів зумовлено прагненням В. Вундта, як і Г. Штайнталя, створити нову галузь науки — етнічну психологію. Московська школа Засновником Московської школи був Пилип Федорович Фортунатов (1848—1914). За переконанням представників Московської школи, загальне мовознавство обирає об'єктом свого дослідження не окрему мову чи групу мов, а взагалі мову людини, історію мови. А історичне вивчення людської мови передбачає порівняльне дослідження окремих мов. Московська школа вперше в мовознавчій літературі чітко сформулювала думку про мову як сукупність знаків, що існують для мислення, для вираження думки в мовленні, а також почуттів. Вчення Московської школи найбільше вплинуло на сучасне українське мовознавство. Казанська школа Казанська школа бере свій початок з кінця XIX століття. Казанські мовознавці згрупувалися спочатку з метою ознайомлення з теоріями, ідеями, які виникали в час, коли мовознавці різних європейських шкіл спростовували універсальність законів звукових змін, відкритих молодограматиками німецької школи. Організатором Казанської лінгвістичної школи був російський і польський учений-славіст І. О. Бодуен де Куртене (1845—1929). До найвидатніших представників цієї школи належать два мовознавці — М. В. Крушевський (1851—1887) і В. О. Богородицький (1857—1941). Молодограматизм Молодограматизм як напрям порівняльно-історичного мовознавства виник у середині 70-х років XIX століття. Принципи і теоретичні засади цього напрямку визначено у працях К. Бругмана («Вступ» до «Морфологічних досліджень у галузі індоєвропейських мов», написаний у співавторстві з Г. Остгофом 1878 р.), Г. Пауля («Принципи історії мови», 1880) та Б. Дельбрюка («Вступ до вивчення мови. З історії методології порівняльного мовознавства»; 6-те видання вийшло в 1919 році). Молодограматики почали з того, що висловили своє ставлення до порівняльного методу як такого, що не має стабільності, а видозмінюється. Вони підкреслювали, що на кінець 60-х років він зазнав суттєвих змін. Помітну роль при цьому відіграла праця німецького філолога В. Шерера «До історії німецької мови» (1868). Вони висловили свою незгоду з тим, що попередні покоління дослідників порівняльного мовознавства приділили всю свою увагу дослідженню мови тільки індоєвропейської сім'ї, але зовсім не займалися вивченням її носіїв, не замислювалися над життям мови, над чинниками, що зумовлюють розвиток людської мови і видозміни її матеріалу, взагалі мовної діяльності. У становленні й розвитку порівняльно-історичного мовознавства розрізняють три етапи: початковий, пов'язаний із діяльністю Боппа, Грімма, Раска та Гумбольдта, який отримав назву романтичного; натуралістичний, пов'язаний з ученням Шлейхера та його послідовників; молодограматичний, що виник у 70-ті роки XIX ст. На перших двох етапах досліджувалися глобальні філософські проблеми, спостерігалося прагнення до узагальнень. Для третього етапу, в основі якого — філософія позитивізму, характерна відмова від розгляду не підкріплених фактичним матеріалом «вічних проблем» науки. Завданням ученого стало спостереження, реєстрація і первинне узагальнення фактів. Був визнаним тільки індуктивний метод. Усе інше вважали метафізикою. Саме тому такі питання мовознавства, як мова і «дух народу», походження мови, стадіальність у розвитку мов (єдність глотогонічного процесу), мовні універсали, типологічна класифікація мов, вважали ненауковими. Залишився порівняльно- історичний метод, але його метою вже не була реконструкція прамови. Ця течія виникла десь в 70—80 рр. XIX ст. як реакція на незадовільний стан компаративістики. Термін «мололодограматизм» вперше вжив Фрідріх Царнке до представників Лейпцизького гуртка. Цей термін вживають в широкому і вузькому значенні. У вузькому розуміння, молодограматиками називають представників лейпцизької школи (Г. Остгоф, Г. Пауль, К. Бругман). У широкому розумінні — усі ті, хто підтримував вчення Лейпцизької школи, як-от К. Вернер, П. Фортунато, В. Уітні, М. Бреаль. Програмні роботи: Г. Остгоф та К. Бругман «Морфологічні дослідження в галузі індоєвропейських мов». В основі методології молодограматизму лежало 2 принципи — психологізму та історизму. Молодограматики розглядали мову як індивід.явища, тобто мовні факти тлумачили в дусі індик. психологізму. Мовотворчий процес і зміни, які відбувалися у мові — це наслідок того, що існує в індивіді. Спілкування за допомогою мови можливе лише тому, що психічне життя людей однакове. Мову творить індивід, а це означає, що існує стільки мов, скільки є індивідів. У мові, крім випадкового і непоширеного існує також багато звичайного і поширеного. Боротьба цих двох стихій забезпечує розвиток мов, зумовлює мовні зміни. Принцип історизму знаходить обґрунтування в книзі Г. Пауля «Принципи історії мови» («енциклопедія молодограматизму»). Цей принцип вимагав у тлумаченні мовних фактів звертатися до їх минулого. Молодограматики досягли значних успіхів: покращили метод.принципи науки про мову; оформили фонетику як сам.науку; було закладено основи експериментальної фонетики; був усвідомлений механізм звукових змін фонетичних процесів; вимагали вивчати живі мови; прагнення вивчення живих мов зумовило виникнення лінгв.географії та діалектології; створили велику кількість іст.граматик, де основними були істор.фонетика і іст.морфологія; надійною стає методика порівн.досліджень. Недоліки молодограматиків: їх діяльність обмежувалася розділами фонетики і морфології і обмежено вивчали лексикологію, семасіологію, синтаксис і явища словотвору; не розглядали мову як систему; не мали досягнень у сфері загальної теорії мови; специфічно витлумачували співвідношення індивідуального та колективного; хоч і закликали вивчати живі мови, але вивчали їх побіжно. Структурна лінгвістика Структурна лінгвістика виникла і розвинулася у І половині ХХ століття. На сучасному етапі розвитку науки про мову чітко виділяється чотири різновидності лінгвістичного структуралізму: Копенгагенська школа (глосематика), дескриптивна (дистрибутивна) школа американського структуралізму, Празька (функціональна школа) Лондонська структуральна школа. Ці школи, хоч і мають суттєві відмінності, характеризуються і спільними рисами, а саме: Усі структуральні школи виступили проти молодограматизму. Мовознавці усіх структуральних шкіл визнавали єдиним об'єктом лінгвістики структуру різних рівнів мови. Представники усіх напрямів структуралізму вважали, що основним завданням лінгвістики є синхронне вивчення мов. Для усіх шкіл властива формалізація лінгвістичного аналізу. Майже всі, за винятком Празької школи, розгалуження структуралізму розглядають структуру як елемент іманентної системи, тобто такої системи, що існує сама в собі і для себе. Етнолінгвістика Основи етнолінгвістики були закладені Вільгельмом Гумбольдтом. Теоретично обґрунтовуючи порівняльно-історичний метод, він підкреслював: компаративістика матиме успіх тільки тоді, коли досліджуватиме мову не саму по собі, а одночасно з вивченням народного духу. Під значним впливом цих думок В. Гумбольдта, як і його ідеї про мову, що, маючи твірну силу, оточує звуковим ланцюгом певну етнічну групу, формуючи її світогляд, який може бути змінений тільки тоді, коли замінити цей звуковий ланцюг іншим, тобто, коли змінити мову, виникло два, цілком автономних, напрями етнолінгвістики — європейський і американський. Дослідники історії лінгвістичних учень кваліфікують перший з цих напрямів як неогумбольдтіанство в науці про мову. Методологія мовознавства У лінгвістиці застосовуються як загальнонаукові методи: аналіз, синтез, гіпотеза, так і власне мовознавчі: синхронія, діахронія; описовий, порівняльно-історичний, зіставний та структурний методи. Українське мовознавство Зв'язок мовознавства з іншими науками На стику лінгвістики з суміжними областями знання виникло ряд суміжних дисциплін. До таких дисциплін відносяться такі: Лінгвістика і предмет філософії. На стику лінгвістики і філософії, див.: філософія мови, лінгвістична філософія, філософські питання мовознавства, загальна семантика, когнітивна лінгвістика. Лінгвістика і предмет природничих наук. На стику лінгвістики і фізики (конкретніше, акустики), див.: акустика мови. На стику лінгвістики і права, див.: юридична лінгвістика. На стику лінгвістики і біології: фізіології, див.: артикуляційна фонетика, перцептивна фонетика. нейрофізіології, див.: нейролінгвістика. Лінгвістика і предмет гуманітарних наук. На стику лінгвістики і психології, див.: психолінгвістика, когнітивна лінгвістика, психосемантика. Лінгвістика і предмет суспільних наук. На стику лінгвістики і соціології, див.: соціолінгвістика. На стику лінгвістики і історії, див.: лінгвістична палеонтологія, діахронна лінгвістика. На стику лінгвістики і генеалогії, див.: антропоніміка. На стику лінгвістики і географії, див.: топоніміка. На стику лінгвістики і філології, див.: філологічна лінгвістика. Лінгвістика і методологія науки. На стику лінгвістики і методології науки, див.: методологія лінгвістики. Лінгвістика і методи «точних» наук. Лінгвістика і методи «дедуктивних» наук. На стику лінгвістики і математики, див.: математична лінгвістика. На стику лінгвістики і логіки, див.: лінгвістика і логіка, логічний напрям в лінгвістиці. Лінгвістика і методи «емпіричних» наук. На стику лінгвістики і статистики, див.: квантитативна лінгвістика, лінгвістична статистика. На стику лінгвістики і методів історії, див.: історична лінгвістика. На стику лінгвістики і методів географії, див.: ареальна лінгвістика, лінгвістична географія (лінгвогеографія), лінгвістичне картографування. На стику лінгвістики і методів психології, див.: експериментальна лінгвістика, експеримент в лінгвістиці. На стику лінгвістики і методів соціології, див.: анкетування в лінгвістиці. Лінгвістика і методи «технічних» наук (техніка) На стику лінгвістики і інженерії, див.: інженерна лінгвістика, лінгвоконструювання. На стику лінгвістики і обчислювальної техніки, див.: обчислювальна лінгвістика, комп'ютерна лінгвістика, машинний переклад. Відомі мовознавці Франц Бопп — відомий дослідник індоєвропейських мов. Вільгельм Вундт Якоб Грімм — зачинатель порівняльної граматики германських мов. Вільгельм фон Гумбольдт Бодуен де Куртене Іван Олександрович Антуан Мейє Мельничук Олександр Савич Олександр Потебня Едвард Сепір Фердинанд де Сосюр Тищенко Костянтин Миколайович Ноам Чомскі Юрій Шевельов Август Шлейхер Див. також Мова Філологія Вступ до мовознавства Інтерлінгвістика Літературознавство Мовна галузь Нерозв'язані проблеми лінгвістики Українські мовознавці Інститут мовознавства імені О. О. Потебні НАН України Документна лінгвістика Лінгвогеографія Примітки Література Ганич Д. І., Олійник І. С. Словник лінгвістичних термінів. — К. : Вища шк. Головне вид-во. — 1985. Голянич М. І., Стефурак Р. І., Бабій І. О. Словник лінгвістичних термінів: лексикологія, фразеологія, лексикографія / за редакцією М. І. Голянич. — Івано-Франківськ: Сімик, 2011. — 272 с. — ISBN 978-966-8067-71-6. Донець С. Л., Мацько Л. І. Вступ до мовознавства : практикум. — К. : Вища шк. — 1989. Дорошенко С. І., Дудик П. С. Вступ до мовознавства : навчальний посібник. — К. : Вища шк. — 1974. Загальне мовознавство: [навч. посіб.] / Ганна Вусик, Тетяна Нікішина ; Бердян. держ. пед. ун-т. — Бердянськ (Запоріз. обл.): Ткачук О. В., 2016. — 350 с. : табл., портр. — ISBN 978-617-7291-46-5 Іванишин В., Радевич-Винницкий Я. Мова і нація : Тези про місце і роль мови в національному відродженні України. — Дрогобич : Відродження. — 1994. Історія українського мовознавства / Оксана Ніка ; Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка, Ін-т філології. — Київ: Освіта України (Маслаков Р. О.), 2017. — 115 с. — ISBN 978-617-7480-37-1 Карпенко Ю. О. Вступ до мовознавства : підручник. — Киів-Одеса : Либідь. — 1991. Кочерган М. П. Вступ до мовознавства. — К. : Академія, 2000. Кочерган М. П. Загальне мовознавство . Основи лінгвістичних досліджень = Fundamentals of Linguistic Research : підруч. для вузів / О. Ф. Федоренко, С. М. Сухорольська, О. В. Руда. — Л. : Вид. центр Львів. нац. ун-ту ім. І. Франка, 2009. — 296 c. Росетті А. Вступ до фонетики / пер. з румун. — К. : Вища шк. — 1974. Тищенко К. Метатеорія мовознавства / Костянтин Тищенко. — К. : Основи, 2000. — 350 с. Фердінан де Сосюр. Курс загальної лінгвістики : пер. з фр. — К. : Основи, 1998. — 324 с. Цікаве мовознавство / К. А. Булаховський. — 2-е вид., переробл. і розшир. — Львів: Апріорі, 2019. — 200 с. — ISBN 617-7429-28-8. Ющук І. П. Лекції зі вступу до мовознавства : навчальний посібник. — К. : Вид. Міжнар. ін-ту лінгвістики і права. — 1995. Посилання Юридична лінгвістика // Сугестивна лінгвістика // Українська фольклористика: словник-довідник / Уклад. і ред. Михайло Чорнопиский; Ред. Оксана Давидова. — Тернопіль: Підручники і посібники, 2008. — 448 с. — С. 407—409. Український мовно-інформаційний фонд Лінгвістичний музей КНУ імені Тараса Шевченка PROмова — бібліотека мовознавчої літератури кафедри української мови та прикладної лінгвістики ДонНУ Новий лінгвістичний портал та спільнота молодих лінгвістів Лінгвофорум Український розділ на Лінгвофорумі Василь Німчук. Мовознавство на Україні в XIV—XVII ст Тексти з мовознавства, здебільшого про українську мову Владимир Андреевич Звегинцев. Язык и лингвистическая теория Літературне місто: Мовознавство Шульгіна В. І. Одиниці інформаційної лінгвістики Гуманітарні науки Культурологія Філологія Надпопулярні статті Мова Антропологія


text: Словотвір (також деривація, морфологія слова) — розділ мовознавчої науки, що вивчає структуру слів і способи їх творення. (лексичні одиниці за структурою і способом творення їх). Способи словотвору Словотвір вивчає словотворення (деривацію), тобто утворення від наявних у мові нових слів з новим лексичним значенням: Афіксами (це відповідно (способи) суфіксальний, префіксальний, суфіксально-префіксальний, безафіксний), (префіксом: йти — за-йти, ви-йти, пере-йти, віді-йти, обі-йти, про-йти; суфіксом: ов — ліс-ов-ий; комбінаціями афіксів). Словоскладанням (гол-о-дранець) й словозростами (Велик-день). Абревіатурою (сіль-рада, кол-госп, УНР (чит. уенер) — Українська Народна Республіка). Як окремий спосіб словотвору виділяють також субстантивацію (полонений-бранець) та адвербіалізацію (восени) і прономіналізацію як морфологічно-синтаксичні засоби словотвору з переходом слова до інших частини мови. Нескладене слово може включати такі морфеми (пере-пис-ува-ти; за-город-ній): кореневу (-пис-, -город-), звичайно як носія загального лексичного значення, префіксальну (пере-, при-) й суфіксальну (-ува-, -н-), що конкретизують значення слова і разом з кореневою морфемою складають основу слова, — і флексійну, закінченнєву морфему -ий (подекуди й постфікс, напр., -ся і специфічного суфікса інфінітива -ти,), як носія граматичного значення слова, що визначає відношення слова до ін. у реченні чи словосполученні. Кількаскладне слово має дві або більше кореневих морфем (водо-гін, високо-думний, благо-словити, див. Словоскладення, Словозрости). Коренева морфема може виступати в кількох варіантах (бр-а-ти, бер-у, з-бир-ати, з-бор-и, з-бір), що є наслідком давніх словотвірних і фонетичних процесів (див. Чергування звуків). Суфікси широко вживаються при словотворенні іменників та прикметників, менше дієслів. За функцією вони поділяються на: 1) словотвірні, що утворюють нові слова (кар-а-ти, карайоний: кар-а), і 2) формотвірні, що утворюють граматичні форми і належать до засобів словозміни (для вищого ступеня прикметників і прислівників: гарн-іший, -іше, для дієприкметників і дієприслівників: твор-ен-ий, твор-ячи). За активністю вживання наростки поділяються на продуктивні, що вживаються далі для творення нових слів (-ач: вимик-ач, -ник: боліль-ник), та непродуктивні, що даються виділити лише мовознавчою аналізою (-р: да-р, -к: зна-к, -т: моло-т). Дуже поширені наростки утворювати емоційні форми слів (мат-ус-я, -усеньк-а, гарн-есеньк-ий, здоров-езн-ий, пс-иськ-о, паруб-ійк-а, див. Пестливі форми), вживані в іменах та прізвищах (Тимко, -цьо, -ченко, -чук, -чак, -цюра, -ченя). З лексичних запозичень вичленовуються інколи нові наростки (-ущий: загреб-ущий, за церк. стражд-ущий; -унок: дар-унок, пор. рах-унок; -із-ація: яров-изація, пор. колон-ізація; також інтеграцією частини ін. наростка; благальн-ий, спершу звич. в якійсь вужчій стилістичній функції. Число приростків порівняно невелике; більшість їх виступає ще як прийменники; вони широко вживаються при С. дієслів для творення нових слів (пис-а-ти: ви-пис-а-ти, нерідко в сполученні з наростками) та при суперлятиві для творення нових граматичних форм (най-); при творенні видів дієслова: (роб-и-ти: з-роб-и-ти); для розмовної мови характеристичне скупчування кількох приростків (по-поспати); запозичених приростків мало (ц.-слов. пре-багатий, грец. архі-дурень). Абревіатурний тип С., вживаний спершу в підпільній літературі (есер 'соціал-революціонер', РУП), дуже поширився під час першої світової війни і зокрема в підсов. добу був спопуляризований пресою й адміністрацією (сельбуд 'сільський будинок', НКВС — енкавеес). Інфікси застосовуються при С. вигуків та в арґо. Редуплікація як форма словозростів, уживана при вигуках (зокрема приманках: тась-тась! у дитячій мові: ту-ту 'трубка') й частках (ледве-ледве) виникла з повторень (довго-довго). Словотвір в українському мовознавстві Словотвір досліджували: Роман Смаль-Стоцький, Василь Сімович, Ярослав-Богдан Рудницький, Олексій Ізюмов, Василь Ільїн, Іван Ковалик («Вчення про Словотвір», 1958, 1961), Лідія Юрчук («Питання суфіксального словотворення дієслів в сучасній українській мові», 1959), Теодозій Возний, Марія Плющ, Ю. Редько («Сучасні укр. прізвища», 1966, «Довідник укр. прізвищ», 1969), О. Шевчук, Л. Коць, Н. Клименко та в діахронному перекрої А. Майборода, В. Токар, Н. Зарицький, М. Чемерисов, Лукія Гумецька («Нарис словотворчої системи української актової мови 14—15 століть», 1958), Віталій Русанівський («Структура українського дієслова», 1971) та ін. Основні поняття словотвору. Структура слова Усі слова нашої мови можна поділити на слова з непохідними основами (від яких утворюються інші слова) та слова з похідними основами. Під основою прийнято розуміти частину слова без закінчення (колір...). Непохідні основи мають у своєму складі лише корінь, похідні — ще й хоча б один словотворчий афікс (префікс, суфікс, постфікс). До слів з непохідними основами належать, наприклад, ліс, сад, море, поле, літо, синій, чорний, п'ю; до слів з похідними основами — перелісок, садівник, заморський, польовий, літній, посиніти, зчорнітися, допити. Префікси, корені суфікси, закінчення, (флексії) та постфікси називаються значущими частинами слова, або морфемами. Префікс (від лат. Prae — попереду та fixus — прикріплений) — значуща частина слова, яка стоїть перед коренем і служить для творення нових слів чи нових форм (колір...). Наприклад: казати — сказати, наказати, переказати, підказати доказати, вказати; сумнівний — безсумнівний; миліший — наймиліший. Корінь — це спільна частина споріднених слів (колір ...). Наприклад, для споріднених слів сад, садок, садівник, садовий коренем є спільна частина сад-; для ходити, заходити, перехід, вхід, вихід — частина ход- (хід- у закритому складі) . Суфікс (від лат suffixus — прикріплений) — значуща частина слова, яка стоїть після кореня і служить для творення нових слів чи нових форм (колір ...). Наприклад: малий — маленький, малесенький, малюсінький; трава — травинка, травиця, травиченька; погойдати — погойдувати, чорний — чорніший. Суфікси бувають матеріально вираженими та і нульовими. Наприклад : син/яв/а і син'// , Закінчення — це змінна морфема, яка стоїть після суфікса чи після кореня (у непохідних основах) і служить для зв'язку слів між собою (колір ---); нульове закінчення позначається 0: наприклад: кохання, швидкий, мужність0, малює. Постфікс (від лат: postfixus — прикріплений після) — значуща частина, що стоїть після закінчення і служить для творення нових слів чи нових форм (графічне позначення таке ж, як і суфікса). Наприклад: бити — битися, скажи — скажи-но. Процес творення нових слів у мові має назву словотворення. Нові слова утворюються на базі вже існуючих. Слово, яке служить базою для утворення іншого, називається твірним. Наприклад, для іменника правдивість твірним словом є прикметник правдивий, а для правдивий — іменник правда; для прикметника ялинковий твірним словом є іменник ялинка, а для ялинка — іменник ялина. Твірною основою (колір ...) є та частина твірного слова, яка входить до складу нового (похідного) слова (при цьому флексія до уваги не береться). Наприклад: правдивість — правдивий — правда, ялинковий — ялинка — ялина, преніжний — ніжний. Твірною основою може бути і ціле твірне слово. Так, у наведених прикладах твірні слова і твірні основи збігаються: передивитися — дивитися, накреслити — креслити, підрозділ — розділ, хористка — хорист — хор, надзвичайно — звичайно. Ряд спільнокореневих слів, розташованих відповідно до послідовності їх творення, називається словотворчим гніздом. Наприклад: плід — плідний — плідник — плідниковий; газета — газетяр — газетярство; чорний — чорніти — почорніти — почорніння. Способи словотворення в українській мові Нові слова здебільшого утворюються за допомогою словотворчих афіксів. Словотворчий афікс — це префікс, суфікс чи постфікс, який приєднується до твірної основи для творення нового слова. Класифікацію способів словотворення схематично можна зобразити так:Префіксальний спосіб — спосіб творення слів за допомогою словотворчих префіксів: заходити — ходити, перенавантаження — навантаження, прехороший — хороший, безвідповідально — відповідально. Особливістю префіксації є те, що префікс приєднується не до основи, а до граматично оформленого слова, тому похідні слова, утворені префіксальним способом, належать до однієї й тієї самої частини мови, що й мотивуючі (твірні).Суфіксальний спосіб — спосіб творення слів за допомогою словотворчих суфіксів: холодненький — холодний, дубок — дуб, вітерець — вітер, читання — читати, молодість — молодий, золот//ий — золото, велич// ― великий.Префіксально-суфіксальний спосіб — спосіб творення слів шляхом одночасного приєднання до твірної основи словотворчих префіксів і суфіксів: надбрівний — брова, безмежний — межа, затишок — тиша, без/сил//ий — сила. Постфіксальний спосіб — спосіб творення слів шляхом приєднання до твірної основи словотворчих постфіксів: битися — бити, миритися — мирити. Префіксально-постфіксальний: розійтися — іти, приблудитися — блудити.Суфіксально-постфіксальний: лінуватися — лінь, здороватися — здоров(ий). Суфіксально-префіксально-постфіксальний: прибіднятися — бідний, змилостивитися — милостивий.Безафіксний спосіб (відкидання значущих частин) — це спосіб творення слів шляхом укорочення (усічення) твірного слова: відхід — відходити, закид — закидати, зелень — зелений.Основоскладання — спосіб творення слів шляхом поєднання твірних основ кожного зі слів, що входять до базової сполуки — підрядної чи сурядної. Наприклад: хмарочос — хмари чесати, життєпис — життя писати, хвилеріз — хвилі різати, лісостеп — ліс і степ, синьо-жовтий — синій і жовтий, кисло-солодкий — кислий і солодкий. Словотворчим афіксом у таких випадках виступає інтерфікс — морфема, яка сполучає твірні основи. Цей спосіб творення — морфема, яка сполучає твірні основи. Цей спосіб творення може супроводжуватися суфіксацією: правосторонній — права сторона, однобічний — один бік, сільськогосподарський — сільське господарство. Потрібно пам'ятати, що прикметники, утворені на базі сурядної сполуки слів, пишуться через дефіс (блакитно-синій, студентсько-викладацький, науково-технічний, мовно-літературний), а прикметники, утворені на базі підрядної сполуки — разом (народногосподарський, лівобережний, важкоатлетичний, західноукраїнський). Складання може відбуватися і без інтерфікса (всюдихід — всюди ходити). Окремо виділяють складання слів: батько-мати — батько і мати, хліб-сіль — хліб і сіль, мед-пиво — мед і пиво, срібло-золото — срібло і золото, туди-сюди — туди і сюди. Слова, утворені способом складання, називаються складними.Одним із різновидів складних слів є складноскорочені слова (абревіатури). Вони можуть утворюватися:а) складанням частин кожного із твірних слів, що входять до базового словосполучення: завмаг — завідувач магазином,б) складанням частини твірного слова і цілого твірного слова: держадміністрація — державна адміністрація, медсестра — медична сестра,в) складанням назв початкових букв твірних слів: УТН — Українські телевізійні новини, ЛПУ — Ліберальна партія України,г) складанням початкових звуків твірних слів: загс — запис актів громадянського стану, ДЕК — державна екзаменаційна комісія;ґ) складанням початкових частин і звуків, букв, цифр тощо: облвно — обласний відділ народної освіти, СУ-15 (Сухий — прізвище конструктора).Морфолого-синтаксичний спосіб — це спосіб творення слів, при якому нове слово утворюється внаслідок переходу з однієї частини мови в іншу. Наприклад: операційна — (перехід прикметника в іменник), завідувач (перехід дієприкметника в іменник), коло хати (перехід іменника в прийменник). У сучасній українській мові існують такі процеси переходу слів з однієї частини мови в іншу: субстантивація, ад'єктивізація, прономіналізація, адвербіалізація, нумералізація та інтер'єктивація. Субстантивація — це перехід слів з інших частин мови в іменники, здебільшого з прикметників і дієприкметників. Порівняйте: зійшов молодий місяць; до хати увійшов молодий. У першому реченні молодий є прикметником і відповідає на питання (який?), виконує синтаксичну роль означення. У другому реченні молодий є іменником, відповідає на питання (хто?), виконує синтаксичну роль підмета. Ад'єктивізація — це перехід дієприкметників у прикметники. Наприклад, сидяча робота. У такому словосполученні слово сидяча є прикметником. Прономіналізація — це перехід інших частин мови в займенники. Повність переходять у займенники деякі повнозначні частини мови, а саме: 1.Числівники. Наприклад, їхала одна скупа пані. Одна в значенні якась. Ми не одні. Не одні в значенні не самі. Ні один у поході не відстав. Ні один у значенні ніхто. 2. Прикметники. Наприклад, я побачив цілий світ. Прикметник цілий у значенні займенника весь. 3.Іменники. На брата по яблуку. На брата в значенні на кожного. Адвербіалізація — це перехід змінюваних частин мови в прислівники. Наприклад, перехід іменників у прислівники. Милуюся я цією козацькою стрілою. Він вилетів із хати стрілою.(тобто дуже швидко) Іменник стрілою (чим?) у прислівник стрілою (як?). Іменник ранком (чим?) у прислівник ранком (коли?), при цьому іменники втрачають здатність відмінюватися і стають незмінними словами. Нумералізація — це перехід змінних частин мови в числівники. Нумералізується іменник раз. Порівняйте: два рази, кілька разів (тут у значенні іменника) — спізнився тільки раз (тут у значенні числівника) Інтер'єктивація — це перехід у вигуки змінних частин мови. Матінко'''! Який світ прекрасний.(Перехід іменника у вигук) Прощавайте! (Перехід дієслова у вигук) Поняття про словотвірний аналіз слова Словотвірний аналіз — це встановлення способу словотворення аналізованого слова, тобто визначення твірної основи та словотворчих афіксів: атомний — атом + н, розпорошений — розпорошити + ен, пізно — пізній + о. Повний словотвірний аналіз передбачає виділення і первісної основи ряду слів: лісівництво, лісівник, лісовий, ліс. Див. також Заум Український словотвір Словозміна Внутрішня форма слова Лексико-семантичний спосіб словотворення Моція Телескопія Декомпозиція (мовознавство) Посилання http://linguist.univ.kiev.ua/WINS/pidruchn/stv/stv1.htm Література Нариси з історії українського словотворення : (композитно-суфіксал. деривація іменників) : монографія / В. М. Ліпич, Н. М. Правда ; Бердян. держ. пед. ун-т, Запоріз. нац. ун-т. — Бердянськ (Запоріз. обл.) ; Запоріжжя : Ткачук О. В., 2016. — 219 с. — Бібліогр.: с. 199—219 (223 назви). — ISBN 978-617-7291-58-8 Мовознавство Надпопулярні статті


text: Фоне́тика ( — звуковий) — це розділ мовознавства, в якому вивчають звуковий склад мови. Об'єктом вивчення фонетики є звуки, їх властивості та функції, закономірності поєднання, фонетичні процеси, одиниці, засоби, ознаки, а також інтонація. Розділи фонетики Звуки мови можна вивчати в різних наукових зрізах. Тому фонетику розмежовують на окремі фонетичні розділи. Щодо часу виділяють: історичну (діахронічну) фонетику , що вивчає становлення й розвиток фонологічної мовної системи; описову (синхронічну) фонетику , яка досліджує стан фонологічної системи на певному етапі, як правило, на сучасному. Стосовно мов виокремлюють: загальну фонетику, яка аналізує загальні особливості звукового боку мови. Вивчає будову мовного апарату людини та використання його в різних мовах при створенні звуків, розглядає закономірності зміни звуків в мовному потоці, встановлює їх класифікацію, а також встановлює співвідношення між звуками й абстрактними фонетичними одиницями — фонемами, встановлює загальний поділ на звуки, склади та більші одиниці; конкретну фонетику, що фіксує звуковий бік окремої мови; зіставну фонетику, яка описує звукові особливості однієї мови у порівнянні з іншою чи іншими. Зіставлення власної мови й чужої потрібно в першу чергу для того, щоб побачити та сприйняти особливості іншої мови, але такий підхід також робить доступнішими й закономірності рідної мови. Щобільше, порівняння споріднених мов часто допомагає зрозуміти їхню історичну складову. Що стосується системи вияву мови, кажуть про: фонетику літературної мови (є галуззю вивчення літературної мови) діалектну фонетику, що досліджує звуковий бік діалектної мови (є галуззю діалектології) фоностилістику, яка вивчає звуковий бік стилістично навантаженого мовлення. (Є галуззю лінгвостилістики) Відповідно до методів вивчення говорять про теоретичну фонетику, в якій використовують теоретичні методи дослідження, і експериментальну фонетику, де застосовують емпіричні методи дослідження (безпосереднє спостереження й інструментальні методи дослідження: палатографування, рентгенографування, осцилографування, спектрографування, інтонографування тощо). Стосовно практичного застосування фонетичних знань визначають нормативну фонетику, знання якої застосовують у межах лінгвістичних дисциплін, і прикладну фонетику, знання якої знаходять застосування в межах інших наук (наприклад, логопедії, сурдопедагогіці, криміналістиці, психології, соціології тощо) чи набувають широкого практичного застосування в суспільстві. Предмет фонетики На відміну від інших дисциплін, котрі вивчають мови, фонетика досліджує не тільки мовну функцію, але й матеріальну сторону об'єкта: роботу мовленнєвого апарату, також акустичну характеристику звукових явищ і їхнє сприйняття носіями мови. Особливості вивчення фонетичних проблем у різних напрямках мовознавства розділили фонетику на фонетику у вузькому розумінні, або субстанційну фонетику, та фонологію (функціональну фонетику). Предметом фонетики у вузькому її розумінні є звукова субстанція мовлення. До вивчення звукового потоку підходять багатоаспектно, адже звук генерується, передається і сприймається. Відповідно науку про звукову субстанцію формує артикуляційна фонетика, акустична фонетика та перцептивна фонетика. Фонологія досліджує особливості й закономірності функціонування звукової матерії лінгвосистеми. Артикуляційна фонетика Артикуляційна фонетика займається проблемами генерації (творення) звуків. Через те предметом артикуляційної фонетики є мовленнєвий апарат людини. Артикуляційна фонетика досліджує енергетичний відділ, що складається з дихального апарату людини (легені, бронхи, трахеї), і покликаний забезпечити необхідний струмінь повітря;генераторний відділ, що позначає гортанний апарат (гортань і голосові зв'язки), і покликаний генерувати фонаційне (голосове) звучання як провідне джерело звуку; резонаторний відділ, тобто надгортанний апарат (ротова, носова і глоткова порожнини), що забезпечує артикулювання необхідного звуку. Джерела виникнення звуку: фонаційне джерело, тобто коливання голосових зв'язок, що забезпечує утворення голосних, сонорних і дзвінких приголосних; шумове джерело. Шумні звуки можуть утворюватися двома шляхами — турбулентним й імпульсним. Турбулентний шум, тобто турбулентне завихрення повітряного потоку, з'являється у звуженнях артикуляційного тракту і забезпечує утворення глухих щілинних. Імпульсний, або вибуховий, шум твориться внаслідок різкої зміни тиску повітря при явищах зімкнення і розмикання, як наслідок, утворюються глухі проривні; фонаційно-імпульсне джерело. Синкретичний спосіб утворення звуків (поєднує особливості фонаційного й імпульсного джерел). Таким способом творяться дзвінкі проривні. Прийоми артикуляційної фонетики: самоспостереження (інтроспекція) палатографування; лінгвографування; одонтографування; фотографування; кінознімання; рентгенографування; кінотензоосцилографування; міографування Акустична фонетика (фоноакустика) Акустична фонетика розглядає фізичний аспект звука. Тому об'єктом акустичної фонетики є фізичне середовище, в якому відбувається мовлення. Для звучання в цілому потрібне пружне середовище, в якому воно (звучання) передається коливаннями. Отже, звукове коливання стає предметом акустичної фонетики. З точки зору акустики, звук мовлення — це явище фізичне, що існує як коливання пружного середовища, яким є повітря. Звукове коливання характеризується величинами, серед яких найважливішими є: Частота — кількість коливань за одиницю часу, вимірюється в Герцах (Гц). Діапазон мовленнєвих частот людини — від 50 до 10 000 Гц; Інтенсивність — амплітуда коливання, тобто розмах коливання, вимірюється дециБелами (дБ); Час — тривалість звука, вимірюється в мілісекундах (мс). Функцією часу є такі величини, як швидкість і прискорення. Інші величини: період, фаза, відхилення. Акустична модель звукотворення Найперша акустична модель звукотворення належала Кратценштейну (1779). Класична ж теорія акустичної фонетики спирається на праці Г.Фанта (1964). За теорією Фанта, людина породжує звук певної частоти — основний тон. Проте, рухаючись у мовленнєвому тракті, хвиля резонується і набирає додаткових тонів (гармонік). Водночас хвиля фільтрується: одні тони стають сильніші, інші, навпаки, слабшають — залежно від артикуляційних рухів. Відтак кожен звук набуває свого частотного складу — спектра. Прийоми в акустичній фонетиці: осцилографування (зображення форми звукової хвилі); спектрографування (зображення частотного спектра звука. Виділяють загальну спектрограму — у площині частота-рівень інтенсивності, а також сонограму — у площині частота-час); інтонографування (зображення контуру інтенсивності звука); тонографування (зображення контуру частоти основного тону). Перцептивна фонетика Перцептивна фонетика досліджує сприйняття, засвоєння і вплив окремих звуків і мовлення загалом. Людина сприймає звукові коливання в певних частотних межах — від 16 до 20000 Гц. Найкраще сприймається звук у частотному діапазоні від 2000 до 3000 Гц. Низькочастотні звукові хвилі, тобто такі, що мають частоту, меншу за 16 Гц, називаються інфразвуком. Хвилі, що мають частоту, більшу за 20000 Гц, називаються ультразвуком. Найменша зміна сили звука, що сприймає людина, дорівнює зміні інтенсивності в 1 дБ. Слухова система людини охоплює: Периферійний відділ (зовнішнє, середнє і внутрішнє вухо, де повітряні коливання перетворюються на нервові імпульси); Центральний слуховий шлях, де нервові імпульси передаються в слухову зону кори головного мозку; Слухову зону кори головного мозку, що опрацьовує нервові імпульси. Людина, сприймаючи частоту основного тону, говорить про висоту голосу (низький голос/високий голос, або бас, баритон, тенор, альт, контральто, сопрано), сприймаючи інтенсивність звука, говорить про силу(гучний, або сильний/ тихий, або слабкий голос), сприймаючи час звучання мовленнєвого сигналу, говорить про тривалість і швидкість мовлення (довго/недовго, швидко/повільно). Сприймаючи гармоніки, говорить про тембр голосу. Методи перцептивної фонетики: слуховий аналіз; аудиторський аналіз. Фонетичні процеси Дивергенція Див. також Фонологія Буква Вимова Голосний звук Приголосний звук Звук Довжина (фонетика) Література Кочерган М. П. Вступ до мовознавства. — К.: Видавничий центр «Академія», 2005, стор. 102—159 Maksym O. Vakulenko. Acoustic Invariant Approach to Speech Sound Analysis for Brand New Speech Recognition Systems (Ukrainian and English). Computing, 2007, Vol. 6, Issue 3, 79-8# Посилання Жовтобрюх М. А., Хоменко Л. М. Фонетика // Українська мова: Енциклопедія / Редкол.: В. М. Русанівський, О. О. Тараненко та ін. — 2-е вид. випр. і доп. — К.: Вид-во Українська енциклопедія, 2004. — С. 762—763. — 824 с. — ISBN 966-7492-19-2. Мовознавство Надпопулярні статті


text: Орфое́пія, або ортое́пія ( — «правильний», — «мова», «мовлення»), — це розділ мовознавчої науки, що вивчає сукупність правил про літературну вимову. Предметом орфоепії є звукові особливості мовлення, однак усне мовлення розглядається в цьому випадку не взагалі, а тільки з погляду його відповідності сучасним літературним нормам. Під орфоепією часто розуміють взагалі вимову літературної мови і говорять про «добру» та «погану» орфоепію. У науці про мову орфоепія означає розділ, присвячений вимовним нормам. Нормувати дозволено тільки літературні твори, що необхідно для радіомовлення, театру і естради, школи і ораторського мистецтва. Спираючись на знання фонетики даної мови, в тому числі на знання складу фонем і знаків розподілу їх за позиціями, що виходять в слабких позиціях варіаціями і варіантами, орфоепія дає індивідуальні норми для різних ситуацій і вибирає з наявних варіантів вимови той, що понад усе підходить до прийнятих традицій, тенденцій розвитку мови та послідовності в системі. Кодексом орфоепічних норм є орфоепічний словник, у якому зафіксовані норми літературної вимови за допомогою спеціальних транскрипційних знаків. Див. також Орфоепія української мови Примітки Посилання Мовознавство


text: Лексиколо́гія (від грецьк. lexikos — словесний, словниковий і logos — учення) — розділ мовознавства, що вивчає лексику (словниковий склад мови), лексеми як визначальні структурно-семантичні одиниці мови, їх функціональні можливості, висвітлює процес формування словникового складу в соціально-історичному, національному контексті. Лексикологія тісно пов’язана з лексикографією, семантикою, семасіологією, етимологією, діалектологією, стилістикою, фразеологією, стосується літературної практики, яка також є об’єктом її вивчення. Розрізняють загальну, конкретну, історичну, зіставну й прикладну лексикологію: Загальна лексикологія встановлює загальні закономірності будови, функціонування й розвитку лексики. Конкретна лексикологія вивчає словниковий склад однієї мови. Історична лексикологія займається історією словникового складу, причинами й закономірностями його зміни. Зіставна лексикологія досліджує словниковий склад двох чи більше мов із метою виявлення структурно-семантичних подібностей і відмінностей між ними або з метою виведення спільних семантичних закономірностей. Прикладна лексикологія займається питаннями укладання словників, перекладу, лінгводидактики і культури мовлення. Історія Термін «лексикологія» обґрунтований у французькій енциклопедії Д. Дідро та Л. Д'Аламбера, що була написана між 1751 та 1772 роками. Лексикологія формувалася одночасно з етимологією, риторикою, поетикою, виокремилась як наука у XVII — на початку XVIII ст. Піднесення лексикології відбувалося на етапі домінування порівняльно-історичної школи в мовознавстві. Розділи лексикології До лексикології в широкому значенні слова належать такі науки: власне лексикологія — наука про словниковий склад мови. семасіологія — наука про значення слів. ономасіологія — наука, яка вивчає процеси найменування. етимологія — наука, яка досліджує походження слів. фразеологія — наука про стійкі словосполучення. ономастика — наука про власні назви. Ономастика в свою чергу поділяється на розділи: антропоніміка — наука про імена людей. топоніміка — наука про назви географічних об'єктів. гідроніміка — наука про назви водоймищ. теоніміка — наука про назви божеств. астроніміка — наука про назви астрономічних об'єктів. зооніміка — наука про назви тварин (клички тварин). лексикографія — наука про укладання словників. Див. також Лексика Примітки Джерела Кочерган М. П. Лексикологія. Розділи лексикології // Вступ до мовознавства / Кочерган М. П. — К.: Академія, 2010. — (Серія «Альма-матер»). — 368 с. — ISBN 978-966-580-248-8. Посилання Мовознавство Надпопулярні статті Лексика


text: Омо́німи (від — «однаковий» + — «ім'я») — це слова, які однаково звучать та пишуться, але мають різне значення. Омоніми з'являються внаслідок: звукових змін у слові у процесі розвитку мови; смислових змін у слові у процесі розвитку мови; випадкового збігу звучання слова рідної мови та запозиченого з іншої мови; випадкового збігу звучання форми різних слів. Розрізняють омоніми: повні (абсолютні) — омоніми, у яких збігається уся система форм. Наприклад, ключ (від замка́) — ключ (джерело), рукав (елемент одягу) — рукав (річки). неповні (часткові) — омоніми, у яких збігаються за звучанням не всі форми. Так, слово кадри, що означає склад працівників, вживається тільки у множині, а слово кадри, що означає окремі сцени чи епізоди з кінофільму, знімки на кіноплівці, є формою множини іменника кадр. Групи часткових омонімів Омофони (фонетичні омоніми) — це слова, однакові за звучанням, але різні за написанням (стати по три — потри; вгорі — в горі). Омографи (графічні омоніми) — це слова, які однаково пишуться, але фонетично відрізняються. В українській мові вони зазвичай різняться тільки наголосом (по́тяг — потя́г; за́мок — замо́к; бра́ти — брати́). Омоформи (граматичні омоніми) — це слова, звучання яких збігається лише в окремих граматичних формах (покласти на віз — віз дрова; жовте поле — поле город; чистий став(ок) — став, як вкопаний). Омоморфеми (омонімічні морфеми) — морфеми, які збігаються у написанні і вимові, але мають різні граматичні значення (закінчення -а може означати й жіночий рід прикметників, і родовий відмінок багатьох іменників II відміни, й множину середнього роду). Зовнішньо омонімія подібна до полісемії (багатозначності). Проте за своїм змістом і походженням це різні явища. Кожне переносне значення багатозначного слова обов'язково так чи інакше пов'язане з його первинним значенням: вогнище «купа дров, що горить» «місце, де розкладали вогонь» «своя оселя, родина» (у давнину близькі люди збиралися навколо вогнища) «центр, зосередження чогось». Омоніми семантичної спільності не мають: бал («оцінка»), бал (вечір із танцями); стан (корпус людини), стан (становище), стан (стоянка), стан (механізм, прокатний стан). Лексичні омоніми поділяють на повні (абсолютні) і неповні (часткові). Повні омоніми збігаються в усіх граматичних формах: Балка (дерев'яний чи металевий брус), балка (яр): обидва іменники в усіх відмінках однини й множини мають однакові форми. Точити (робити гострим), точити (цідити): обидва дієслова змінюються абсолютно однаково. Моторний (швидкий), моторний (пов'язаний із мотором): обидва прикметники однаково змінюються за родами, відмінками та числами. Кран (для підіймання і переміщення вантажів), кран (для перекривання води, газу тощо). Неповні омоніми збігаються лише в частині граматичних форм: Баранці (молоді барани) — має всі форми однини й множини, баранці (піна на гребенях хвиль) — має тільки форми множини. Захід (одна з чотирьох сторін світу) — має форми лише однини, захід (дія для досягнення якоїсь мети), захід (спуск небесного світила за обрій) — мають і форми однини й множини. Злити (викликати злість), злити (полити): у них усі інші форми різні, крім форм минулого часу й умовного способу. За́мок (укріплена будівля), замо́к (для замикання дверей, шухляд та ін.). Неповними омонімами є також збіги окремих форм різних частин мови: а) іменників і відіменникових прислівників: кружка (довкола) і кружка (родовий відмінок іменника кружок); б) іменників і звуконаслідувальних вигуків: рип (рипіння — рип дверей) і рип (різкий звук від тертя — двері рип); стук (удар — почувся стук) і стук (різкий звук удару — щось у вікно стук); в) інші випадкові збіги: мати (рідна людина) і мати (володіти чимось); коли (у який час) і коли (наказовий спосіб дієслова колоти); їм (перша особа однини теперішнього часу дієслова їсти) і їм (давальний відмінок займенника вони). У мові омоніми найчастіше з'являються внаслідок запозичень. Є два випадки звукових збігів таких слів: а) звуковий збіг запозиченого слова з українським: мул (дрібні частинки у водоймах) і мул (назва тварини, запозичена з латинської мови); клуб (маса кулеподібної форми) і клуб (назва організації, запозичена з англійської); як (прислівник) і як (назва тварини, запозичена з тибетської); б) звуковий збіг різних запозичених слів: гриф (міфічна істота, з грецької), гриф (частина струнного музичного інструмента, з французької) і гриф (штемпель на документі, з німецької); метр (міра довжини, з грецької), метр (віршовий розмір, з грецької) і метр (учитель, з французької); кран (трубка із закривкою, з голландської) і кран (механізм для піднімання вантажів, з німецької) Синтаксичні омоніми Синтаксичні омоніми — це омонімічні синтагми речення, відмінність значень яких зумовлена неоднозначністю їхньої синтаксичної структури. Наприклад, речення «Тінь яблуні не заважає» може бути інтерпретоване як «Тінь від яблуні не заважає», або як «Тінь не заважає яблуні». Міжмовні омоніми Слова з різних мов, які мають однаковий вигляд або однакове звучання, але означають різні речі називаються міжмовними омонімами, або фальшивими друзями перекладача, наприклад: «година» і (). Див. також Омографи Омофони Омоформи Гетерогенні омоніми Синоніми Антоніми Пароніми Примітки Посилання Мовознавство Лексика Надпопулярні статті Типи слів Омоніми


text: Сино́німи ( — «однойменний») — слова однієї частини мови, різні за звучанням і написанням, які мають дуже близьке або тотожне лексичне значення. Синоніми використовують для підвищення виразності мови, що дозволяє уникати одноманітності. Наприклад: проживати — мешкати, бажати — хотіти, башта — вежа. Слова, протилежні за значенням, називають антонімами, слова різного значення, але з однаковою вимовою — омонімами. Синоніміку вивчають семантика й лексикологія. «Короткий словник синонімів української мови» склав Пилип Деркач (4 279 синонімічних рядів, частково зі стилістичними позначками, К. 1960). «Матеріали до синонімічного словника української мови», зібрані Андрієм Багметом, друкувалися в ж. «Вітчизна» (1959, ч. 2 — 1962, ч. 7). Приклади Синоніми (слова й фразеологізми) є різними за звуковою формою, однак близькими чи тотожними за значенням: з незначною зміною значеннєвого обсягу й словосполучної комбінаторики (по́ле — рілля́ — ни́ва: зао́ране по́ле, — на ріллі́, ни́ва, але лиш по́ле про́пису, на наро́дній ни́ві); з різним емоційним забарвленням (заку́тина — закапе́лок — діра́ — «глухе́ село́»); контекстові синоніми, що тільки в певному контексті є синонімами (ішов і враз простягну́вся як до́вгий — «упав») і легко переходять в емоційні синоніми; абсолютні або дублети з тотожним значенням (шофе́р — воді́й, — зокрема у випадках професіоналізмів і термінологізмів), що виникають здебільше внаслідок нашарування різнодіалектних чи різномовних слів (госпо́дар — хазя́їн; риска́ль — за́ступ — горо́дник — лопа́тка), поки мововжиток їх не розділить у 1 групі. Види синонімів Морфологічні синоніми Це варіанти форм слів на позначення того самого поняття: гуляє — гуля, співає — співа, літає — літа, питає — пита, стрибає — стриба, лунає — луна. Перші компоненти цих синонімічних пар — нейтральні з погляду літературної нормативності, другі — літературні, але з обмеженим діапазоном уживання (поезія, розмовна мова). Або ще: ходить, носить, робить, бачить, любить і ходе, носе, робе, баче, любе, де в першому ряду стоять літературні варіанти, а в другому — діалектні. Форми прикметників на зразок: синьому — синім, білому — білім, великому — великім. Синтаксичні синоніми Різні синтаксичні конструкції, вживані для вираження тієї самої думки. Напр.: Замість того, щоб критикувати інших, візьми та й зроби сам. — Замість критикувати інших, візьми та й зроби сам. Порівняно з нейтральним першим реченням друге має розмовне забарвлення. Одним із виявів синтаксичної синонімії є паралельне вживання сполучникових та безсполучникових речень: Я їду працювати в Одесу, бо дуже люблю це місто. -Я їду працювати в Одесу — дуже люблю це місто. Словотвірна синонімія Наявність префіксально-суфіксальних утворень, наділених різними семантико — стилістичними відтінками: писав, написав, понаписував, пописав; темніти — темнішати, біліти — білішати; їсти, їстки, їстоньки; спати, спатки, спатуні, спатунечки. Фразеологічні синоніми Варіанти фразеологічних одиниць на позначення того самого поняття. Так, на поняття «бути байдужим до чогось»: тримати нейтралітет, моя хата скраю, про мене — хай вовк траву їсть, наше діло півняче: проспівали, а там хоч не розвидняйся. Про розумово неповноцінну людину кажуть: не сповна розуму, губляться ключі від розуму, вискакують клепки, не варить баняк (вжив. на Галичині), у голові літають джмелі, замість мозку росте капуста, нема лою під чуприною.На ґрунті української мови можна говорити й про синоніми фонетичного плану, які є одним із важливих засобів створення милозвучності нашої мови. Фонетичні синоніми Фонетичні синоніми, точніше, дублети — різні форми того самого слова, що з'являються внаслідок чергування голосних і приголосних, наявності чи відсутності протетичних (приставних) приголосних або голосних: імення — ймення, іти — йти, учитель — вчитель, уже — вже, узяти — взяти, імла — мла, іржа — ржа. Спільність значення синонімів пояснюється тим, що вони називають одне поняття. Сутність синонімів визначається наявністю в них різних відтінків значення. В залежності від того, якими ознаками синоніми відрізняються один від одного, вони поділяються на ідеографічні й стилістичні. Ідеографічні (значеннєві) синоніми Відрізняються відтінками значення: дивувати, вражати, приголомшувати, потрясати. Ці синоніми забезпечують можливість передавати відтінки того самого поняття, оскільки на його позначення існує кілька слів: дивувати — «викликати подив незвичайністю», вражати — «викликати подив або захоплення надмірним виявом чогось», приголомшувати — «справляти надзвичайно сильне враження», потрясати — «глибоко зворушувати, хвилювати до глибини душі». Візьмімо ще один синонімічний ряд: відомий, видатний, знаменитий (славнозвісний), де відомий (напр.: учений) підкреслює те, що він не рядовий, а досить популярний; видатний має порівняльний характер; знаменитий (славнозвісний) те саме, що перші два разом узяті, але набагато вищою мірою. Палати й горіти означають «давати жар», але перше слово називає дію більш інтенсивно. Стилістичні синоніми Характеризуються закріпленістю за певним стилем і більш або менш виразним емоційним забарвленням. З-поміж синонімів: ознака і симптом — перше слово нейтральне, друге має забарвлення книжності, науковості (це не просто ознака, а сукупність ознак, характерний вияв якогось явища). У синонімічному ряді: осягати, розуміти, метикувати — перше слово книжне, друге — нейтральне, третє — розмовне. Слова, що вступають у синонімічні зв'язки лише в певному контексті, називаються контекстуальними синонімами. Вони часто вживані в художній літературі, рідше — у публіцистиці, де використовуються для створення яскравих образів, передають світобачення автора, його індивідуальну манеру. З-поміж синонімічної лексики виділяються слова цілком тотожні щодо свого лексичного значення й емоційно-експресивного забарвлення. В основному це нейтральна лексика: пейзаж, краєвид, ландшафт; кавалерія, кіннота; процент, відсоток; борошно, мука; майдан, площа; аплодисменти, оплески. Це абсолютні синоніми (лексичні дублети). Вони з'являються в мові в таких випадках: а) внаслідок взаємодії літературної мови та діалектів (стрічка — бинда, чорногуз — бусол — лелека); б) внаслідок словотворчих процесів (офіційний — офіціальний, учбовий — навчальний, роковини — річниця); в) як результат співіснування запозичених і питомих слів (індустрія — промисловість, експлуатація — визиск, бібліотека — книгозбірня, біографія — життєпис, голкіпер — воротар, горизонт — обрій, аероплан — літак, паралельний — рівнобіжний, дескриптивний — описовий). Абсолютні синоніми або розподіляються між стилями, отже, перестають бути абсолютними (з синонімічної пари: півники — ірис — перше вживається в усному мовленні, в художній літературі та публіцистиці, друге — в науковій літературі), або один із них відходить у пасивний запас. Наприклад: аплодисменти, учбовий, офіціальний — у сучасній літературній мові вийшли з широкого вжитку, поступившись місцем словам: оплески, навчальний, офіційний. Синонімія в біологічній систематиці При описах біологічного різноманіття часто виникає ситуація, коли різні дослідники описують один і той самий вид (підвид, рід тощо) під різними назвами. Для регулювання таких питань розроблено спеціальні кодекси номенклатури, зокрема Міжнародний кодекс зоологічної номенклатури. При визначенні придатності тієї чи іншої назви використовується низка критеріїв, серед яких головними (але не єдиними) є два: 1) часовий пріоритет, згідно з яким перевага надається назві, яка запропонована першою, 2) придатність (валідність) назви відповідно до вимог (однозначність опису, дотримання низки спеціальних критеріїв придатності). Об'єктом аналізу є тільки наукові назви таксонів, подані латиною, і кодекси не регламентують правила вживання / застосування вернакурярних назв. У частини біологічних таксонів існують надзвичайно великі синонімічні ряди. Зокрема, синонімія хатньої миші включає щонайменше 120 назв, у тому числі 43 назви, які стосуються тільки одного типового (номінативного) її підвиду Mus (Mus) musculus musculus. Розрізняють об'єктивні і суб'єктивні синоніми. Сучасні синонімічні словники Академічний Словник синонімів української мови у 2-х томах, 2000; Словник синонімів української мови Л. М. Полюги, 2001; Словник фразеологічних синонімів М. П. Коломійця і Є. С. Регушевського, 1998. Див. також Синонімічний ряд Антонім Контекстуальні синоніми Гіперо-гіпонімія Гіперонім (Узагальнювальний термін) Гіпонім та гіперонім Холонім Меронім Омонім Словники України on-line Примітки Література Вакуленко М. О. Проблема синонімії в природничих терміносистемах / Максим Олегович Вакуленко // Studia linguistica: Зб. наук. праць, вип.2. — К. : Видавн.-поліграф. центр «Київський університет», 2009. — 383 с. — С. 85–90. Апресян Ю. Д. Лексическая семантика // Апресян Ю. Д. Избранные труды. — Москва, 1995. — Том 1. Синонимические средства языка. — 9-63 С. Кочерган М. П. Вступ до мовознавства. Підручник. — Вид. 2-ге. — Київ, 2008. — 368 с. Терещенко Л. Лексична синонімія. — Київ, 2000. — С. 25-30. Лексическая синонимия. Сборник статей / Отв. ред. С. Г. Бархударов. — Москва: Наука, 1967. — 179 с. Посилання Лексика Мовознавство Надпопулярні статті Лексикологія Типи слів Лексична семантика


text: Анто́німи ( — «проти», — «ім'я») — слова, протилежні за значенням. Наприклад: іменники (хоробрість — боягузтво), прикметники (коханий — остогидлий), дієслова (дружити — ворогувати), прислівники (мирно — войовничо). У поетичній та ораторській мові антоніми вживаються як засіб антитези, наприклад: «Той мурує, той руйнує...» (Т. Шевченко). Антоніми в семантичному полі розташовуються на протилежних полюсах. Коли взяти низку слів на позначення стосунків між людьми (семантичне поле): любов, симпатія, дружба, приязнь, пошана, прихильність, доброзичливість, байдужість, неповага, недолюблювання, неприязнь, зневага, ворожість, ненависть, то на протилежних кінцях стоятимуть антоніми любов — ненависть. Антоніми в мові існують тому, що в самій дійсності та в людських оцінках існують предмети, явища, дії, ознаки з протилежними якісними, кількісними, просторовими й часовими властивостями: день і ніч, тепло і холод, добро і зло, початок і кінець чогось, легкі й важкі предмети, близькі й далекі відстані, давній і майбутній час тощо. Мова лише називає ці якості. В українській мові Антоніми виражаються тією самою частиною мови й позначають однорідні явища, тобто явища одного плану. У мовленні обидва антоніми поєднуються з тими самими словами: і початок, і кінець — дня, тижня, століття, роботи, твору, дороги, подорожі, поневірянь, нитки тощо; і сонячний, і хмарний — день, ранок, вечір, літо, осінь, весна, погода. Антонімами бувають переважно слова з абстрактним якісним значенням: веселий — сумний, гарячий — холодний, високий — низький, білий — чорний, повний — порожній; добро — зло, радість — горе, світло — темрява; дружити — ворогувати, радіти — сумувати, хвилюватися — заспокоюватися; добре — погано, легко — важко, корисно — шкідливо. Менше антонімів є серед слів із просторовим та часовим значенням: високий — низький, широкий — вузький, ранній — пізній; схід — захід, висота — глибина, ранок — вечір; глибоко — мілко, вдень — уночі. Серед дієслів антонімічними найчастіше бувають ті, що або походять від якісних прикметників, або вказують на спрямовану дію: дорожчати — дешевшати, ширшати — вужчати, віддалятися — наближатися, підніматися — спускатися, давати — брати, вдихати — видихати. Антонімічними бувають також прийменники: від — до, над — під, перед — за, у — з. Багатозначні слова вступають в антонімічні відношення окремими своїми значеннями: тихий — гучний (голос); тиха — вітряна (погода); тихе — розбурхане (море); тихе — неспокійне (життя) тощо. Трапляються випадки, коли те саме слово передає два протилежні, антонімічні, значення — таке явище відоме як енантіосемія. Так, слово сходити означає і «підніматися», і «спускатися»; сходження — і «підняття на гору», і «спуск із гори»; позичати — і «давати в борг», і «брати в борг»; колись — і «у минулому», і «у майбутньому». Наприклад, «— На які ж ви гори сходили ? — зацікавлено допитувався Воронцов» (О. Гончар). «З гори сходять кілька хлопців» (І. Нечуй-Левицький). «Сидів колись дідок під явором густим» (Л. Глібов). «Скажуть колись люди: коли сей народ пережив і такі часи і не загинув, то він сильний» (Леся Українка). Слова, не пов'язані з якісною чи кількісною оцінкою явищ, із різними протистояннями, не мають антонімів: стіл, вікно, літак, думка, слово, мрія, математика, мистецтво, політика, хліборобський, заячий, писати, дивитися. Тому не можна вважати антонімічними й поняття, пов'язані з розрізненням чоловічої та жіночої статі: батько — мати, брат — сестра, чоловік — жінка, цап — коза, баран — вівця. Вони хоч і мисляться попарно, проте не протиставляються, не взаємовиключаються, а лише зіставляються за певною ознакою, як, наприклад, слова стіл і стілець, солодкий і кислий, іти і їхати, що також не є антонімами. Класифікація За характером відношень у семантичному полі антоніми бувають двох видів: з проміжними ступенями вияву якостей, коли між двома антонімічними поняттями розташовуються одне чи більше понять із менш вираженою інтенсивністю: гарячий — гаряченький — теплий — тепленький — теплуватий — прохолодний — холоднуватий — холодний — крижаний, світло — сутінки — темрява; без проміжних ступенів вияву якостей: життя — смерть, перемога — поразка, присутній — відсутній, лівий — правий, однаковий —різний, множити — ділити, наступи ти — відступати, нападати — захищатися, купувати — продавати, говорити — мовчати, всередині — зовні, вгору — вниз. За структурою антоніми бувають: різнокореневі (власне лексичні): великий — малий, легкий — важкий, спека — мороз, мужність — боягузтво, любити — ненавидіти; однокореневі (словотвірні): надія — безнадія, спокій — неспокій, орієнтація — дезорієнтація, логічний — алогічний, раціональний — ірраціональний; особливо багато їх серед дієслів: відчинити — зачинити, увійти — вийти, навантажити — розвантажити, недосолити — пересолити. Слова з не- лише тоді антонімічні, коли ця частка творить нове слово з новим значенням: правда — неправда (брехня), друг — недруг (ворог), воля — неволя (рабство). Антоніми з не- виражають меншу міру протиставлення, ніж різнокореневі антоніми: багатий — небагатий (убогий), легко — нелегко (важко), правда — неправда (брехня). Але такі похідні слова з не-, як гарячий — негарячий, швидко — нешвидко, не є антонімічними. Вони передають не протилежні значення, а значення з різним ступенем вияву якостей. В антонімічні відношення можуть вступати також фразеологізми: далеко — під носом, працювати — бити байдики, смеркає — на світ благословляється, темно — хоч голки збирай. Антоніми бувають загальновживані (постійні) і контекстуальні. Загальновживані антоніми мають протилежне значення й поза контекстом (сум — радість); контекстуальні ж набувають протилежного значення тільки в контексті внаслідок переносного вживання слова. Наприклад, у вислові «Не бійтесь заглядати у словник: це пишний яр, а не сумне провалля» (М. Рильський) завдяки контексту сприймаються як антоніми пари слів пишний — сумний, яр — провалля. Використання Використання антонімів робить мову виразнішою, багатшою, контрастнішою, дає змогу загострити увагу на певних явищах, виділити їх. Ось як, наприклад, поет різнобічно виявляє своє ставлення до України, бачення свого місця в її житті: Антоніми використовуються в прислів'ях, приказках, дотепах: «На чорній землі білий хліб родить», «Порожня бочка гучить, а повна — мовчить», «Чужого доброго не гудь, а свого поганого не хвали». На контекстуальних антонімах побудовані деякі іронічні вислови: «Розжалобився, як вовк над поросям — від'їв ніжки та й плаче», «Добрий баранчик, та по-вовчому виє», «Такий добрий, що в ложці води втопив би», «Така гарна, що як вигляне у вікно, потім собаки на те вікно три дні гавкають». Антоніми входять до складу багатьох фразеологізмів: ні живий ні мертвий; ні холодно ні жарко; ні туди ні сюди; ні в сих ні в тих; і сміх і гріх; рано чи пізно; наліво і направо; пройти крізь вогонь і воду; змінити гнів на милість; ні богові свічка, ні чортові кочерга. На антонімії будується такий стилістичний засіб, як оксиморон, коли свідомо поєднують протилежні за змістом поняття, які разом дають нове уявлення: без надії сподіватися, солодкий біль, небезпечна безпека, дзвінка тиша, живий труп, бідний багач, щасливе горе. Наприклад: Джерела ukrainskamova.narod.ru, Антоніми Див. також Словники України on-line Синонім Гіперо-гіпонімія Гіперонім (Узагальнювальний термін) Гіпонім та гіперонім Холонім Меронім Енантіосемія Посилання Словники України on-line — Антонімія — академічний проект Українського мовно-інформаційного фонду Національної академії наук України. (Дзеркало сайту) Мовознавство Лексика Лексикологія Типи слів Лексична семантика


text: Морфоло́гія (від — «форма» + — «слово», «вчення») — розділ деяких наук, що спеціалізується на вивченні форми (форм). Морфологія — розділ граматики, що вивчає форму та будову слова Морфологія — наука про будову та форму організмів Морфологія людини — розділ фізичної антропології Морфологія земної поверхні (геоморфологія) — наука про рельєф Землі, його походження, просторові, генетичні та історичні закономірності будови та розвитку Морфологія мінералів — розділ мінералогії, що займається вивченням форми мінералів