source: wikipedia

text: По́льща (), офіційна назва — Респу́бліка По́льщаПосольство України в Республіці Польща () — держава в Центральній Європі. З перепису населення 2015 року відомо, що в країні проживало понад 38,5 млн осіб, що робить її 5-ю країною Європейського Союзу за кількістю населення, а в Європі — 9-ю за площею та 8-ю за кількістю населення. 61 % населення мешкає у містах. Столиця й найбільше місто — Варшава. Інші великі міста — Краків, Лодзь, Вроцлав, Познань та Щецин. Республіка межує із сімома країнами Європи: на північному сході — з Росією (Калінінградська область) та Литвою, на сході — з Білоруссю та Україною, на півдні — з Чехією та Словаччиною, а на заході — з Німеччиною. На півночі країну омивають води Балтійського моря. Польська держава виникла наприкінці І тисячоліття н. е. 1569 року в місті Любліні вкладали угоду, що сполучила Польське королівство та Велике Князівство Литовське в єдину федеративну державу — Республіку Двох Націй, більше відому як Річ Посполита. Сполучена держава існувала до кінця XVIII століття, коли землі Речі Посполитої було розділено між Росією, Австрією та Пруссією. До 1918 року польські землі правили за частину Росії, Австро-Угорщини та Німеччини. Після Першої світової війни Польщу проголошено незалежною державою. Офіційною датою проголошення незалежності вважають 11 листопада 1918 року. Польща має розвинену ринкову індустріально-аграрну економіку. Це регіональна держава в Центральній Європі, з найбільшою фондовою біржею в Центрально-Східній Європі. Основа польської економіки — промисловість, а саме машинобудівна, металургійна, гірнича та хімічна. Вагоме й сільське господарство: країна виробляє багато картоплі, пшениці, яблук та хмелю, має розвинене свинарство, птахівництво та скотарство. Країна має шосту найбільшу економіку щодо номінального ВВП у Європейському Союзі та десяту найбільшу в Європі. Грошова одиниця — злотий. Польща — одна з найдинамічніших економік у світі, водночас займаючи дуже високе місце в індексі людського розвитку. Розвинена країна, що має економіку з високим рівнем доходу, дуже високим рівнем життя, якістю життя, рівнем безпеки, якістю освіти та економічними свободами. Разом із розвиненою системою освіти, країна забезпечує ще й безплатну університетську освіту, соціальне забезпечення та універсальну систему охорони здоров'я. У країні є 16 об'єктів Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО, 15 з яких — культурні. Польща — член у багатьох міжнародних організаціях та об'єднаннях, серед яких — Організація Об'єднаних Націй, МВФ, Європейський союз, НАТО, ОБСЄ, Рада Європи, Єврозона, Вишеградська група, Ініціатива трьох морів та інші. Географія Крім південного гористого регіону, територія країни майже вся рівнинна. Країна лежить біля фізичного центру Європи, що перебуває між 49° і 55° північної широти та 14° і 24° східної довготи. Польща займає 9-те місце в Європі щодо площі й 8-ме щодо числа людності. Довжина польського кордону складає 3511 км. З них 440 км припадає на морський кордон (лінія узбережжя Балтійського моря, що не править за лінію державного кордону, повинна бути 770 км). Польща межує з такими державами: на заході — з Німеччиною (467 км) на півдні — з Чехією (796 км) та Словаччиною — (541 км) на сході — з Україною (535 км) і Білоруссю (418 км) на півночі — з Литвою (104 км) і Калінінградською областю Росії (210 км) З півночі на південь Польща простягається на 649 км, це 5° і 50' широти. Це створює відмінність у довжині дня між північною й південною частинами країни. Тому влітку на півночі день більш ніж на годину довший, ніж на півдні, а взимку — усе навпаки. Зі сходу на захід Польща простягається на 689 км, що становить 10° 02' довготи. Тому країна, перебуваючи в зоні Центрального часового поясу, має незначне відхилення в проміжку заходу та сходу сонця — між східною й південною частинами країни (як до пори року коливається в проміжку 10—20 хвилин). Географічні координати крайніх точок Польщі: крайня південна точка — 49°00', пік Ополонек крайня північна точка — 54°50', Ястребова гора в гміні Владиславові крайня західна точка — 14°07', вигин річки Одера поблизу Осінова Долішнього крайня східна точка — 24°09', коліно Західного Бугу поблизу Зосіна Геометричний центр Польщі — у селі Пйонтеку однойменної гміни, у Ленчицькому повіті Лодзинського воєводства. Клімат Польща лежить у зоні помірного клімату. У верхній частині Судетів і Карпат спостерігають ознаки гірського клімату. Середня літня температура — +17 °C, на узбережжі — до 19,3 °C в Нижній Сілезії просто коло Тарніва. Узимку приблизно від 0 °C Свіноуйсьце; −1 °C в Сілезькій низовині, воєводстві Любуському та балтійському узбережжі; −3 °C у Варшаві; нижче від −5 градусів у регіоні Сувалки. Середньорічна температура коливається від більш ніж 9 °C прямо під Вроцлавом, Легницею й Зеленою Гурою до 6 °C в регіоні Сувалки. Річна кількість опадів — з 600 мм, найнижча близько 500 мм відмічена на Куяви, через багато озер у місцевості, а крім найвищих гірських місцин, було відмічено в середній частині узбережжя й на Сілезькій височині — близько 750—800 мм опадів на рік. Вегетаційний період держиться в середньому 180—190 днів на північному сході країни й до 235 днів у районі Слубиць, Глогува і Вроцлава. Число днів зі сніговим покривом збільшується із заходу на схід країни. На Щецинській низовині, Любуських землях і Нижній Сілезії сніговий покрив лежить менш ніж 40 днів на рік, у центрі Польщі з 60 днів, а коло Сувалків — понад 100 днів. Спекотні дні з максимальною температурою понад 25 °C спостерігають нечасто — з квітня по вересень, іноді в жовтні. Рельєф, ґрунти Докладніше в статтях: Географія Польщі, Сейсмічність Польщі Геологія й корисні копалини Докладніше в статтях: Геологія Польщі, Корисні копалини Польщі На території Польщі стикаються три основні тектонічні підрозділи: Докембрійська Східноєвропейська платформа (на сході й північному сході Польщі), що ще називають пониззям Східноєвропейської рівнини. Палеозойська платформа Центральної та Західної Європи (Позаальпійська Центральна Європа). З її осадового чохла формується підвищення каледонське та герцинське (Західні і Східні Судети, Свентокшиські гори). Молоді складчастості (Карпати з Підкарпатським воєводством). Гідрологія Докладніше в статтях: Гідрогеологія Польщі Річки Найдовші річки країни: Вісла (довжина — 1030 км); Одер, що править за частину західного кордону Польщі (854 км). Значні річки країни: Варта (808 км, притока Одри), Західний Буг (772 км), Сян (притока Вісли) (443 км). Вісла та Одер вливаються в Балтійське море, як і численні малі річки в Померанії. Лина й Анграпа вливаються в Преголю, а Чарна Ганча — у Німан, що теж уливаються до Балтійського моря. Переважна більшість річок у Польщі течуть у напрямку до Балтійського моря, однак у польських Бескидах беруть свій початок верхні притоки річки Орава, що вливається у Ваг і несе потім свої води до Дунаю й Чорного моря. На краю Східних Бескидів беруть початок потоки, що вливаються в Дністер басейну Чорного моря. Річками Польщі здавна плавали судна. Вікінги плавали по Віслі та Одеру в човнах. У середньовіччі й на початку Нового часу, коли Річ Посполита була житницею Європи, відвантаження зерна та іншої сільськогосподарської продукції вниз по Віслі до Гданська й далі до Західної Європи багато важило для цих земель. Озера Озера Польщі виникли з льодовиків (здебільшого, окрім гірських) та лежать головно в північній частині країни, згуртованих у так званих озерних краях. У Польщі налічують майже десять тисяч закритих водойм, що охоплюють понад 1 га (2,47 акри) кожне. Польща має багато озер (на одиницю площі). У Європі тільки Фінляндія має більшу щільність озер. Найбільші озера (з площею понад 100 квадратних кілометрів): Снярдви й Мамри в Мазурії, а ще Лебсько та Дравсько в Померанії. На додаток до цих озер є цілі озерні краї (у Вармінсько-Мазурському, Поморському, Любуському, Великопольському воєводствах). Ще є багато гірських озер у Татрах — наприклад, Морське Око. Найглибше озеро (понад 100 метрів завглибшки) — Ханьча в озерному краї Вігри, на схід від Мазурії в Підляському воєводстві. Здавна народності, що населяли Польщу обживали озера, користуючись із них у народному господарстві та задля захисту. Серед перших таких археологічних знахідок є поселення у Великопольському озерному краї. У будинках на озерах у Біскупіне жило понад тисячу душ. Ці будинки були датовані VII ст. до н. е. й належали народностям Лужицької культури. Прабатьки теперішніх поляків будували перші фортеці на островах у навколишніх озерах. Так, легендарний князь Попель І нібито заклав залогу Крушвиця на озері Гопло. Перший історично засвідчений провідник Польщі, князь Мешко I, заклав палац на острові на річці Варті коло Познані й жив у ньому. Історія Започаткування держави Польща як державне утворення склалась через консолідацію й сполучення західнослов'янських племен і племінних спілок у межиріччі Вісли й Одри під проводом племінного князівства полян із центром у м. Гнезні. У 2-й пол. IX ст. — 1-й пол. X ст. за князівської династії П'ястів держава дістала назву Польща, а її населення (трохи згодом) — збірну назву «поляки». Перший певний князь був Мешко I. За свого правління 966 він запровадив християнство. Мешко I і його наступник Болеслав I Хоробрий (967—1025) у боротьбі з німецькими володарями досполучали польські землі. На заході вони провадили боротьбу з Німецькою імперією за Помор'я, на півдні в конфлікті з Чехією долучили Силезію й Малопольщу із Краковом, на сході зіткнулися з об'єднавчими силкуваннями Київської Русі, що консолідувала східнослов'янські племена (Червенські гради та Перемишль переходили з рук у руки). У 1025 році Болеслава I Хороброго короновано, а державу названо Королівство Польське. Уживаючи княжого права, володар обкладав населення натуральними данинами та повинностями, сприяв розвитку ремесла, зміцнював укріплені центри — гроди. Потроху з князівської дружини склався стан земельних власників (можновладців) і лицарів-шляхти (владики). Селянство — кмети — підлягало тільки королю. Потреби державного управління спонукали створити провінції та їхній адміністративний апарат. Столицею було Гнезно, потім — Познань, а із серед. XI ст. — Краків. Після Болеслава I Хороброго розпочалась боротьба за трон між спадкоємцями, що збіглась із зміцненням можновладців і феод. лицарства. Через міжусобиці виникли численні дрібні князівства, а німецькі держави та балтійські племена прусси та ятвяги ще дужче захоплювали польські землі. Щоб здержати ятвягів, князь Конрад I Мазовецький у 1226 запросив на свої землі лицарів Тевтонського ордену, що незабаром, спільно з Орденом мечоносців, утворили свою державу й почали захоплювати землі із слов'янською та балтською людністю за допомогою імперії й папства. У середині XIII ст. монголо-татари спустошили землі, але їм не вдалось там закріпитись. Куявському князю Владиславу I Локетеку (1260—1333) вдалося всякими способами сполучити під своїм проводом більшість князівств і в 1320 році здобути корону. Його політику об'єднання й консолідації продовжив Казимир III Великий (1310—1370), який багато зробив для зміцнення влади: поділив країну на воєводства і каштелянії, справив грошову реформу, проводив активну зовнішню політику. Він був останнім з династії П'ястів. Йому вспадкував угорський король Людовік I Великий з Анжуйської династії (1326—1382), одружений із сестрою Казимира. Він щедро роздавав привілеї містам і шляхті, жадаючи зміцнити своє становище. Після його смерті Польща й Литва вклали Кревську унію (1385), а князь Ягайло, одружившись із донькою Людовіка I Великого Ядвігою, прийняв католицтво й під іменем короля Владислава II Ягайла (1362—1434) правив Польщею й Великим князівством Литовським, поклавши початок династії Ягеллонів. Під його проводом у липні 1410 польсько-литовська армія за допомогою загонів із Русі й Чехії завдала нищівної поразки військам Тевтонського ордену, що виступали в спілці з володарями 12 країн Європи під Грюнвальдом. Ця поразка й наступна Тринадцятирічна війна геть зламали позиції ордену й дали можливість долучити до Польщі Східне Помор'я, частину Пруссії та вийти до Балтійського моря. Владислав II Ягайло та його наступники далі боролись із німцями на заході, але водночас дедалі більшу увагу звертали на схід. У 15 ст. поляки спілкували у відсічі турецьким завойовникам, Ягеллони сиділи на престолах Чехії та Угорщини. Усередині країни королі давали все нові й нові привілеї шляхті — поміж інших Нешавський привілей 1454 короля Казимира IV Ягеллончика фактично підпорядковував королів шляхті. У 15 ст. постала станово-представницька монархія. У 1505 король Олександр запровадив збірку законів — Радомську конституцію (Nihil Novi), що обмежувала королівську міць на користь магнатів і шляхти й забороняла королям запроваджувати будь-які зміни в державі без згоди вального сейму. Річ Посполита Обох Націй У XVI ст. Польща досягла найбільшої могутності й авторитету. За Люблінською унією Королівство Польське і ВКЛ об'єдналися в Річ Посполиту Обох Націй. Зі смертю короля Сигізмунда II Августа (1520—1572) ягеллонська династія припинилася. Цим скористалася шляхта, обравши королем Генріха Валуа (1551—1589; майбутнього короля Генріха III), який на її вимоги підтвердив і навіть розширив права й привілеї шляхти, але пробув на троні короткий час. Лад, що склався в XVI ст., отримав назву «шляхетської демократії»; він надавав магнатам і шляхті виняткові права в управлінні державою, але створював небезпеку анархії та свавілля шляхетських угруповань. Семигородський князь Стефан Баторій (1533—1586) намагався посилити королівську владу. Але наступний король із династії Ваза Сигізмунд III (1566—1632) вже виконував волю магнатських угруповань. Водночас 16 ст. вважають «золотим віком» культури: у цей час поширилися ідеї європейського Відродження і Реформації, Католицька церква ініціювала контрреформаційні кроки. Зовнішня політика була звернена на схід, де вони натрапили на зростаючі впливи Москви: упродовж XVI ст. відбулося 6 війн між суперниками, з яких найбільш виснажливою була Лівонська війна. На поч. XVII ст. польс. війська здобули кілька перемог над ще одним претендентом на Балтику — Швецією, активно втручались у справи Московії під час Смутного часу. Проте в XVII ст. становище Речі Посполитої значно погіршилося: королі з династії Ваза (Владислав IV, Ян II Казимир), а потім і «власні» володарі Міхал-Корибут Вишневецький та Ян III Собеський (1626—1696) були змушені підпорядковуватися різним магнатським угрупованням і партіям, які виступали під гаслами збереження «золотої вольності», використовували право одностайності при прийнятті рішень у вальному сеймі («ліберум вето») і право створення конфедерацій проти короля. Військові успіхи Яна III Собеського проти Туреччини (перемога у Віденській битві 1683) не спричинили зміцнення його влади, а за короля саксонської династії Веттінів Августа II Фридерика Сильного (1697—1733) боротьба між магнатськими таборами досягла апогею. Польща була змушена постійно стримувати експансію Османської імперії, на сході тривали суперечки з Московським царством за Смоленщину, на півночі довелося поступитися Інфлянтами/Ліфляндією на користь шведів. У 1648 році вибухнуло повстання козаків. У 1655 році польські землі були окуповані шведами («Потоп»), а король Ян II Казимир Ваза втік у Силезію. Регіментареві С. Чарнецькому вдалося витіснити шведів у Помор'я, але бранденбурзький курфюрст і прусський герцог Фрідріх-Вільгельм Гогенцоллерн скористався моментом, щоб відокремити Пруссію від Речі Посполитої. Московсько-польські конфлікти та війни закінчились Андрусівським договором (перемир'ям) 1667 року, за яким східні землі були поділені між Польщею і Москвою, а згодом — «Вічним миром» 1686-го, що дав змогу Речі Посполитій взяти участь у тривалих війнах із Туреччиною. Новий король (і саксонський курфюрст) Август II Фридерик Веттін (з 1697-го) втягнув країну в Північну війну 1700—1721 проти Швеції. Шведські війська, захопивши частину території, сприяли обранню на трон молодого магната Станіслава Лещинського, але після Полтавської битви 1709 року змушені були залишити Польщу. Втрата незалежності За часів короля Августа III Веттіна (1733—1763) знову посилилася боротьба магнатських угруповань, які залучали на свою підтримку сусідні держави, насамперед Росію та Пруссію, що втручалися у внутрішні справи Речі Посполитої. За наполяганням імператриці Катерини II у 1764 королем було обрано прихильника реформ Станіслава-Августа Понятовського (1732—1798). Його спроби розпочати реформи викликали спротив магнатів, очолюваних князем К.-С. Радзивіллом, які при підтримці Росії утворили Барську конфедерацію. В умовах зростання боротьби і втручання в неї сусідів за ініціативою Пруссії у 1772 році було здійснено 1-й поділ земель Речі Посполитої між 3-ма монархіями — Пруссією, Австрією і Росією; за ним у Речі Посполитої було забрано Помор'я, Куяви, частину Великопольщі, Малопольщу, Галичину, Східну Білорусь. У 1773—1792 королю і прибічникам реформ вдалося здійснити низку істотних змін, які зміцнили державу. Чотирирічний сейм за ініціативою патріотично налаштованих реформаторів ухвалив Конституцію Речі Посполитої Третього травня 1791, яка запроваджувала конституційну монархію, особисті свободи та рівні права всіх громадян. Консервативні шляхетські кола утворили Торговицьку конфедерацію й закликали на допомогу російську армію. Втручання сусідів призвело до 2-го поділу земель Речі Посполитої, затвердженого сеймом у Гродні: від неї відійшли вся Великопольща, Мазовія, східні землі. Відповіддю на це стало повстання під проводом Тадеуша Косцюшка (1746—1817), у якому взяли участь патріотична шляхта, міщани та частина селян. Російські війська під проводом Олександра Суворова жорстоко придушили повстання, а у 1795 році Росія, Австрія та Пруссія здійснили 3-й поділ Речі Посполитої, після чого вона припинила державне існування. Втрата незалежності спонукала польське суспільство до розгортання боротьби, рушійною силою якої стала патріотична шляхта. У 1797 році генерал-поручник Я.-Г. Домбровський (1755—1818) почав створення легіонів польських під егідою Наполеона Бонапарта. У 1807 після розгрому Пруссії Наполеон I Бонапарт проголосив на частині земель Варшавське князівство (герцогство) під своїм протекторатом і «дарував» йому Конституцію — «Кодекс Наполеона». На Віденському конгресі 1814—1815 рр. польські землі були переділені — Варшавське князівство перейшло до Росії під назвою Королівство Польське на засадах персональної унії монарха (Олександр I став королем Польщі). Королівству було надано Конституцію (1815), яка надавала певну автономію в межах імперії — сейм, уряд, армію, польську мову, свободи. Царська адміністрація не дотримувалася засад Конституції, втручалась у внутрішні справи Королівства. Це спричинило нове пожвавлення визвольного руху. 29 листопада 1830 року поляки під проводом П. Висоцького розпочали у Варшаві повстання проти царизму, до якого приєдналися патріотично налаштовані шляхта і міщанство. Було створено Національний уряд на чолі з аристократами). Повстання було остаточно придушене у вересні 1831 року. Поляки також взяли активну участь у революційних подіях 1848—1849 років в Угорщині, Німеччині, Італії, Франції та ін., а «польське питання» стало для демократичних сил континенту символом боротьби з імперським деспотизмом, консервацією застарілих суспільних відносин і поступу по шляху реформ. У січні 1863 року розпочалося чергове повстання. Тимчасовий повстанський уряд оголосив про скасування панщини та наділення селян землею, запровадження свобод і рівних прав, відбудову Речі Посполитої рівноправних народів. Царизм кинув на придушення повстання значні військові сили, здійснив селянську реформу в Королівстві (1864), використав міжнаціональні суперечності між поляками, українцями, білорусами та литовцями і навесні 1864 придушив польське повстання 1863—1864, піддав жорстоким репресіям його учасників. На початку 20 ст. перспектива майбутнього збройного конфлікту на континенті активізувала діяльність польських політичних сил. Парламентські системи в західноєвропейських країнах, а також у Німеччині та Австро-Угорщині створювали сприятливі умови для нац. консолідації. Революція 1905—1907 в Росії захопила також польські землі. Найбільшого розмаху емансипаційний рух поляків набув у Королівстві Польському, де демонстрації та страйки охопили ширші верстви населення, які виступили з вимогами, привели до повстання робітників Лудзі в червні 1905 року. Революційні події 1917 року в Росії поставили на порядок денний питання про утворення незалежної Польщі. На Заході було створено Польський національний комітет на чолі з Романом Дмовським (1917), визнаний країнами Антанти; в окупованому німцями Королівстві Польському почали діяти Регентська рада і уряд (Я. Кухажевський). Ідея незалежності Польщі знайшла відображення в документах російського Тимчасового уряду, більшовицької РНК, посланні президента США Вудро Вільсона до конгресу США («14 пунктів»), документах Антанти. Восени 1918 польські політичні сили утворили низку державних осередків — Польську ліквідаційну комісію в Кракові, Регентську раду та уряд у Варшаві, Тимчасовий народний уряд у Любліні, Польську раду Тєшинського князівства та ін., що прагнули опанувати владу на всіх землях проживання поляків. 11 листопада 1918 року до Варшави прибув Юзеф Пілсудський, який, спираючись на своїх прихильників серед військових та лівих партій, проголосив відновлення Польщі, став її тимчасовим керівником і призначив уряд на чолі із соціалістом Є. Морачевським. Але в січні 1919 він був змушений погодитися на зміну уряду, який очолив І. Падеревський. Щоб зменшити соціальне напруження і поширення соціалістичних ідей, уряд ухвалив низку декретів, які гарантували демократичні свободи, 8-годинний робочий день, соціальне страхування. Найскладнішою проблемою відновленої держави була справа її кордонів, що залежали від волі країн Антанти і можливостей розширити державну територію силовим шляхом. Після підписання Варшавського договору (1920) з Директорією Української Народної Республіки Пілсудський розпочав війну з РСФРР, що тривала до осені, змусила поляків напружити всі сили («диво на Віслі») і завершилась укладенням у березні 1921 року Ризького мирного договору між РСФРР і УСРР та Польщею, за яким західноукр. та західнобілорус. землі залишилися за Польщею. За Версальським мирним договором до Польщі була приєднана Познанщина і частина Помор'я з вузьким виходом до Балтики; порт Данциг отримав статус вільного міста. У Верхній Силезії, Вармії та Мазурах мали відбутися плебісцити, що проводилися в період польсько-радянської війни й дали можливість приєднати до Польщі тільки незначну частину їхніх територій. Тільки внаслідок 3-х силезьких повстань (1919—1921) союзні держави погодилися з передачею Польщі 1/3 Верхньої Силезії. У жовтні 1920 польські війська зайняли Віленський край. Новостворена держава стала багатонаціональною, де національні меншини становили понад 31 % населення. Друга Польська Республіка У січні 1919 року відбулися перші вибори до законодавчого сейму, що у березні 1921 року затвердив Конституцію Республіки Польщі, запровадив парламентський лад. За першого президента в грудні 1922 року обрано Г. Нарутовича, що за тиждень загинув від руки фанатика-ендека, а на його місце обрано людовця С. Войцеховського. Урядові В. Грабського вдалось провести у 1923—1924 рр. низку реформ, що допомогли всталити економіку. Боротьба за зверхність закінчилась державним переворотом у травні 1926 року, коли з допомогою армії Юзеф Пілсудський встановив режим «санації» (оздоровлення). Пілсудчики провели через сейм нову Конституцію. Після смерті Пілсудського (1935) його спадкоємцям на чолі з маршалом Е. Ридз-Смігли вдалось зберегти владу. У зовнішній політиці польські провідники дотримувалися тактики «рівноваги сил» між східним і західним сусідами. Однак, коли в серпні 1939 року підписали угоду про ненапад між гітлерівською Німеччиною та сталінським СРСР обидва сусіди 1 й 17 вересня 1939 вдерлись до Польщі, поклавши початок Другій світовій війні. Дарма що Велика Британія та Франція мали оборонну спілку з Польщею, вони не змогли справдити правових, дипломатичних, військових та моральних обіцянок польській нації та втрутитись в сутичку. Це стало відомо як «Західна зрада». Друга світова війна Західноукр. та західнобілорус. землі ввійшли до складу відповідних радянських республік України та Білорусі, у них було проведено репресії та депортації польських громадян, учасників місцевих визвольних рухів. Частина інтернованих польських офіцерів (14,5 тис.) за рішенням вищого сталінського керівництва була у 1940 році розстріляна в Катині (під Смоленськом; див. Катинський розстріл 1940), таборах і в'язницях Харкова (страти польських офіцерів у Харкові) й Твері. Окуповані Німеччиною землі Польщі були поділені: західні терени й Силезія включені до складу Третього рейху, на східних створено Генеральну губернію під німецьким керівництвом. У великих містах окупаційною владою створювались єврейські гетто, куди зганялося все єврейське населення міста і околиць. Найбільше гетто було створено у Варшаві — у ньому містилося до 480 000 євреїв. Створювалися табори смерті, систематичне знищення євреїв Польщі отримало назву «Операція Рейнхард». Кількість жертв таборів смерті точно не встановлена, за оцінками «Енциклопедії Голокосту», загинуло до 3 мільйонів польських євреїв. Втрата незалежності, окупаційна політика, пограбування національних багатств, репресії й терор проти населення спричинили виникнення руху Опору. У Франції було сформовано еміграційний уряд на чолі з генералом Владиславом Сікорським (1881—1943), який із 1940 діяв у Лондоні (Велика Британія), створювалися польські збройні формування на Заході. В окупованій Польщі виникли підпільні структури, підпорядковані лондонському урядові — Делегатура і Армія Крайова, підпільні структури різних політичних таборів — людовців (Батальйони хлопські), націоналістів (Народові збройні сили), комуністів (Гвардія Людова) та ін. Після нападу гітлерівської Німеччини на СРСР лондонський уряд 30 липня 1941 підписав із СРСР договір про спільну боротьбу проти гітлерівців у рамках Антигітлерівської коаліції, за яким на терені СРСР створювалася польська армія під проводом генерала Андерса. Однак від самого початку між сторонами виникли суперечності, які змусили польське керівництво вивести польську армію на Близький Схід. Після цього Москва взяла курс на консолідацію комуністичного табору в окупованій Польщі, створила в 1942 році залежну від себе Польську робітничу партію, а згодом — підпільну Крайову раду народову (КРН) та Армію Людову (АЛ). З числа польських емігрантів 1943 р. в Москві було сформовано Союз польських патріотів (СПП) на чолі з В. Василевською і 1-шу Польську армію. Навесні 1943 уряд СРСР розірвав відносини з польським лондонським урядом під приводом «фальсифікації» останнім Катинської справи. На міжнародних конференціях у Тегерані і Ялті союзники погодилися з ультимативними вимогами голови РНК СРСР Йосипа Сталіна встановити східний кордон післявоєнної Польщі по «межі Керзона», а західний — по Одрі і Нисі Лужицькій (притока Одри); відповідно Помор'я та Пруссія відходили до складу Польщі, а західноукр. та західнобілорус. землі залишалися у складі СРСР. Лондонський уряд не погодився з таким встановленням кордону на сході і розробив план операції «Бужа», що передбачав захоплення влади силами руху Опору на теренах, які залишала німецька армія. 1 серпня 1944 року в рамках цього плану розпочалося Варшавське повстання; воно тривало 73 дні й завершилося поразкою, зокрема й через те, що керівництво СРСР не підтримало повсталих. Водночас 22 липня 1944 року прорадянські польські сили під керівництвом комуністів проголосили в місті Холмі утворення Польського комітету національного визволення (ПКНВ). При підтримці Червоної армії ПКНВ, очолюваний соціалістом Е. Осубою-Моравським, прийшов до влади на звільнених Червоною армією теренах, проголосив проведення соціальних реформ, підписав договори з СРСР про нові кордони Польщі та проведення «обміну населенням». У червні 1945 року з метою піднесення міжнародного престижу комуністів було створено Тимчасовий уряд нац. єдності, до якого було включено кілька міністрів з еміграції, що, однак, не похитнуло провідних позицій комуністів у керівництві країною. У 1945—1947 роках у країні розгорнулася гостра політична боротьба, під час якої проти комуністів виступала легальна політична опозиція в особі ПСЛ, очолюваної С. Миколайчиком, і збройне підпілля різного політичного спрямування. Після територіальних змін польські жителі Східних кресів були вимушені полишати домівки. У середині й наприкінці 1940-х років репатріювалася близько 2 мільйонів поляків. Однак, незважаючи на переміщення, понад 1,5 мільйона поляків залишилися на цих територіях (великі концентрації поляків все ще помітні навкол Гродно та Ліди в Білорусі та Вільнюса в Литві). У ході боротьби зі збройним підпіллям польська влада у 1947 році здійснила військово-політичну операцію «Вісла», за якою понад 150 тис. українців були примусово виселені зі своїх родинних місць і розпорошені по території Польщі, переважно на т. зв. «повернутих землях». При підтримці СРСР комуністичний табір зумів сформувати блок партій (ППР, ППС, Стронніцтво людове, Стронніцтво демократичне) і, використовуючи політичний тиск та масові фальсифікації, здобути перемогу на виборах до Законодавчого сейму в січні 1947, сформувати уряд на чолі з Ю. Циранкевичем і обрати президентом Б. Берута. Під диктатом Сталіна було проведено «чистку» в комуністичному таборі, усунуто представників опозиції (С. Миколайчик емігрував на Захід) і запроваджено диктатуру Об'єднаної партії (ПОРП; створена на базі об'єднання ППР і ППС наприкінці 1948 року). Було проголошено програму будівництва соціалізму. Комуністичний режим В 1949—1955 рр. було встановлено тоталітарний режим, усі сфери життя країни були поставлені під контроль ПОРП, реалізувалася її програма індустріалізації, колективізації, яка супроводжувалася політичною демагогією, жорстокими репресіями щодо всіх опонентів нової влади. Апарат безпеки працював під контролем «фахівців» з СРСР, армія перебувала під командуванням прибулих із СРСР маршала К. Рокоссовського (міністр оборони) і генералів. За роки реалізації «шестирічного плану» вдалося розбудувати переважно воєнну промисловість, але зазнали невдачі спроби провести колективізацію. Проведені зміни відобразилися в Конституції ПНР, схваленої законодавчим сеймом у 1952 році . Формально збереглася багатопартійна система, за якою політична влада перебувала в руках Національного фронту, що об'єднав керівну ПОРП, а також Об'єднане стронніцтво людове (ЗСЛ, Об'єднана нар. партія) і Демократичну партію (СД). У 1949 році Польща стала членом Ради економічної взаємодопомоги (РЕВ), у 1955-му — членом Варшавського договору (ОВД). Після смерті Сталіна розпочалася часткова лібералізація системи, яка торкнулася Польщі з певним запізненням. Тільки після XX з'їзду КПРС (1956), на якому було оприлюднено лише окремі злочини сталінізму, відбулося пожвавлення активності поляків. У червні 1956 під час Ярмарку в Познані відбулися стихійні демонстрації протесту робітників і населення міста, які переросли в зіткнення з органами правопорядку й військами. Виступ було придушено, але відбулася зміна влади: на чолі ПОРП було поставлено репресованого комуніста В. Гомулку, який обіцяв побудувати в Польщі «справжній соціалізм». Комуністам вдалося втримати владу, але подальші кроки засвідчили курс на розбудову адміністративно-розподільчої системи в економіці, диктатуру ПОРП у кадрових питаннях, обмеження й цензуру, нав'язування догматичної ідеології. Невдоволення різних груп населення, передусім інтелігенції та молоді, проявилося в акціях протесту студентів Варшавського та ін. університетів у березні 1968 та робітничих виступів у містах Балтійського узбережжя в грудні 1970, які були придушені з допомогою війська. ПОРП вдалася до заміни керівників партії та вищих органів влади, на чолі яких стали Е. Герек і П. Ярошевич. Було взято курс на отримання західних кредитів та посилення патріотичного виховання без зміни ідеології та політики правлячої партії. Після Гельсінкської наради з питань безпеки і співробітництва в Європі в країні виник легальний опозиційний правозахисний рух (Комітет захисту робітників — Комітет соціальної самооборони, Конфедерація незалежної Польщі та ін.), який поставив за мету домогтися демократизації суспільних відносин. У жовтні 1978 року ватиканський конклав обрав новим главою Церкви польського кардинала Кароля Войтилу, який став новим Папою Римським під іменем Івана Павла II і підніс моральний авторитет церкви серед поляків. Улітку 1980 року досягла апогею суспільно-політична криза, відбулися численні робітничі страйки, під час яких було створене опозиційне профспілкове об'єднання «Солідарність» на чолі з електриком Лехом Валенсою. Спроби ПОРП черговий раз змінити керівництво партії і держави не знайшли розуміння серед громадян, впливи «Солідарності» і численних опозиційних організацій постійно зростали. Намагаючись втримати владу, керівник ПОРП і уряду В. Ярузельський 13 грудня 1981 запровадив у країні воєнний стан і з допомогою армії придушив опір опозиції. Спроби нового керівництва провести реформи, не змінюючи суспільно-політичного устрою, зазнали невдачі. Третя Польська Республіка Після початку ліберальних реформ М. Горбачова в СРСР розпочали пошуки компромісу між правлячим табором й опозицією. На початку 1989 року пройшли переговори «круглого столу» між представниками влади та опозиції, які завершились угодою про початок демократизації польського суспільства. Згідно з нею, було внесено зміни до Конституції, сформовано перехідні Національні збори (сейм і сенат), перший некомуністичний уряд на чолі з Т. Мазовецьким, скасовано цензуру й політичні обмеження, розпочато впровадження ринкових відносин в економіку. На початку 1990 року ПОРП саморозпустилася, засудивши форми і методи комуністичного правління, на її базі утворилося кілька лівих партій, зокрема Соціал-демократія Республіки Польща. Одночасно виникло багато нових політичних партій різноманітного спрямування. Улітку 1991 року відбулися перші демократичні вибори до Національних зборів, які не дали переваги жодному з політичних угруповань. Восени 1991 року президентом Польщі було обрано Леха Валенсу. Програма «шокової терапії» за ініціативою Лешека Бальцеровича на початку 1990-х рр. дозволила країні перетворити планову економіку соціалістичного стилю на ринкову. Як і у всіх інших посткомуністичних країнах, Польща постраждала від тимчасового спаду в соціальних та економічних стандартах, але стала першою посткомуністичною країною, що досягла рівня ВВП 1989 р. до 1995 р. багато в чому завдяки росту своєї економіки. У 1995 році президентом Польщі обрано представника лівих сил А. Квасьневського, який перебував на цій посаді до 2005 року. У 1997 році була схвалена Конституція Республіки Польща, що запровадила парламентсько-президентський лад. Партійно-політична система Польщі включає численні партії правиці, лівиці та центру. На президентських виборах 2005-го переміг представник правиці Лех Качиньський (партія «Право і справедливість»). Парламентські вибори 2007-го найбільше голосів принесли ліберально-центристській партії Громадянська платформа (Платформа обивательська; ПО), яка ввійшла в коаліцію з Польською людовою партією і утворила уряд на чолі з Д. Туском (ПО). У квітні 2010 року під час перельоту для участі у заходах пам'яті, приурочених річниці «Катинського розстрілу» під містом Смоленськ (РФ), зазнав катастрофи урядовий літак із польською делегацією, внаслідок чого загинув президент Качиньський і 95 представників політичної еліти. На позачергових виборах у червні 2010-го главою держави було обрано представника ПО Броніслава Коморовського. Зовнішньополітичний курс Польщі є виважений і прогнозований, спрямований на участь у формуванні стабільної системи безпеки у співпраці з ООН, НАТО, ЄС, Організацією з безпеки і співробітництва в Європі, розвиток дружніх відносин з усіма країнами світу, насамперед сусідніми. Найбільш наочними були численні удосконалення в області прав людини, як-от свобода слова, свобода в Інтернеті (без цензури), громадянських свобод (1 клас) і політичних прав (1 клас) відповідно до Freedom House. У 1991 р. Польща стала членом Вишеградської групи і приєдналася до Організації Північноатлантичного договору (НАТО) в 1999 р. разом із Чехією та Угорщиною. Поляки тоді проголосували за вступ до Європейського Союзу в ході референдуму в червні 2003-го, ставши повноправним членом 1 травня 2004 р. Польща приєдналася до Шенгенської зони у 2007 р., унаслідок чого кордони країни з іншими державами-членами ЄС було «демонтовано», що дало повну свободу пересування в межах більшості країн ЄС. У той же час східний кордон Польщі є зовнішньою межею ЄС із Білоруссю, Росією та Україною. У 2011 році правляча «Громадянська платформа» перемогла на парламентських виборах. У 2014 році прем'єр-міністр Польщі Дональд Туск обраний президентом Європейської ради та залишив посаду прем’єр-міністра. Вибори 2015 і 2019 років виграла консервативна партія «Право і справедливість» (PiS) на чолі з Ярославом Качиньським. У грудні 2017 року Матеуш Моравецький склав присягу як новий прем’єр-міністр, змінивши Беату Шидло, яка перебувала на посаді з 2015 року. Президент Анджей Дуда, якого підтримує партія «Право і справедливість», переобраний на президентських виборах 2020 року з невеликим відривом. Повномасштабне російське військове вторгнення в Україну у 2022 році призвело до прибуття до Польщі 6,9 мільйонів українських біженців. Державний устрій Польща — демократична країна на чолі з президентом, головним законом якої є Конституція 1997 р. Центральна урядова структура — Рада міністрів на чолі з прем'єр-міністром. Президент призначає кабінет відповідно до пропозицій прем'єр-міністра, який, як правило, представник від коаліції більшості в Сеймі. Президента обирають шляхом загального голосування щоп'ять років. Коморовський замінив президента Леха Качиньського після смерті останнього в авіакатастрофі 10 квітня 2010 р. Прем'єр-міністр Дональд Туск призначений 2007 року, після того, коли його партія «Громадянська платформа» домоглася значних успіхів на парламентських виборах. У 2011 р. Туск був переобраний. Польські виборці обирають двопалатний парламент, що складається із 460 депутатів нижньої палати (Сейму) і 100 членів Сенату (Сенат). Сейм обирають за пропорційним представництвом відповідно до методу д'Ондта, метод, аналогічний тому, який використовують у багатьох парламентських політичних системах. За винятком партій етнічних меншин тільки кандидати політичних партій, що отримали не менше 5 % від загальнонаціонального голосування, можуть увійти до Сейму. У разі потреби члени Сейму та Сенату на спільному засіданні формують Національні Збори (). Національні Збори формують у трьох випадках: коли новий президент складає присягу, коли існує обвинувальний висновок щодо Президента республіки, який вноситься до Державного трибуналу (), коли постійна непрацездатність президента заважають йому здійснювати свої обов'язки через стан здоров'я. На сьогодні реальним був тільки перший приклад. Судова влада відіграє важливу роль у процесі прийняття рішень. До її основних інститутів належать: Верховний суд Польщі, Вищий адміністративний суд Польщі, Конституційний трибунал Польщі та Державний трибунал Польщі. На схвалення Сенату Сейм також призначає омбудсмена або уповноваженого із захисту громадянських прав () на п'ятирічний термін. Омбудсмен зобов'язаний захищати дотримання і реалізацію прав і свобод громадян та мешканців Польщі, законів і принципів суспільного життя і соціальної справедливості. Членство в міжнародних організаціях: ООН, НАТО, ОБСЄ, Організація економічного співробітництва та розвитку, СОТ, МВФ, Європейський Інвестиційний Банк, ЄС, МБРР, ЄБРР, Рада Балтійських Держав, Європейська Асоціація Вільної Торгівлі, Центрально-Європейське Об'єднання Вільної Торгівлі (CEFTA), ЮНЕСКО, ЮНІСЕФ, ВООЗ, ЦЄІ. Політичні партії Уряд (Сейм): Право і справедливість (235) Опозиція (Сейм): Громадянська платформа (126) Ліві разом (44) Польська коаліція (Польська селянська партія) (24) Конфедерація (11) Німецька меншість (1) Польська соціалістична партія (3) Польща 2050 (8) Уряд (Сенат): Право і справедливість (46) Опозиція (Сенат): Громадянська платформа (41) Польська селянська партія (4) Польська соціалістична партія (2) Польща 2050 (1) Збройні сили Польща має збройні сили загальною чисельністю 120 000 чоловік, які комплектують відповідно до стандартів НАТО на професійній основі (загальна військова повинність відсутня). Польська військова історія налічує близько 1000 років, оскільки від часу формування польської державності в X столітті армія завжди займала вагоме положення в її існуванні. Польське військо мало тісні контакти з українським козацтвом у XV—XVIII століттях, коли українські землі були в складі Речі Посполитої. Тісними були подальші українсько-польські контакти у ХХ ст., що нерідко мали відверто конфліктний характер, як і в минулому. Після Другої світової Польща ввійшла в радянську зону впливу в Європі. Після розпаду СРСР польська армія почала перебудову відповідно до західних стандартів, проте навіть сьогодні значну частину польського арсеналу складає радянська техніка (танки Т-72 та його польська модернізація ПТ-91, бойові машини піхоти БМП-1, бронемашини БРДМ-2, винищувачі МіГ-29, бомбардувальники Су-17 тощо). Також закуплені сучасні зразки озброєння НАТО: винищувачі F-16, танки Леопард 2 та інші. Адміністративний поділ Складається із 16 воєводств (), поділених на 308 повітів (), які, своєю чергою, поділені на 2489 гмін, включно з 65 містами, що мають статус міських повітів. (Новий адміністративний розподіл уведено 1 січня 1999 р.). Населення Міста Мови Згідно з Конституцією єдиною державною мовою є польська. Статус регіональної мови має кашубська мова, отримати цей статус для своєї мови також хочуть сілезці, але їх мова в Польщі вважається говіркою. Польща визнає 9 національних меншин у Польщі: це білоруси, вірмени, євреї, литовці, німці, росіяни, словаки, українці й чехи. Окрім них, етнічними меншинами є 4 групи: караїми, лемки, роми і татари. Використовувати мову національної меншини як допоміжну в органах місцевого самоврядування можна тільки в випадку, якщо національна меншина складає не менше 50% в населеному пункті. В 2021 році в Польщі 37 427 600 людей спілкувалися вдома польською мовою, з них 35 886 000 людей спілкувалися вдома тільки польською мовою. Непольською мовою вдома послуговувалися 1 666 700, з них 115 100 спілкувалися вдома тільки непольською мовою. З тих хто спілкувалися вдома також польською, 704 400 спілкувалися вдома також англійською, 457 900 сілезькою, 199 000 німецькою. З тих хто спілкувалися вдома тільки непольською мовою, 53 300 спілкувалися вдома сілезькою, 21 000 англійською, 7 800 українською. В 2011 році в Польщі 37 815 600 людей спілкувалися вдома польською мовою, з них 37 043 600 спілкувалися вдома тільки польською. Непольською мовою спілкувалися 948 500 поляків, з них 168 800 спілкувалися вдома тільки непольською. З тих хто спілкувався вдома тільки непольською мовою, 126 500 спілкувалися сілезькою, 9 700 німецькою, 4 500 українською. З тих хто спілкувався також польською, 397 000 спілкувалися сілезькою, 104 300 кашубською, 99 400 англійською. В 2002 році в Польщі 37 405 335 людей спілкувалися вдома польською мовою, з них 36 894 358 спілкувалися тільки польською. Непольською мовою вдома послуговувались 563 499 поляків. З тих хто спілкувалися непольською 204 573 людини спілкувалися німецькою, 89 874 спілкувалися англійською, 56 643 спілкувалися сілезькою. Релігія Християнство в країні почало поширюватись із другої половини Х ст. Переважна кількість вірян — римо-католики. Також є греко-католики (понад 200 тис.) і невелика група вірмено-католиків. Існують церкви, що відділилися від Римо-Католицької Церкви: Старокатолицька церква маріавітів (25 тис.) та Католицька церква маріавітів (4 тис.). Польська православна церква за числом вірян посідає 2-е місце (близько 500 тис.). В окремих мазурських і білостоцьких селах живуть старообрядці (пилипони, філіпони), предки яких емігрували сюди в XVII ст. із Росії, рятуючись від релігійних переслідувань. Є також представники протестантських течій і сект: Євангелійна аугсбургська (лютеранська) церква (75 тис.). Окрім німців, до неї належать мазури та частина вірян Цешинської Силезії і Лодзі. Об'єднана євангелійна церква (10 тис.). Адвентисти сьомого дня. Баптисти. Реформатори. Методисти. П'ятидесятники (послідовники п'ятидесятних Асамблей Бога, знані в Польщі, як зєльоносьвянковці). Мормони. Свідки Єгови (130 тис.). Із нехристиян у країні є найбільш представлені караїми, мусульмани та юдеї. Українці в Польщі Офіційно у Польщі проживає 1,5 мільйона українців. За неофіційними даними, їх загалом більше ніж 1,7 млн осіб. Вони становлять тут національну меншину, предки якої споконвіку проживали в історичних областях Бойківщини, Лемківщини, Підляшшя, Холмщини, Надсяння. 1947 року комуністична влада провела акцію «Вісла». Основна маса українського населення ще й досі живе розсіяно на західних і особливо північних територіях — в та інших воєводствах. Українці Польщі дбають про свої національні корені. Тут діють українські громадські організації, видають газету «Наше слово», українознавчі факультети у вищих навчальних закладах. Основна частина українського населення, 5—10 тис. українців, живе у Варшаві, близько 3 тис. — у Кракові. Польща та Україна уже багато років поспіль пов'язані між собою двосторонніми стосунками. У жовтні 1918 року до Києва прибув Станіслав Ванькович у ранзі надзвичайного посла і повноважного міністра Польщі при гетьмані Павлу Скоропадському (Українська Держава). Він мав повноваження від Регентської ради Королівства Польського, щодо встановлення дипломатичних відносин між Польщею та Україною. Рада Міністрів Української Держави, зі свого боку, ухвалила постанову про створення з 20 жовтня 1918 р. у Варшаві посольства 2-го розряду на чолі з членом ради МЗС Олександром Карпинським. 2 грудня 1991 року Республіка Польща першою серед зарубіжних країн визнала державну незалежність України. 4 січня наступного року між двома країнами були встановлені дипломатичні відносини на рівні посольств. Українські заробітчани Із 2014 року українські заробітчани стали становити все більшу частину робочої сили Польщі. Станом на 2020 рік у Польщі перебувало близько 1,5 млн українців, а взагалі за рік на тимчасові роботи до Польщі виїжджали до 2 млн українців. Постійно ж мешкає у Польщі лише 200 000 українців. Економіка Польща — індустріально-аграрна країна. За даними Світового Банку, станом на 2018 рік: ВВП — $ 585,7 млрд. Темп зростання ВВП — 5,1 %. ВВП на душу населення — $ 15,477. Прямі іноземні інвестиції — $ 3,9 млрд. Імпортом є нафта і нафтопродукти, прокат чорних металів і сталь, залізняк, металообробні верстати, пшениця, бавовна — $ 34,3 млрд (г. ч. Німеччина — 19,0 %; Італія — 7,9 %; Франція — 6,5 %; Росія — 5,4 %; Велика Британія — 4,7 %). Експортом є паливо, сировина і напівфабрикати, верстати і машини, промислове і транспортне обладнання, одяг і господарські товари — $ 28,6 млрд (г. ч. Німеччина — 36,0 %; Італія — 5,8 %; Росія — 5,6 %; Нідерланди — 4,7 %; Франція — 4,6 %). Із 2014 року все більш вагомим фактором росту польської економіки (після значного фінансування з боку ЄС, передовсім Німеччини) є українські заробітчани. Так, за оцінками Нацбанку Польщі, українські кадри забезпечують 0,3—0,9 % зростання ВВП. Промисловість Промисловість Польщі є основною галуззю господарства. Основні галузі промисловості — машинобудування, металургійна, гірнича (вугільна, сірчана тощо), хімічна, суднобудування, харчова, текстильна та легка промисловість. Значна частка економічного потенціалу країни базована на переробці мінеральної сировини. Переважають галузі важкої промисловості. Провідну роль відіграють машинобудування, чорна та кольорова металургія, хімічна промисловість. Також добре розвинені текстильна та швейна промисловість. У паливній промисловості головною галуззю є вугільна. В електроенергетиці провідну роль відіграють теплові електростанції. Чорна металургія працює на власному коксівному вугіллі та переважно імпортних рудах. Кольорова металургія з власної сировини виплавляє мідь, свинець і цинк; з імпортованої — алюміній. У Верхній Сілезії переважає металомістке важке та залізничне машинобудування. Хімічна промисловість Польщі спеціалізована на виробництві різноманітних мінеральних добрив, соди, полімерів, парфумів, ліків, фотохімії. Текстильна промисловість країни виробляє переважно бавовняні тканини. Швейна промисловість працює на експорт. Енергетика Сектор виробництва електроенергії в Польщі в основному заснований на викопному паливі. Видобуток вугілля в Польщі є основним джерелом і паралельно найбільшим джерелом викидів парникових газів у країні. Нова енергетична політика Польщі до 2040 року (EPP2040) передбачає скорочення частки вугілля і бурого вугілля у виробництві електроенергії з трохи менше 80% до 60% у 2017—2030 роках. План передбачає будівництво першої атомної елекстростанції, підвищення енергоефективності та декарбонізацію транспортної системи, щоб зменшити викиди парникових газів і зробити пріоритетом довгострокову енергетичну безпеку. Транспорт Транспорт: залізничний, автомобільний, морський, трубопровідний, повітряний. Лише в трьох містах Польщі їздять тролейбуси: у Любліні, Тихи та Гдині. Польща — частина Шенгенської зони ЄС і тому є важливим транспортним вузлом завдяки своєму стратегічному географічному положенню в Центральній Європі. Деякі з найдовших європейських маршрутів, зокрема E30 та E40, пролягають через Польщу. Країна має хорошу мережу автомобільних доріг, що включає швидкісні дороги та автостради. Головні морські порти: Щецин, Свіноуйсьце, Гданськ, Гдиня. 1997 року було перевезено 386 млн т вантажів, з них залізницями — 224 млн, автомобільним транспортом — 96 млн, трубопровідним — 34 млн, морським — 24 млн, річковим — 8 млн т. Міжнародні аеропорти в Польщі: Міжнародний Аеропорт ім. Фридерика Шопена Варшава-Окенце Міжнародний Аеропорт ім. Леха Валенси Гданськ-Рембєхово Міжнародний Аеропорт Катовиці-Пижовиці Міжнародний Аеропорт ім. Яна Павла II Краків-Балиці Міжнародний Аеропорт ім. Владислава Реймонта Лодзь-Люблінек Міжнародний Аеропорт ім. Генрика Венявского Познань-Лавиця Міжнародний Аеропорт ім. Миколая Коперника Вроцлав-Страховиці Міжнародний Аеропорт «Солідарність» Щецин-Голенюв Міжнародний Аеропорт Ряшів-Ясенка Міжнародний Аеропорт ім. Ігнація Яна Падеревського Бидгощ-Шведерово Аеропорт Зелена Гура-Бабімост Міжнародний Аеропорт Варшава-Модлін Міжнародний Аеропорт Люблін-Свидник Культура Культура Польщі тісно пов'язана зі складною 1000-річною історією держави, і утворює важливу складову західної цивілізації. Поляки пишаються національною ідентичністю, яка часто асоціюється з білим та червоним кольорами. Національні символи, головним чином коронований білохвостовий орел, часто зображують на одязі та емблемах. Архітектура Архітектура Польщі включає в себе сучасні та історичні пам'ятки архітектурного та історичного значення. У країні розташовано кілька важливих творів західної архітектури, таких як Вавельський пагорб, «Князь» і замок Мальборк, міські пейзажі Торуні, Замостя і Кракова. Деякі з них є об'єктами Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО. Зараз Польща розвиває модерністські підходи в дизайні з такими архітекторами, як , і . Музика Найбільш відомі музиканти: Фридерик Шопен, Кароль Шимановський, Кшиштоф Пендерецький, Збігнев Прайснер, Войцех Кіляр, Ігнацій Ян Падеревський, Генрик Венявський, Кшиштоф Комеда, Анджей Пануфнік, Станіслав Монюшко, Ян Качмарек, Вітольд Лютославський, Генрик Миколай Гурецький. Сьогодні Польща має дуже активну музичну сцену, джаз і метал особливо популярні серед сучасного населення. Польські джазові музиканти, як-от Кшиштоф Комеда, створили унікальний стиль, який був найвідомішим в 1960-х і 1970-х роках і продовжує користуватися популярністю донині. Після падіння комунізму по всій Європі Польща стала головним місцем проведення масштабних музичних фестивалів, серед яких головний , фестиваль Opole та . Кінематограф Всесвітньо відомі польські діячі кіно: Єжи Антчак, Єжи Гоффман, Єжи Кавалерович, Кшиштоф Кесльовський, Агнешка Голланд, Казімеж Куц, Юліуш Махульський, Роман Полянський, Єжи Штур, Анджей Вайда, Павел Павліковський, Кшиштоф Зануссі. Проводять фестивалі у Варшаві, Кракові, Гдині, Торуні та Вроцлаві. Медіа Засоби масової інформації представлені наймасовішими телеканалами групи Telewizja Polska: TVP1, TVP2, TVP Info, TVP Polonia, TVP Kultura, TVP Historia, TVP Sport, Biełsat TV i TVP HD, TVP Seriale, TVP Rozrywka, TVP1 HD та TVP2 HD. Головні приватні телеканали: TVN, Polsat, Polonia 1, Tele 5, Canal+ Polska, Телебачення Trwam, Telewizja Republika, TV4, TV Puls, Superstacja, MTV Polska, 4fun.tv, Discovery Channel та TVS. Найпопулярнішими радіостанціями є Polskie Radio: Jedynka, Dwójka, Trójka, Czwórka. Наймасовіші щоденні газети: «Fakt», «Super Express», «Gazeta Wyborcza», «Rzeczpospolita», «Dziennik Gazeta Prawna», «Przegląd Sportowy», «Gazeta Polska Codziennie», «Tygodnik Angora», «Gość Niedzielny», «Polityka», «Newsweek Polska», «Sieci Prawdy», «Do Rzeczy», «Gazeta Polska». У інтернеті лідирують портали Wirtualna Polska (WP), Onet.pl, Gazeta.pl, Interia.pl, Facebook, Twitter та Snapchat. Свята Існує 13 затверджених урядом щорічних державних свят — Новий рік 1 січня, День Трьох королів 6 січня, Великдень, День праці 1 травня, День Конституції 3 травня, П'ятидесятниця, Свято Тіла Христового, Свято Успіння 15 серпня, День Всіх Святих 1 листопада, День незалежності 11 листопада, Різдво 25 і 26 грудня. Освіта Міністерство національної освіти Польщі довело, що за короля Станіслава 1773 р. в Польщі існувало перше міністерство освіти у світі, і ці традиції продовжують. Початкова школа розділена на 2 цикли по 3 роки. Середня школа містить у собі нижчий щабель середньої освіти і завершує базову освіту. Вона триває 3 роки. Досліджувані предмети: польська мова, історія, громадянська освіта, дві іноземні мови, математика, фізика і астрономія, хімія, біологія, географія, живопис/музика, технологія, інформаційні технології, фізичне навчання, релігієзнавство або етика. Вища освіта в Польщі відповідно до Закону від 27 липня 2005 року «Про вищу освіту» ділиться на бакалаврат (перший ступінь, перший цикл освіти) і магістратуру (другий цикл освіти). Навчання в магістратурі в цілому (разом із проходженням програм бакалаврату) має тривати 5—6 років. Після завершення магістратури магістри можуть продовжити навчання в докторантурі. Захист дисертації на цьому рівні знаменують присвоєнням ступеня доктора філософії (PhD). Після цього доктор може пройти процедуру габілітації на здобуття наукового ступеня Doctor Habilitat. У Польщі існує 457 навчальних закладів: 131 державний і 326 недержавних. Усього в Польщі навчаються приблизно 2 млн студентів, є 43 університети. З них 41 державний (18 класичних, 23 технічних і профільних), 1 недержавний, 2 університети Католицької церкви. Спорт Багато видів спорту культивуються в Польщі, водночас дуже популярними є: футбол (найпопулярнішим видом спорту в країні, з багатою історією міжнародних виступів), легка атлетика, баскетбол, бокс, стрибки з трампліна, фехтування, гандбол, хокей, плавання, волейбол, спідвей і важка атлетика. Золота ера польського футболу сталася, починаючи з 70-х і тривала до початку 80-х років XX століття, коли польська національна футбольна команда досягала своїх найкращих результатів у різних змаганнях. На Кубку світу з футболу здобувала 3-тє місце в 1974 і 1982 роках, та виграла золоту медаль у футбольному турнірі на літніх Олімпійських іграх 1972 року, а також завоювала дві срібні медалі в 1976 і 1992 роках. Польща разом з Україною, добилася проведення Чемпіонату Європи з футболу 2012 р., який пройшов на стадіонах Варшави, Познані, Гданська, Вроцлава. Найпопулярніші футбольні клуби країни — Рух (Хожув), Гурнік (Забже), Вісла (Краків), Легія (Варшава), Лех (Познань), Шльонськ (Вроцлав). Збірна Польщі з волейболу займає 5 місце у світовому рейтингу, а волейбольна команда жінок займає 10 місце. Маріуш Пудзяновський (Mariusz Pudzianowski) є досить успішним силовиком у світі, здобувши найбільшу кількість титулів у «World's Strongest Man», за будь-який іншого його конкурента у світі, виборовши 2008 р. його вже вп'яте. Перший польський водій на Формулі-1, Роберт Кубіца — приніс полякам здобутки в найпрестижніших автозмаганнях у світі. Польська команда є «законодавцем мод» мотоперегонах, зокрема, у спідвеї, а Томаш Голлоб — найуспішніший мотовершник у світі. Національна команда спідвею є однією з фаворитів у міжнародному спідвеї, здобуваючи чисельні перемоги та нагороди, відомі також ще спідвеїсти Ярослав Хампель, Януш Колодзей і Веслав Ягусь, а найтитулованіші спідвейні клуби «Унія» Лешно, «Сталь» Гожув, «РКМ Рибнік», «Полонія» Бидгощ. Іншою популярною грою в Польщі є баскетбол (поляки звуть — кошиківка), завдяки перемозі на чемпіонаті Європи у 2003 і 2005 роках національної жіночої збірної, так звана «Złotka» добилася віцечемпіонства й на світовому форумі у 2006 році. Баскетбол все більше здобуває популярності в країні, хоч національна команда чоловіків ще не має таких перемог, та й у польська ліга ще не найвищому рівні. В останні роки набули популярності зимові види спорту: у стрибках з трампліна значних успіхів добився Адам Малиш, відомі своїми досягненнями біатлоністи Магдалена Гвіздонь та Томаш Сікора. З 2000 років на провідні ролі у світовому гандболі виходять польські національні команди чоловіків та жінок, які перебувають у призерах багатьох турнірів, а також прийшли успіхи й до польської національної команди плавців, особливо відзначилася Отілія Єджейчак. Польські гори ідеальне місце для піших прогулянок, катання на лижах і на гірських велосипедах — залучають мільйони туристів щороку в усьому світі. Балтійські пляжі і курорти популярні місця для риболовлі, каное, байдарки і відомі своїм широким спектром інших водно-тематичний спортивних дисциплін. Примітки Література Дейвіс Н. Боже ігрище: історія Польщі / Норман Дейвіс ; пер. з англ. Петро Таращук. — Київ: Основи, 2008. — 1080 с. Дильонгова Г. Історія Польщі 1795—1990 / Ганна Дильонгова; пер. з польської М. Кірсенка. — Київ: Києво-Могилянська академія, 2007. — 239 с. Історія Польщі: Від найдавніших часів до наших днів / Зашкільняк Леонід, Крикун Микола; Львівськ. нац. ун-тет ім. І. Франка; Ін-тут історичних досліджень. — Львів: Львівський національний університет ім. І. Франка, 2002. — 752 с. Польща — нарис історії / за ред. В. Менджецького, Є. Брацисевича. — пер. з пол. І. Сварника. — Варшава: Ін-т національної пам‘яті, 2015. — 365 с. — ISBN 83-7629-825-2. Польща = Polska: країнознавство: [для учнів серед. та ст. кл., та студентів] / І. В. Андрущенко, Б. І. Андрущенко. — Київ: Арій, 2017. — 381 с. : іл., портр. — Текст пол. — ISBN 978-966-498-494-9 Mały Rocznik Statystyczny Polski. — 2008. [dostęp 3 grudnia 2008]. — GUS. . Literatura polska. Encyklopedia PWN. — Warszawa : Wydawnictwo Naukowe PWN, 2007. — ISBN 978-83-01-15130-0. Leszek Garlicki. Polskie prawo konstytucyjne. Wyd. 11. — Warszawa : Liber, 2007. — ISBN 978-83-7206-142-3. Janusz Kaliński, Zbigniew Landau. Gospodarka Polski w XX wieku. Wyd. 2 zmienione. — Polskie Wydawnictwo Ekonomiczne. — ISBN 83-208-1428-6. Jerzy Kondracki. Geografia regionalna Polski. — Warszawa : PWN, 2002. — ISBN 83-01-13897-1. Jerzy Kondracki. Geografia Polski. Mezoregiony fizycznogeograficzne. — 1994. Bundeszentrale für politische Bildung (bpb), Polen. — Bonn, 2001, Nr. 273/2001 Peter Hengstenberg, Sylvia A. Niewiem, Clemens Rode. Länderanalyse Polen: Nach dem Spiel ist vor dem Spiel — Polen auf dem Weg in seine europäische Zukunft. Internationale Politikanalyse. — Friedrich-Ebert-Stiftung, Juli 2008. Jean-Jacques Fauvel. Pologne. Les Guides Bleus. — Paris, 1967. — 733 p. Paul Wagret (dir.). Pologne. Les Guides Nagel. — Genève, Paris et Hambourg, 1964. — 405 p. Kolodziejczyk, Edmund. Poland // The Catholic Encyclopedia. Vol. 12. New York: Robert Appleton Company, 1911. Посилання Польща // Посольство Польщі в Україні Poland.pl Євген Клімакін. «Jeszcze Polska nie zginęła!» Історія польського гімну Микола Глінський. 15 цікавих фактів з історії, або Що відрізняє Польщу від решти Европи Poland.com — the best booking system for hotels in Poland, flights, car rental and tours. Polish culture. Business in Poland Poles and Ukrainians, Poland and Ukraine. The Paradoxes of Neighbourly Relations. — Warsaw: Batory Foundatuion, 2003 Україна й Польща: час відкинути міфи Агнешка Сураль. Польські королівські резиденції, про які варто знати 10 найкрасивіших театрів Польщі Агнешка Варнке. 10 найгарніших парків Польщі Слов'янські країни Республіки Країни ЄС Країни НАТО Центральна Європа Надпопулярні статті Держави-члени ООН


text: Молдо́ва (), офіційна назва — Респу́бліка Молдо́ва () — держава у Східній Європі без виходу до моря. На півночі, сході й півдні межує з Україною, на заході — з Румунією. Столиця — місто Кишинів. Площа країни — 33 843 км2 (135 місце у світі). Адміністративно поділяється на 39 одиниць першого рівня: 32 райони, 5 муніципіїв та 2 автономні утворення — Гагаузію та Придністров'я. Більша частина молдовської території входила до складу Молдовського князівства з XIV століття до 1812 року, коли вона була відділена Османською імперією (до якої Молдавія була васальною державою) до Російської імперії і стала називатися Бессарабією. У 1856 році Південну Бессарабію було повернуто до Молдавії, яка через три роки об'єдналася з Волощиною, щоб утворити Румунію, але російське панування над регіоном було відновлено 1878 року. Під час російської революції 1917 року Бессарабія ненадовго стала автономною державою у складі Російської Республіки, відомої, як Молдовська Демократична Республіка. У лютому 1918 Молдовська Демократична Республіка проголосила незалежність, а пізніше того ж року об'єдналася з Румунією після голосування своїх парламентів. Це рішення було оскаржене Радянською Росією. 1924 року включена до складу Української СРР як Молдавська Автономна Радянська Соціалістична Республіка (МАРСР) на частково заселених молдаванами територіях на схід від Бессарабії. 1940 року, скориставшись угодою з Німеччиною, Радянський Союз змусив Румунію передати Бессарабію Радянському Союзові, що призвело до створення Молдавської Радянської Соціалістичної Республіки (МРСР), яка включала більшу частину Бессарабії та найзахіднішу смугу колишньої МАРСР (на схід від Дністра). 27 серпня 1991 року у процесі розпаду Радянського Союзу, Молдавська РСР проголосила незалежність і отримала назву Молдова. Конституція Молдови була прийнята в 1994 році. Смуга молдовської території на східному березі Дністра з 1990 року фактично перебуває під контролем уряду так званої «Придністровської Молдавської Республіки». Через зменшення промислового та сільськогосподарського виробництва після розпаду Радянського Союзу сфера послуг зросла, і стала домінувати в економіці Молдови, і нині становить понад 60 % ВВП країни. Її економіка є найбіднішою в Європі за рівнем населення та має найнижчий показник людського розвитку на континенті. Молдова — парламентська республіка з президентом на посаді глави держави та прем'єр-міністром на посаді глави уряду. Країна є членом Організації Об'єднаних Націй, Ради Європи, Світової організації торгівлі (СОТ), Організації з безпеки та співробітництва в Європі (ОБСЄ), ГУАМ, Співдружності Незалежних Держав (СНД) та Організації Чорноморського економічного співробітництва (ОЧЕС). Походження назви Назва «Молдова» походить від однойменної річки, чия долина була політичним центром раннього Молдовського князівства. Назва річки «Молдова» походить із легенди про дівчину на ім'я Молдова, що чекала свого коханого з війни, проте він загинув і її хотіли видати заміж за заможного пана. Молдова натомість стрибнула у річку, навіки залишившись цнотливою. За іншою версією, яку розповіли молдавські історики Димитрій Кантемір і Григорій Уреке, князь Драгош I полював на тура, і під час полювання в річці, яка тепер відома як Молдова потонув гончак князя, якого звали Молдова. З тих пір, за легендою, річку так і назвали, а князю так сподобалися навколишні землі, що він там оселився. Румунський історик Богдан Петричейку-Гашдеу, пов'язав назву річки Молдова з Мулде, річкою в Саксонії, та Молдау, німецькою назвою чеської річки Влтава. Він доводив занесення назви річки ґотами, у ґотській мові яких слово «мулда» означає «прах», «пил». На додачу, в Румунії є інша річка, яка має назву від цього кореня, але вже зі слов'янських мов — Прахова, що походить від слова «прах» і має тотожне значення з ґотським «мулда». Румунський мовознавець Йоргу Йордан вважав, що слово походить від «молід» — смерека, але втрату «і» важко пояснити на основі фонетики румунської мови. Від XIV ст. в українській мові Молдову традиційно називали Молдовою, Молдавою, або Молдавською землею. З кінця 1980-х країну стали називати на румунський лад. Географія Див. також: Географія Молдови, Геологія Молдови, Гідрогеологія Молдови, Сейсмічність Молдови, Список ссавців Молдови. Країна розташована на південному сході Європи між 26 й 30 градусами східної довготи і 45 й 48 градусами північної широти. На півночі, сході й півдні межує з Україною, на заході — з Румунією. Площа країни — 33 843 км2 (136 місце у світі). Найбільша довжина території з півночі на південь — 350 км, а із заходу на схід — 150 км, на півдні відстань між західним і східним кордоном скорочується до 20—50 км. Рельєф Рельєф Молдови — рівнина з численними пагорбами, розчленована балками та річками. Молдова займає південно-західну частину Східно-Європейської рівнини, західну околицю Причорноморської низовини, а на північному сході відроги Подільської височини. Середня висота 147 м, максимальна — до 430 м (гори Баланешти). У межах Молдови виділяються Молдовське плато, Північно-Молдовська, Південно-Молдовська та Нижньодністровська рівнина, Придністровська й Тігецька височини. Плато й рівнини Молдови мають м'якохвилясту поверхню, густо розчленовану річковими долинами й балками. Височини видовжені в субмеридіональному напрямі, інтенсивно розчленовані. Найбільш піднесена і розчленована частина Центральномолдавської височини — Кодри — займає 14,5 % площі Молдови. У межах Кодр вертикальне розчленування рельєфу становить 200—300 м. Гідрографія Головні річки — Дністер (з притоками Старий Реут, Бик, Ботна, Кам'янка та інші) і Прут (з притоками Чугур, Ларга, та інші). Багато заплавних озер. Водосховища: Гідігіцьке, Дубоссарське, Комратське, Котовське, Тараклійське та інші. Клімат Клімат Молдови помірно континентальний. Середні температури січня на півночі −5°C, на півдні −3 °C, липня відповідно 19 і 22 °C. Опадів від 400 мм на півдні до 560 мм на півночі на рік. Охорона природи До 2013 року в країні не було жодного національного парку. Національний парк Орхей заснований у 2013 році і займає приблизно 1 % території країни. Діє також 5 заповідників, 41 ландшафтний парк, три угіддя конвенції Рамсар, і інші охоронні території. У червоній книзі Молдови знаходяться види під загрозою знищення. Історія У другій половині XIII — першій половині XIV століття південно-східна частина Дністровсько-Карпатських земель належала до складу Золотої Орди. Райони карпатських передгір'їв безпосередньо не належали до володінь Орди, але перебували у васальній залежності від неї. У XIV столітті Золота Орда почала занепадати. У середині 1340-х угорці розгромили золотоординське військо. Землі в басейні річки Молдова опинилися під владою угорських королів. На цій території утворилося Молдовське князівство — спочатку як васальне князівство Угорського королівства. Першим намісником Молдови (бл. 1351—1353) був Драгош, волоський воєвода з Мармарощини, з ім'ям якого пов'язують виникнення Молдовського князівства. Після Драгоша Молдовою керували його сини — Сас (1354—1358) і Балк (1359). У 1359, внаслідок повстання проти угорського панування, князівство стало незалежним. Першим правителем незалежного Молдовського князівства став Богдан I (1359—1365), який до того був воєводою в Марамуреші та васалом угорського короля. Невдовзі після цього у татар було відвойовано межиріччя Прута і Дністра. Роман I Мушат (1392—1394) відсуває кордони на півдні до гирла Дунаю і Чорного моря; південна частина території між Лозиною і Дністром, названа Бессарабією за ім'ям першого її власника — представника династії Басарабів з Волощини, разом зі фортецями Килія і Четатя Албе потрапляє до природних кордонів історичної Молдови. Сам Роман I гордо називав себе великим господарем, єдиним владикою Землі Молдови від гір до моря. У 1400 році до князівства була включені і фортеця Білгород (сучасний Білгород-Дністровський). Східним кордоном князівства була річка Дністер. Західний кордон проходив по вершинах Карпатських гір, південний — по Чорному морю, річкам Дунай, Серет і Мілків. На півночі природного кордону не було, Покуття довший час було спірною територією, через яку велись війни Молдовське князівство й Польща. Таким чином, історична Молдова охоплювала територію між Східними Карпатами (лісистими Карпатами), Дністром, Чорним морем і Дунаєм. Те, що Молдова знаходилася на перетині інтересів Австрії, Росії і Туреччини, які змагалися за першість у Південно-Східній Європі, значною мірою пояснює подальші територіальні захоплення великих імперських держав. Попри перемоги, здобуті над турецькими і татарськими, угорськими і польськими військами, що нападали одне за одним на Молдову, Стефан III Великий (Штефан чел Маре), національний герой Молдови, змушений був зрештою поступитися султану Баязіду II влітку 1484 р. південною частиною Молдови — Бессарабією — разом із Килією і Четатя Албе. У 1513, через кілька років після смерті Стефана III, Молдова змушена прийняти режим отоманського сюзеренітету. Цей режим був закріплений серією двосторонніх договорів, що передбачали взаємні зобов'язання і якими Молдова визнавалася не завойованою силою зброї, а такою, яка «підкорилася» туркам. Так, замість того, щоб виплачувати султану данину, Молдова мала право жити за власними законами, проводити власну зовнішню політику, обирати власного господаря, використовувати румунську мову в школі і церкві, а Отоманська імперія зобов'язувалася захищати цілісність Молдови. З цього моменту і до 1711 р. (останнє антиосманське повстання Кантемира) господарі Молдови, проте, як і Волощини, намагаються звільнитися від сюзеренітету Порти і повернути незалежність як військовим, так і дипломатичним шляхом. У травні 1600 р. господар Волощини (Мунтенії) Михайло Хоробрий (Міхай Вітязул) також на короткий час стає господарем Молдови, об'єднавши таким чином три князівства: Волощину, Трансильванію і Молдову. У договорі, підписаному в Москві 7 травня 1654 р. господарем Молдови Георге Штефаном і великим князем московським Олексієм Михайловичем, Московське Князівство (Московське Царство) зобов'язувалося «шанувати честь і порядки Молдови... тобто жодним чином не втручатися у політику й управління», відвоювати фортеці Четатя Албе, Тігина і Килію разом із регіоном Буджака, які були захоплені і безпосередньо управлялися Високою Портою, і «повернути їх Молдовському князівству назавжди». XVIII—ХІХ століття Наприкінці XVIII століття в результаті російсько-турецької війни до Російської імперії відійшло лівобережжя Дністра, в 1812 році — землі між Дністром і Прутом. ХХ—ХХІ століття У 1918 Молдовська Демократична Республіка була включена до складу Королівства Румунія. З 1924 по 1940 існувала Молдавська Автономна Радянська Соціалістична Республіка (Молдавська АРСР) у складі Української СРР. У 1940 Королівство Румунія поступилося Бессарабією СРСР. Бессарабія після деяких змін кордонів була перетворена в Молдавську Радянську Соціалістичну Республіку (МРСР). У 1989 почалися націоналістичні виступи в столиці, вимоги надання молдовській мові статусу державної, етнічні тертя між молдованами з одного боку і росіянами та українцями з іншого. В 1990 році був оголошений економічний і політичний суверенітет. 27 серпня 1991 прийнята декларація незалежності Республіки Молдова, в якій Молдова проголошувалась суверенною державою зі столицею в Кишиневі. У 1992 прийнята в ООН. Політичний устрій Молдова є унітарною парламентською республікою. Це записано в конституції країни, яку було прийнято 29 липня 1994 з наступними змінами, внесеними 19 липня 1996 і 5 червня 2000. Також згідно з нею Молдова є нейтральною державою. На чолі держави є президент, який обирається на засадах прямого рівного виборчого права шляхом таємного голосування на строк 4 роки. Президент До 2016 року президента Молдови обирали в парламенті. Після парламентських виборів у квітні 2009 депутати з двох спроб не змогли обрати президента — комуністичній коаліції забракло 1 голосу, а після дострокових виборів у липні вже ліберально-демократичній коаліції не вистачило голосів. Таким чином, восени 2010 в країні відбулися ще одні дострокові парламентські вибори. З 11 вересня 2009 року до обрання президента виконувачем його обов'язків є спікер парламенту Міхай Гімпу. Після позачергових виборів 2010 до березня 2012 виконувачем обов'язків президента був лідер Демократичної партії Маріан Лупу. 16 березня 2012 президентом Молдови обраний Ніколае Тімофті. 4 березня 2016 року Конституційний суд республіки Молдова ухвалив рішення, згідно з яким порядок виборів президента парламентом — неконституційний. Наступні вибори президента призначили на жовтень 2016 шляхом загальнонародного голосування. Лідерами президентських змагань стали Ігор Додон та Мая Санду. Перший займав проросійську позицію, друга — проєвропейську. Президентські вибори у Молдові 2016 завершилися перемогою Ігоря Додона (52,11 %). У 2020 році на чергових виборах президента перемогу здобула вже Мая Санду. Парламент Парламент Молдови — вищий представницький і законодавчий орган країни. Складається зі 101 депутата. Уряд Уряд Республіки Молдова — орган виконавчої влади в Республіці Молдова, який згідно з Конституцією Республіки Молдова (1994), забезпечує здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави та здійснює загальне керівництво державним управлінням. Міжнародні організації Молдова входить до таких міжнародних організацій ОБСЄ (з 30 січня 1992), ООН (з 2 березня 1992), МБРР, МВФ, СОТ, ЦЄІ, СНД. Міжнародні відносини Нейтралітет Згідно з Конституцією Молдови Республіка Молдова є нейтральною державою. Стаття 11 Конституції Молдови говорить: Республіка Молдова проголошує свій постійний нейтралітет. Республіка Молдова не допускає розміщення на своїй території збройних сил інших держав. Таким чином, оскільки нейтралітет Молдови закріплений у її Конституції, у країни немає планів щодо вступу ні в НАТО, ні в ОДКБ. Адміністративний поділ Молдова поділяється на 39 адміністративних одиниць першого рівня: 32 райони, 5 муніципіїв та 2 автономні утворення — Гагаузія (Găgăuzia) та Придністров'я (Stînga Nistrului). Загалом у Молдові 60 міст та 917 сіл. Частину території країни займає невизнана самопроголошена республіка Придністров'я. Території, що перебувають під її контролем, офіційно входять до Автономного територіального утворення з особливим правовим статусом Придністров'я, що є однією з автономій. Придністровська Молдавська Республіка Придністровська Молдавська Республіка — державне утворення в Східній Європі, незалежність якого проголошена 25 серпня 1991, але досі не визнана іншими державами. На заході ПМР межує з Молдовою по річці Дністер, на сході — з Україною. Згідно із законодавством Молдови, Придністров'я має статус Автономного територіального утворення з особливим правовим статусом. Питання щодо статусу Придністров'я досі залишається актуальним. Міжнародна спільнота визнає регіон частиною Молдови, проте Молдова не має контролю над Придністров'ям. Водночас незалежність ПМР визнали інші самопроголошені республіки пострадянського простору — Абхазія, Південна Осетія та Нагірний Карабах. Економіка Після розпаду СРСР дефіцит енергії, політична невизначеність, торговельні перешкоди і слабкий адміністративний потенціал спричинили зниження темпів розвитку економіки. В рамках амбітної економічної лібералізації Молдова ввела конвертовану валюту, лібералізувала ціни на все, припинила видавати пільгові кредити державним підприємствам, спираючись на стійку приватизацію землі, ліквідувала систему експортного контролю та лібералізувала процентні ставки. Уряд уклав угоди зі Світовим банком і Міжнародним валютним фондом для сприяння зростанню. Економіка відновлюється від занепаду наприкінці 90-х років. З 1999 р. ВВП (ПКС) мав стійке зростання наступним чином: Молдова — аграрно-індустріальна країна. На частку промисловості припадає близько 60,0 %. У структурі споживання паливно-енергетичних ресурсів нафта, вугілля, природний газ і продукти їх переробки становлять близько 80 %. Основні галузі промисловості: харчова, сільськогосподарське машинобудування, хімічна, текстильна, деревообробна, металургійна. Транспорт: автомобільний, залізничний, річковий. Міжнародне летовище в Кишиневі. Виробляється: вино, тютюн, консервовані продукти. За даними [Index of Economic Freedom, The Heritage Foundation, U.S.A. 2001]: ВВП — $ 3,7 млрд. Темп зростання ВВП — (+7,3)%. ВВП на душу населення — $1500. Прямі закордонні інвестиції — $1,7 млрд (країна сподівається на їх збільшення до 2—2,5 млрд). Імпорт (нафта, природний газ, вугілля, машини, продовольство) — $ 2,9 млрд (г. ч. Росія — 20 %; Румунія — 15 %; Україна — 14 %; Німеччина — 11 %; Італія — 6 %). Експорт (сільськогосподарські продукти, насамперед вина і тютюн, тканини, машини і хімічна продукція) — $ 2,3 млрд (г. ч. Росія — 40 %; Румунія — 8 %; Німеччина — 7,8 %; Україна — 7,3 %; Італія — 5,5 %). Енергетика У Молдові бракує внутрішніх джерел викопної енергії, країна повинна імпортувати значну кількість нафти, вугілля, природного газу та інших енергетичних ресурсів. В країні використовується відновлювана енергія, в першу чергу для виробництва електроенергії та опалення. Бачення розвитку енергетики Республіки Молдова, її удосконалення, перспективи, інтеграційні напрямки відображені в Енергетичній Стратегії Республіки Молдова до 2030 року. Постачання газу до Молдови сильно залежне від Газпрому, також, судовими позовами російський Газпром вимагає стягнення боргу у ~7 млрд доларів за постачання газу в окуповане Росією Придністров'я. Молдова виробляє лише 25 % необхідної енергії, і навіть ця частка складається в основному з невідновних джерел. Постачання електроенергії сильно залежне від непідконтрольного самопроголошеного Придністров'я, імпорт електроенергії з якого становив 70—80 % у 2018—2019 роках відповідно. З приходом до влади Маї Сандру, Молдова взяла напрямок на продовження інтеграційних процесів у Європейську енергосистему разом або без України. Із 2021 на рівні президентів досягнуто домовленостей про закупку левової частки електроенергії із України минуючи Придністров'я. Для стабілізації газових конфліктів з Росією, Молдова планує використовувати газові сховища на території України та розглядає побудову власних сховищ газу. Можливість обміну електроенергією з Румунією також обговорюється, прогнозовано, робота у цьому напрямку набере нової сили з приєднанням енергосистем Молдови та України до спільної енергосистеми Європи ENTSO-E у 2025 році. «Зелений тариф» у Молдові був затверджений лише у 2020 році у вигляді 15-річних контрактів. Максимальні потужності — 1 МВт. при ціні ~ 0,1 дол. США * кВт/год. Таким чином, уряд Молдови розраховує запустити 15 МВт нових сонячних потужностей із маломасштабних масивів. Населення У 2004 році в Молдові був проведений Перепис населення. За результатами Перепису сукупна чисельність постійного населення Молдови (без підконтрольних ПМР територій) склала 3 383 332 осіб, у тому числі 1 305 655 осіб (або 38,6 %) міського та 2 077 677 осіб (або 61,4 %) сільського населення. До сукупної чисельності населення було включено й тимчасове відсутнє на території Молдови населення, чисельність якого склала 273 тисячі осіб. Динаміка у порівнянні з переписом населення 1989 була негативною — чисельність населення за цей період зменшилася на 274 тисячі осіб. Скорочення населення було викликане зменшенням народжуваності та від'ємним сальдо міжнародної міграції населення. Характерною особливістю скорочення населення Молдови за цей період стало суттєве перевищення темпів зменшення населення міст над темпами зменшення сільського населення — ці показники склали відповідно 15,2 % та 1,9 %. Серед адміністративних одиниць Молдови найбільш населеними виявилися муніципій Кишинів, в якому мешкали 712 тисяч осіб (21 % усього населення країни), автономне територіальне утворення Гагаузія (156 тисяч осіб) та муніципій Бєльці (128 тисяч). Населення понад 100 тисяч осіб також мали Кагульський, Гинчештський, Оргейський та Унґенський районии країни. Найбільші міста Національний склад За даними перепису 2014 року, молдовани були найбільшою етнічною групою Молдови (75,1 % населення). Крім того, 7,0 % населення назвали себе румунами на тлі суперечок щодо етнічної та мовної ідентичності в Молдові. Хоча історична, поляризація, заснована на етнолінгвістичних критеріях більшості етнічної групи, знову з’явилася з рухом національного відродження кінця 1980-х років, і поки що немає консенсусу щодо основної ідентичності в Республіці Молдова (молдовської чи румунської). У країні також є важливі етнічні меншини, як показано в таблиці нижче. Гагаузи, 4,4 % населення, є християнами-тюрками. Греки, вірмени, поляки, українці, хоча й нечисленні, були присутні ще з XVII століття і залишили культурні сліди. У 19 столітті з Поділля та Галичини прибуло значно більше українців, а також нові громади, як-от липованці, росіяни, болгари та німці. Більшість єврейського населення Молдови емігрувала з 1979 по 2004 роки. Відповідно з попередніми даними перепису населення 2014 року, у Молдові проживало 2 998 235 жителів (у межах територій, контрольованих центральним урядом), що на 11,3 % менше від показника, зафіксованого під час перепису 2004 року. Рівень урбанізації становив 45 % від загальної кількості населення, що проживає в містах (станом на 2015 рік). За даними останнього перепису населення у Придністров'ї (жовтень 2015 року), населення області становило 475 373 особи, що на 14,47 % менше, ніж за переписом 2004 року. Рівень урбанізації становив 69,9 %. За національним складом населення Придністров’я розподілилося наступним чином: росіяни — 29,1 %, молдавани — 28,6 %, українці — 22,9 %, болгари — 2,4 %, гагаузи — 1,1 %, білоруси — 0,5 %, придністровці — 0,2 %, інші національності — 1,4 %. Близько 14 % населення — не заявили про свою національність. Крім того, вперше, у населення була можливість ідентифікувати себе, як «придністровці». Мови Офіційною мовою Молдови є румунська, романська мова, споріднена з італійською, французькою, іспанською та португальською. У Декларації незалежності 1991 року офіційною мовою названо румунську. У Конституції 1994 року було зазначено, що національною мовою Республіки Молдова є молдовська мова, а її письмо засноване на латинському альфабеті. У 2013 році Конституційний суд Молдови постановив, що назва «румунська», яка використовується в Декларації незалежності для визначення офіційної мови має пріоритет над назвою «молдовська», наведеною у статті 13 Конституції. У жовтні 2017 року Конституційний суд країни схвалив проєкт поправки до Основного закону, згідно з якими назву державної мови має бути змінено з молдовської на румунську. 16 березня 2023 року, парламент Молдови у другому читанні схвалив законопроєкт, запропонований фракцією паптії «Дія і Солідарність». Було наголошено, що зміна дозволить зробити законодавство відповідним до рішення Конституційного суду 2013 року, який ухвалив, що Декларація про незалежність Молдови переважає над текстом Конституції, у тому числі в частині найменування державної мови. Усі зміни необхідно буде внести до нормативних актів протягом 30 днів після набрання чинності законом. За законопроєкт проголосували 58 депутатів. Під час перепису 2014 року, який не включав дані з Автономного територіального утворення з особливим правовим статусом Придністров'я, 54,7 % населення назвали молдовську, тоді як 24,0 % назвали румунську своєю першою мовою в повсякденному вживанні. Хоча лише 4,1 % є етнічними росіянами, російська мова все ще використовується як основна мова для 14,5 % всього населення. Близько 50 % етнічних українців, 33 % гагаузів, 33 % болгар і 5,7 % молдован оголосили російську мовою щоденного вжитку. Релігія Католицтво Кишинівська діоцезія Східне Православ'я Бессарабська православна церква Молдовська православна церква Московського патріархату Російська православна автономна церква (Варсофонія) Російська православна старообрядська церква Українці Республіки Молдова Українська меншина Молдови є другою за чисельністю національною групою країни після молдован, під час перепису населення 2004 року 282,4 тисячі мешканців країни, тобто 8,4 % її населення вказали себе українцями. Найчисельніша в абсолютному відношенні українська громада (58,9 тисяч осіб) мешкала у муніципії Кишинів, українці становили 8,3 % населення столичного муніципію. У відносному вимірі найзначнішими були українські осередки в Окницькому районі (30,7 % населення), а також Бричанському районі (25,6 %), муніципії Бєльці (23,7 %) та Ришканському районі (22,5 %). У Придністров'ї, за даними придністровського перепису населення 2004 року, проживає 160 тис. українців. 64,1 % українців Молдови вважали рідною мовою українську, частка населення Молдови, що вказала українську мову основною мовою щоденного спілкування, становила 3,8 % сукупного населення. У Молдові понад 300 населених пунктів, у яких українське населення становить більшість, основна маса українського населення зосереджена в північних та східних регіонах Молдови. З 2022 року територія країни потрапляла під російські ракетні удари в ході масованих обстрілів російськими окупантами з боку РФ та Білорусі. Культура Культура Молдови — культура Молдовського князівства, пізніше Бессарабії і західної Молдови, Молдавської АРСР, Молдавської РСР, сучасної Республіки Молдова. Молдовська культура нерозривно пов'язана з народами що населяють Молдову, з румунською мовою та іншими мовами Молдови, знаходиться у взаємодії з культурами Румунії й України, а також інших країн. Культура Республіки Молдова представлена широкою палітрою творчої діяльності: література, театр, музика, образотворче мистецтво, архітектура, кінематографія, радіомовлення і телебачення, фотомистецтво, дизайн, цирк, народна творчість, архіви і бібліотеки, книговидавництво, наукові дослідження, культурний туризм та інші. Виконавське мистецтво Академічну концертну діяльність забезпечують три концертні установи: Національна філармонія імені Сергія Лункевича (2 концертні зали, симфонічний оркестр, хорова капела, ансамбль народної музики); Органний Зал (камерний оркестр і камерний хор); Національний Палац (Концертна організація «Moldova-concert»: художні ансамблі народної музики і танців, легкої музики). Театри В Республіці Молдова 22 театральних установ: 18 драматичних театрів, Театр опери і балету, етнофольклорний театр і 2 лялькових театри. 17 театрів знаходяться в столиці країни і 5 в інших місцевостях. Головні з них успішно беруть участь у закордонних фестивалях, організовують міжнародні фестивалі, гастролюють у Франції, Італії, США, Росії, Японії, Китаї, Румунії та в інших країнах. Образотворче мистецтво Термін «образотворче мистецтво», укорінений у Республіці Молдова, охоплює три жанру: живопис (монументальний і станковий), графіки (станкова, книжкова, плакатна, рекламна та ін.) і скульптура (пластика «en ronde-bosse», барельєф, високий рельєф, перспективний рельєф та ін). В останні роки в Молдові з'явилися: «відео-арт», «кінетична скульптура», «комп'ютерна графіка», «боді-арт», «перформанс» та інші. Народне мистецтво представлено багатим розмаїттям жанрів, типів і пологів. Більшість із них належать до сфери «декоративних мистецтв»: кераміка, народний килим, традиційний одяг, обробка каменю й дерева, вироби зі шкіри, лози, обробка металів, народні іграшки тощо. Виставкові зали: Виставковий центр імені Костянтина Бринкушь, Національний музей мистецтв Молдови, приватні виставкові галереї. Фольклор Фольклор у Республіці Молдова має в основі глибокі дако-латинські корені та представляє систему народних вірувань і звичаїв, з конкретним вираженням у музиці і танці, в усній поезії і прозі, мітології, ритуалах, народному театрі та ін. Дана культурна спадщина в цілісності свого прояву, становить велику, особливої цінності область національного мистецтва, є не тільки основою його культурної форми, але і продовжила розвиток у сучасну епоху, надаючи професійній культурі її етнічної оригінальності. Культурна спадщина У Республіці Молдова збереглася, та має чимале поширення важлива культурна спадщина: археологічні ландшафти, житлові будинки, садиби, фортеці, монастирі і церкви, роботи монументального мистецтва, пам'ятники та технічні пристрої, будівельні ансамблі — площі, вулиці, квартали, села та міські центри або етнографічні зони з традиційною архітектурою. До культурної спадщини входять 87 музеїв країни, 5 з яких і 7 філій входять у безпосереднє підпорядкування Міністерства культури і туризму, а 66 — органів місцевого публічного управління. Їх фонди містять близько 700 000 експонатів належать до національної і світової історії та культури. Археологічна спадщина Молдови багата стародавніми художніми творами. Знайдені зразки скульптури ще періоду пізнього палеоліту. Кераміка культури «Кукутень-Трипілля» періоду енеоліту знайдена у багатьох місцевостях Республіки Молдова, володіє безперечною художньою цінністю, представляючи цілу мітологію в зображеннях. Культура національних меншин В Молдові діють десятки етнокультурних асоціацій. 18 меншин — українці, росіяни, болгари, гагаузи, євреї, білоруси, поляки, німці, цигани, греки, литовці, вірмени, азербайджанці, татари, чуваші, італійці, корейці, узбеки — об'єднані у спільноти, товариства, об'єднання, центри, культурні фонди тощо. Відповідно з принципом рівності й універсальності культурного законодавства, етнічні меншини мають можливість розвивати традиційну культуру, народну творчість. В Кишиневі працює Російський драматичний театр імені А. П. Чехова, в Чадир-Лунге (АТО) Гагаузія) Гагаузкий драматичний театр імені Михайла Чекира; в Тараклії — Театр болгар Бессарабії імені Олімпія Панова. Музика Молдовська музика має глибокі національні традиції. Для неї характерне використання таких народних музичних інструментів як най, флуер тощо. В останні десятиліття одержують розвиток сучасні музичні напрямки. У країні і за її межами стають відомими музичні рок-колективи «Zdob si Zdub» і «Гиндул Мицей», а також попспіваки Аура, Ріки Артезіану та інші. Клеопатра Стратан — дочка молдовського співака Павла Стратана, занесена в книгу рекордів Гіннеса як наймолодша естрадна співачка. Почала виступати на сцені в 2006 році у віці трьох років. Останніми роками Молдова активно бере участь у конкурсі європейської пісні — «Євробаченні». У 2005 році за Молдову виступала група «Zdob și Zdub», в 2006 — Наталія Гордієнко і Арсеніум. Свята Серед офіційних свят Молдови Новий рік, Різдво Христове, День незалежності Молдови, День національної мови. Відомим молдовським і румунським народним святом є Мерцішор (, від — березень) — традиційне свято зустрічі весни, який наголошується 1 березня. Більшістю населення наголошується ряд православних свят, серед яких особливо широко Великдень, Батьківський день, Трійця. З радянського періоду збереглася традиція відзначати свята 23 лютого, 8 березня, 1 і 9 травня. З нових свят треба відзначити Національний день вина, що святкувався вперше в 2002 році. Національна кухня Молдовська кухня — національна кухня Молдови. Молдова розташована в регіоні багатих природних можливостей, винограда, фруктів і різноманітних овочів, а також вівчарства і птахівництва, що обумовлює багатство і різноманітність національної кухні. Молдовська кухня складалася під впливом грецької, турецької, балканської, західноєвропейської, а пізніше — української і російської кухонь, і проте вона відрізняється самобутністю. Освіта У Молдові працюють такі заклади освіти: 35 вишів. 1551 шкіл, гімназій, ліцеїв. 51 коледж. 1295 дитячих садків. 8 оздоровчих структур. 56 дитячих таборів. 116 лікарняних установ. Випускниками університетів стали: 17,4 тисячі осіб (2005). 104,4 тисячі осіб (1998—2005). З 1996 року Молдова є повноцінним членом Франкофонії. Тож чільне місце серед іноземних мов посідає французька. У 2009/2010 навчальному році серед школярів її вивчали 52 % як першу та 7 % як другу. Поступалася їй англійська з 48 % та 6 % відповідно, і німецька, якої загалом навчалися трохи більше за 3 %. Цікаві факти Назва країни походить від назви річки Молдова. До того ж ця річка тече сусідньою Румунією та на молдовську територію взагалі аж ніяк не потрапляє. В Україні на честь Молдовської Республіки названа одна із місцевостей в Одесі — Молдаванка. Молдавські вина не настільки знамениті, як французькі чи іспанські, і абсолютно марно. Адже перші виноградні лози в цих краях з'явилися понад 9000 років тому, а вино місцеві жителі почали виготовляти ще 5000 років тому. Кожен четвертий житель Молдови прямо або побічно залучений до виноробного процесу. За популярністю серед іноземних туристів, Молдова займає останнє місце серед всіх країн Європи. Див. також Список міст Молдови Рух за об'єднання Румунії та Молдови Примітки Джерела Винодельческая Молдова. Годы и судьбы / Г. И. Козуб. — [Кишинев]: [Combinatul Poligr.], 2005. — 112 с.: фотоил. Орлова Т. В. Історія пострадянських країн: підручник / Т. В. Орлова ; Київ. нац. ун-т ім. Тараса Шевченка. — Київ: Знання, 2014. — 502, [1] с. — Сер. засн. у 2012 р. — Бібліогр.: с. 483—502. — (Університетський підручник). — ISBN 978-617-07-0090-2 Республика Молдова: краткий обзор. — Кишинэу: [б. и.], 2002. — 18 с. Україна — Молдова: історична спадщина і перспективи розвитку співробітництва: матеріали наук.-практ. конф. за міжнар. участю, 26—27 червня 2002 р. / Одеський регіональний ін-т держ. управління Української академії держ. управління при Президентові України ; заг. ред. В. М. Кривцова. — О. : ОРІДУ УАДУ, 2003. — 162 с. Україна — Румунія — Молдова: історичні, політичні та культурні аспекти взаємин у контексті сучасних європейських процесів: зб. наук. пр. / [під заг. ред. А. М. Круглашова] ; Чернів. нац. ун-т ім. Юрія Федьковича [та ін.]. — Чернівці: Букрек, [2009]. Т. 3. — 2009. — 478 с. : рис., табл. Т. 4. — 2011. — 463 с. : табл. Українці Молдови. Історія і сучасність: наук. дослідж. і матеріали / Укр. громада Республіки Молдова, Укр. громада ім. Петра Могили м. Кишинева, Центр етнології Ін-ту культ. спадщини Акад. наук Республіки Молдова ; [авт.-уклад.: Кожухар В. Г., Кожухар К. С. ; редкол.: Кожухар В. Г. та ін.]. — Кишинів: Elan-poligraf, 2008. — 255, [4] с. : іл., табл. Степная растительность Республики Молдова / Г. А. Шабанова ; [науч. ред. Т. А. Попова]. — Кишинев: Eco-TIRAS, 2012. — 264 с. : рис., табл., фот. цв. Посилання Чисельність та національний склад населення Молдовської Автономної Соціалістичної Республіки 1924—1940 рр. Географія. Навчальний посібник для старшокласників та абітурієнтів Геополітичне середовище і зовнішня політика Республіки Молдова Республіка Молдова: шлях до міжнародного визнання (1991—1995 pp.) Республіки Історичні землі України Україномовні країни і території Українські етнічні краї Надпопулярні статті Держави-члени ООН Країни, що не мають виходу до моря Пострадянський простір Держави-члени СНД