text: Події 1 січня Створена система доменних імен Інтернету. Гренландія виведена з Європейського економічного співтовариства. Перша мережа мобільних телефонів Великої Британії, запущена компанією Vodafone. 13 січня — Пасажирський потяг скотився в яр в Ефіопії, загинули 428 людей. Це найгірша залізнична катастрофа в Африці. 15 січня — Танкредо Невіс обраний президентом Бразилії. 20 січня — Рональд Рейган в приватному порядку складає присягу (оскільки 20 січня випало в неділю) на другий термін президента Сполучених Штатів 21 січня — Президент Рональд Рейган публічно складає присягу 27 січня — утворюється Організація економічного співробітництва (ОЕС). 28 січня — США для Африки записали благодійний сингл-альбом «Ми — світ». 4 лютого — Кордон між Гібралтаром та Іспанією відкривається вперше після того, як Франсиско Франко закрив його в 1969 році. 11 березня — Горбачов Михайло Сергійович стає генеральним секретарем ЦК КПРС; 2 червня — в результаті сильних злив затопило деякі райони Києва. 8 травня — відкриття Пам'ятника Героям Ельтигенського десанту у м. Керч. 16 травня — указ Президіуму Верховної Ради СРСР «Про посилення боротьби із пияцтвом», що стало початком антиалкогольної компанії. 13 липня — на змаганнях в Парижі Сергій Бубка вперше подолав в стрибках з жердиною висоту 6 метрів. 19 вересня — землетрус в Мехіко, в результаті підземних поштовхів силою 8,1 балів загинули близько дев'яти тисяч чоловік, десятки будівель були повністю зруйновані 20 листопада — вийшла Microsoft Windows 1.0 Гарі Каспаров став чемпіоном світу з шахів, вигравши в Анатолія Карпова Заснована китайська компанія ZTE Народились Дивись також :Категорія:Народились 1985 2 січня — Ісмаель Бангура, гвінейський футболіст. 4 січня — Наталія Гордієнко, українська співачка. 7 січня — Льюїс Гамільтон, британський автогонщик, пілот Формули-1. 11 січня — Кадзукі Накадзіма, японський автогонщик, пілот Формули-1 12 січня — Артем Мілевський, український футболіст. 16 січня — Святослав Гринчук, український журналіст, ведучий ранкових випусків ТСН. 23 січня — Даутцен Крус, нідерландська супермодель. 25 січня — Тіна Кароль, українська співачка. 29 січня — Rag'n'Bone Man, англійський співак та автор пісень. 3 лютого — Олександр Алієв, український футболіст. 5 лютого — Кріштіану Роналду, португальський футболіст 6 лютого — Крістал Рід, американська акторка. 20 лютого — Волкова Юлія, російська співачка. 25 лютого — Андрій Федінчик, український актор театру, кіно та дубляжу. 6 березня Віталій Козловський, український співак. Олексій Порошенко, український політик, старший син п'ятого Президента України Петра Порошенка. 9 березня — Пастор Мальдонадо, венесуельський автогонщик. 13 березня — Еміль Гірш, американський актор. 22 березня — Наталія Жижченко, українська музикантка, авторка пісень, солістка гурту «ONUKA». 26 березня: Джонатан Ґрофф, американський актор та співак. Кіра Найтлі, англійська акторка та модель. 3 квітня — Леона Льюїс, британська співачка, автор пісень та поборник захисту тварин. 8 квітня — Ілля Прусікін, російський музикант і відеоблогер . 14 квітня — Олена Костевич, українська спортсменка зі стрільби з пневматичного пістолета, олімпійська чемпіонка. 17 квітня — Люк Мітчелл, австралійський актор і модель. 17 квітня — Руні Мара, американська кіноакторка. 18 квітня — Владіслав Левицький, український співак (пом. в 2015). 22 квітня — Ксенія Симонова, українська художниця в жанрі пісочної анімації. 26 квітня — Артем Федецький, український футболіст. 30 квітня — Галь Гадот, ізраїльська актриса та модель. 12 травня — Ліка Роман, українська модель. Міс Україна 2007. 24 травня — Василь Кобін, український футболіст, тренер. 25 травня — Алексіс Тексіс, американська порноакторка. 27 травня — Дмитро Дубілет, український бізнесмен, співзасновник мобільного банку Monobank. 28 травня: Віктор Гевко, український комічний актор, сценарист, актор скетч-шоу «Країна У». Кері Малліган, британська акторка театру та кіно. 3 червня — Микита Каменюка, український футболіст. 4 червня — Бар Рафаелі, ізраїльська Топ Модель. 11 червня — Інна Цимбалюк, українська фотомодель, телеведуча, Міс Україна — Всесвіт-2006. 12 червня — Дейв Франко, американський актор, сценарист, режисер і продюсер. 18 червня — Алекс Гірш, американський аніматор, сценарист, актор озвучування та телевізійний продюсер. 21 червня — Лана Дель Рей, американська співачка й авторка пісень. 27 червня — Ніко Росберг, німецький автогонщик, пілот Формули-1. 30 червня: Майкл Фелпс, колишній американський плавець. Коді Роудс, американський професіональний реслер. 1 липня — Леа Сейду, французька акторка і модель. 4 липня — Віталій Салій, український актор театру та кіно. 8 липня Соня Кошкіна, українська журналістка, співвласник і шеф-редактор інтернет-видання «Лівий берег». Сніжана Бабкіна, українська акторка театру та кіно, танцівниця. 10 липня: Наталя Гоцій, українська модель. Маріо Гомес, німецький футболіст, нападник. 20 липня — Євген Селезньов, український футболіст. 29 липня — Цимбалістий Михайло, український військовик. 4 серпня Даша Астаф'єва, українська модель і співачка. Екс-солістка гурту «NikitA». Арам Арзуманян, український актор театру і кіно. Лідія Бачич, хорватська поп-співачка. 9 серпня — Анна Кендрік, американська акторка театру і кіно. 12 серпня — Юлія Магдич, український дизайнер. 17 серпня — Ганна Саліванчук, українська актриса театру та кіно. 31 серпня — Мухаммед ібн Салман, спадковий принц Саудівської Аравії. 17 вересня — Альона Омаргалієва, українська співачка, учасниця дуету Тамерлан і Альона. 15 жовтня Денис Бігус, український журналіст. Анастасія Коротка, українська телеведуча і актриса. 25 жовтня — Ciara, американська співачка, автор пісень, продюсер, танцівниця, актриса, модель, режисер кліпів. 16 листопада — Санна Марін, фінська політична діячка. 30 листопада: Тарас Шелестюк, український професійний боксер. Бронзовий призер Олімпійських ігор. Кейлі Куоко, американська кіноактриса, модель. 6 грудня — Дульсе Марія, мексиканська акторка і співачка. 7 грудня — Ольга Коробка, українська важкоатлетка. 8 грудня — Двайт Говард, американський професійний баскетболіст. 14 грудня — Оля Цибульська, українська співачка, теле- та радіоведуча. 19 грудня — Гарі Кегілл, англійський футболіст. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1985 19 січня — Федір Кузьмич Чеботарьов, голова виконкому Київської міської ради у 1946-47 (*1904) 25 січня — Антоні Кумелья, іспанський художник-кераміст. 5 лютого — Гавриш Іван Степанович, український бандурист, педагог, біолог, актор-аматор(*1901) 6 лютого — Наталя Львівна Забіла, українська письменниця, поетеса. (*1903) 3 березня — Всеволод Петрович Рождественський, композитор, диригент Київського Драматичного Театру ім. І. Франка. («Пісня про щиру любов», «Сонячним шляхом», «За двома зайцями»)(*1918) 5 березня — С. Ф. Саєнко, український мистець-декоратор (*1899) 6 березня — Микола Йосипович Сильванський, український піаніст, композитор, педагог (*1916) 14 березня — Антон Комар, український фізик 25 березня — Марк Шагал, французький художник-сюрреаліст і графік (*1887) 8 липня — Саймон Сміт Кузнець, американський економіст, лауреат Нобелівської премії 1971року (*1901) 10 липня — Петро Васильович Прохоров, мордовський прозаїк-реаліст (*1923) 4 вересня — Василь Семенович Стус, український поет, перекладач, прозаїк, літературознавець, правозахисник, Герой України (*6 січня 1938) 10 жовтня — Юлій Борисович Бріннер, американський актор російського походження, володар премії «Оскар» 1956 року за роль короля в кіноверсії мюзиклу «Король і я» (*1920) 14 жовтня — Еміль Гілельс, видатний радянський піаніст 13 листопада — Олександр Іванович Покришкін, пілот-винищувач; перший тричі Герой Радянського Союзу. Маршал авіації (1972) (*1913) Валер'ян Любомирович Бжезинський, радянський конструктор, розробник проєктів торпедних катерів (*1894) Нобелівська премія з фізики: Клаус фон Клітцинг — «За відкриття квантового ефекту Хола» з хімії: Герберт Аарон Гауптман та Карлі Джером — «За видатні досягнення в розробці прямого методу розшифровки структур» з медицини та фізіології: Майкл Стюарт Браун та Джозеф Голдстайн — «За відкриття, що стосуються регуляції обміну холестерину» з економіки: Франко Модільяні — «За новаторський внесок в аналіз заощаджень та фінансових ринків» з літератури: Клод Сімон Нобелівська премія миру: Лікарі світу за запобігання ядерної війни — «За заслуги в інформуванні громадськості і відміні свідомості людства на користь світу» Вигадані події Події трилогії фільмів Назад у майбутнє. Події книги «Воно». Див. також 1985 у відеоіграх 1985 у кіно 1985 у літературі 1985 у музиці 1985 у футболі 1985 у хокеї з шайбою 1980-ті


source: wikipedia

text: Анто́н Пантелеймо́нович Кома́р (, Березна, Київська губернія, Російська імперія — ) — радянський український фізик, професор, академік АН УРСР (1948). Біографія Закінчив Київський політехнічний інститут (1930). Працював у Ленінградському фізико-технічному інституті (1930—1936), Інституті фізики металів у Свердловську (1936—1947), одночасно завідував створеною ним кафедрою рентгеноструктурного аналізу в Уральському університеті (1937—1947). Директор Ленінградського фізико-технічного інституту (1950—1957), завідувач кафедри Ленінградського політехнічного інституту (1951—1969). У довоєнний період в Уральському університеті під керівництвом Антона Комара створена кафедра рентгеноструктурного аналізу, рентгенівська лабораторія. Основні роботи Антона Комара присвячені ядерній фізиці, методиці і техніці ядерних експериментів, фізичній електроніці, фізиці і техніці прискорювачів, фізиці металів і феритів. Антон Комар здійснив у 1946 році запуск першого в СРСР бетатрона. Його роботи з фотоядерних реакцій (1950—1960) стали внеском у розуміння механізму взаємодії гамма-квантів з ядрами. Нагороди Лауреат Сталінської премії (1951 рік). Джерела Радянські фізики Радянські винахідники Викладачі Санкт-Петербурзького політехнічного університету Делегати XX з'їзду КПРС Академіки АН УРСР


text: Фі́зик — людина, котра досліджує фізику. Це слово можна вживати стосовно науковця або вчителя(-ки), студента(-ки) тощо. Науковців-фізиків поділяють на теоретиків та експериментаторів. Фізики-теоретики за способом мислення посідають проміжне місце між фізиками-експериментаторами та математиками. Іноді деякі теоретико-фізичні школи переплітаються з математичними, так що про їхніх представників стає важко сказати, хто вони — фізики чи математики. Нагороди й премії Найвищою нагородою для фізика є Нобелівська премія, яку вручають починаючи з 1901 року. Першу Нобелівську премію з фізики отримав Вільгельм Конрад Рентген у 1901 році за відкриття ікс-проміння, яке було відкрито професором Іваном Пулюєм за 14 років до публікації В. К. Рентгена. Рентген, проводив свої досліди на лампі Х-променів, яку йому особисто подарував Іван Пулюй. Фізики на банкнотах На банкноті у 100 новозеландських доларів зображено Ернеста Резерфорда, лавреата Нобелівської премії з хімії за 1908 рік. На банкноті у 500 французьких франків 1998 року випуску було зображено подружжя французьких фізиків, нобелівських лавреатів П'єра і Марі Кюрі. Марі Кюрі була також присутня на банкноті у 20 000 злотих 1989 року випуску і 20 злотих 2011 року випуску. На звороті банкноти у 1 британський фунт стерлінгів 1984 року випуску було зображено Ісаака Ньютона, батька механіки й класичної фізики. Портрет творця теорії відносності, швейцарсько-американського фізика єврейського походження Альберта Ейнштейна було зображено на банкноті у 5 ізраїльських лір 1964 року випуску. На банкноті у 100 сербських динарів 2002 року випуску було зображено Ніколу Тесла, видатного американського фізика і винахідника сербського походження. Джерела Вакуленко М. О. Російсько-український словник фізичної термінології / За ред. проф. О. В. Вакуленка (додаток: «Російсько-український фізичний словник»: Близько 6 000 термінів). — К., 1996. — 236 с. Примітки Посилання Contributions of 20th century women to physics — внесок жінок-фізиків в науку XX століття. Наукові професії


text: Фі́зика (від природний, природа) — природнича наука, яка досліджує загальні властивості матерії та явищ у ній, а також виявляє загальні закони, які керують цими явищами. Це наука про закономірності природи в широкому сенсі цього слова. Фізики вивчають поведінку та властивості матерії в широких межах її проявів, від субмікроскопічних елементарних частинок, з яких побудоване все матеріальне (фізика елементарних частинок), до поведінки всього Всесвіту як єдиної системи (космологія). Деякі з закономірностей, які встановлені фізикою, є загальними для всіх матеріальних систем. До таких можна віднести, наприклад, закон збереження енергії. Такі закономірності називають законами фізики. Фізику вважають фундаментальною наукою, тому що всі інші природничі науки (хімія, геологія, біологія тощо) мають справу з певними різновидами матеріальних систем, які підкоряються законам фізики. Наприклад, властивості хімічних речовин визначаються властивостями молекул та атомів, які їх складають, а ці властивості досліджують в таких галузях фізики, як квантова механіка, термодинаміка та/або електрика (електромагнетизм). Фізика тісно пов'язана з математикою. Фізичні теорії, як правило, побудовані на основі певного математичного апарату, і цей апарат часто набагато складніший в порівнянні з іншими природничими науками. Але відмінність фізики від математики в тому, що фізика принципово зосереджена на описі матеріального світу, тоді як математика має справу з абстрактними ідеями та формулюваннями, які не обов'язково описують певну об'єктивну реальність. Позаяк чіткого поділу не існує, на перетині цих двох наук постала спеціальна дисципліна — математична фізика, яка вибудовує математичні структури фізичних теорій. Загальний огляд фізичної науки Науковий метод Фізика — природнича наука. В її основі лежить експериментальне дослідження явищ природи, а її задача — формулювання законів, якими пояснюються ці явища. Фізика зосереджується на вивченні найфундаментальніших та найпростіших явищ і на відповідях на найпростіші запитання: з чого складається матерія, яким чином частинки матерії взаємодіють між собою, за якими правилами й законами здійснюється рух частинок тощо. В основі фізичних досліджень лежать спостереження. Узагальнення спостережень дозволяє фізикам формулювати гіпотези щодо спільних загальних рис тих явищ, за якими велися спостереження. Гіпотези перевіряються за допомогою продуманого експерименту, в якому явище проявлялося б у якомога чистішому вигляді й не ускладнювалося б іншими явищами. Аналіз даних сукупності експериментів дозволяє сформулювати закономірність. На перших етапах досліджень закономірності мають здебільшого емпіричний, феноменологічний характер, тобто явище описується кількісно за допомогою певних параметрів, характерних для досліджуваних тіл та речовин. Аналізуючи закономірності та параметри, фізики будують фізичні теорії, які дозволяють пояснити досліджувані явища на основі уявлень про будову тіл та речовин і взаємодію між їхніми складовими частинами. Фізичні теорії, в свою чергу, створюють передумови для постановки точніших експериментів, в ході яких здебільшого визначаються рамки їхнього застосування. Найзагальніші фізичні теорії дозволяють формулювання фізичних законів, які вважаються загальними істинами, доки накопичення нових експериментальних результатів не вимагатиме їхнього уточнення. Наприклад, Стівен Ґрей помітив, що електрику можна передавати на доволі значну віддаль за допомогою зволожених ниток, і почав досліджувати це явище. Георг Ом зумів знайти для нього кількісну закономірність — струм у провіднику пропорційний напрузі (закон Ома). При цьому, звісно, експерименти Ома опиралися на нові джерела живлення та на нові способи вимірювати дію електричного струму, що дозволило кількісно охарактеризувати його. За результатами подальших досліджень вдалося абстрагуватися від форми та довжини провідників і ввести такі феноменологічні характеристики, як питомий опір провідника та внутрішній опір джерела живлення. Закон Ома й понині залишається основою електротехніки, однак дослідження встановили також рамки його застосування — відкрили елементи електричного кола з нелінійними вольт-амперними характеристиками і навіть речовини, які не мають електричного опору — надпровідники. Після відкриття заряджених мікроскопічних частинок — електронів, була сформульована мікроскопічна теорія електропровідності, яка пояснила залежності опору від температури розсіянням електронів на коливаннях кристалічної ґратки, домішках тощо. Теоретична та експериментальна фізика Принципи фізичних пошуків дещо відрізняються від досліджень в інших науках тому, що тут існує чітко визначений розподіл на теорію та експеримент, і з XX століття більшість фізиків спеціалізується або на теоретичній фізиці, або на експериментальній, і дуже мало таких, які б досягли успіхів в обох напрямах. Для порівняння, практично всі успішні теоретики біології та хімії також були і експериментаторами. Теоретики займаються пошуком теорій, які могли б пояснити відомі експериментальні результати та передбачити нові, тоді як експериментатори організують свої практичні дослідження для перевірки результатів теорій. Тобто, незважаючи на існування двох чітких напрямів, вони тісно пов'язані один з одним. Тому прориви в фізиці часто відбуваються саме тоді, коли експериментатори виявляють, що наявні теорії не можуть пояснити їхніх результатів, і це потребує побудови нових фізичних теорій. Поділ фізиків на теоретиків та експериментаторів пов'язаний із особливою складністю математичного апарату сучасної фізики з одного боку та складністю сучасного експериментального устаткування — з іншого. З появою потужної комп'ютерної техніки виділився новий клас фізиків, які займаються комп'ютерним моделюванням фізичних процесів та розробкою програмного забезпечення для складних фізичних розрахунків. Частково таке моделювання проводиться ab initio, тобто виходячи з основних принципів фізичної теорії, частково, ґрунтуючись на феноменологічних теоріях та використовуючи бази даних фізичних параметрів частинок, атомів чи речовин. Кількісний характер фізики Фізика — кількісна наука. Фізичний експеримент опирається на вимірювання, тобто порівняння значення величини з одиницею вимірювання з використанням спеціальних технічних засобів. З цією метою фізика розвинула сукупність фізичних одиниць та засобів вимірювальної техніки. Окремі фізичні одиниці об'єднуються в системи фізичних одиниць. Так, на сучасному етапі розвитку науки стандартом є Міжнародна система одиниць (SI). Отримані експериментально кількісні залежності дозволяють використовувати для своєї обробки математичні методи і будувати теоретичні, тобто, математичні моделі досліджуваних явищ. Зі зміною уявлень про природу тих чи інших явищ змінюються також фізичні одиниці, в яких вимірюються фізичні величини. Наприклад, для вимірювання температури спочатку були запропоновані довільні температурні шкали, які ділили проміжок температур між характерними явищами (наприклад, замерзанням і кипінням води) на певну кількість менших проміжків, що отримали назву . Для вимірювання кількості теплоти була запроваджена одиниця — калорія, яка визначала кількість теплоти, необхідної для нагрівання граму води на один градус. Проте з часом фізики встановили відповідність між механічною і тепловою формою енергії. Виявилося, що запропонована раніше одиниця кількості теплоти, калорія, є зайвою, як і одиниця вимірювання температури — градус. І кількість теплоти й температуру можна вимірювати в одиницях механічної енергії. В сучасну епоху калорія та градус не вийшли з практичного вжитку, але між цими одиницями і одиницею енергії Джоулем існує точне числове співвідношення. Коефіцієнт переходу від температурної до енергетичної величини (стала Больцмана) вважається фізичною сталою. Базові фізичні теорії Фізики мають справу з неймовірно широким спектром різних об'єктів та систем, але існує декілька теорій, які використовуються фізиками майже завжди та незалежно від конкретної галузі. Кожна з цих теорій вважається здебільшого вірною, хоча має певні межі застосування. Основні галузі фізики Сучасні фізичні дослідження можна розподілити на окремі галузі, які вивчають різні аспекти матеріального світу. Фізика конденсованих середовищ, напевно одна з найбільших окремих галузей досліджень, сконцентрована на вивченні властивостей звичних проявів матерії, таких як тверді тіла та рідини. Їхні властивості випливають з властивостей та особливостей взаємодії атомів цих речовин. Атомна, молекулярна фізика та оптика мають справу саме з індивідуальними атомами та молекулами. Галузь фізики елементарних частинок, також знана під назвою фізики високих енергій, вивчає властивості субмікроскопічних, набагато менших ніж атоми, частинок, із яких побудована вся матерія. Нарешті, астрофізика застосовує фізичні закони до пояснення астрономічних феноменів, починаючи від Сонця та інших об'єктів Сонячної системі, і закінчуючи Всесвітом як таким. Прикладна фізика Від свого зародження фізика завжди мала велике прикладне значення й розвивалася разом із машинами й механізмами, які людство використовувало для своїх потреб. Фізика широко використовується в інженерних науках, чимало фізиків було водночас винахідниками і навпаки. Механіка, як частина фізики, тісно пов'язана з теоретичною механікою та опором матеріалів, як інженерними науками. Термодинаміка зв'язана з теплотехнікою та конструюванням теплових двигунів. Електрика пов'язана з електротехнікою та електронікою, для становлення і розвитку якої дуже важливі дослідження в області фізики твердого тіла. Досягнення ядерної фізики зумовили появу ядерної енергетики тощо. Фізика також має широкі міждисциплінарні зв'язки. На межі фізики, хімії та інженерних наук виникла і швидко розвивається така галузь науки як матеріалознавство. Фізичні методи та інструменти використовуються хімією, що призвело до становлення двох напрямків досліджень: фізичної хімії та хімічної фізики. Дедалі потужнішою стає біофізика — область досліджень на межі між біологією та фізикою, в якій біологічні процеси вивчаються виходячи з атомарної структури органічних речовин. Геофізика вивчає фізичну природу геологічних явищ. Медицина використовує фізичні методи, такі як рентгенівські та ультразвукові дослідження, ядерний магнітний резонанс — для діагностики, лазери — для лікування хвороб очей, ядерне опромінювання — в онкології тощо. Теоретична фізика Історія фізики Люди намагалися зрозуміти властивості матерії з найдревніших часів: чому тіла падають на землю, чому різні речовини мають різні властивості тощо. Цікавили людей також питання про будову світу, про природу Сонця і Місяця. Спочатку відповіді на ці запитання намагалися шукати в філософії. Здебільшого філософські теорії, які намагалися дати відповіді на такі запитання не перевірялися на практиці. Однак, попри те, що нерідко філософські теорії неправильно описували спостереження, ще в древні часи людство добилося значних успіхів в астрономії, а давньогрецький вчений Архімед навіть зумів дати точні кількісні формулювання багатьох законів механіки й гідростатики. Деякі теорії древніх мислителів, як, наприклад, ідеї про атом, які були сформульовані у стародавніх Греції та Індії, випереджали час. Поступово від загальної філософії почали відокремлюватися природничі науки, як та її частина, яка описує навколишній світ. Одна з основних книг Арістотеля називається «Фізика». Незважаючи на деякі неправильні твердження, фізика Арістотеля впродовж віків залишалася основою знань про природу. Період до наукової революції Властивість людства сумніватися й переглядати положення, які раніше вважалися єдино істинними, в пошуках відповідей на нові запитання зрештою привела до доби великих наукових відкриттів, яку сьогодні називають науковою революцією, що розпочалася приблизно з другої половини XIX століття. Передумови до цієї докорінної зміни склалися завдяки надбанням, які можна прослідкувати до Індії та Персії. Сюди входять еліптичні моделі планетарних орбіт, що спиралися на геліоцентричну модель Сонячної системи, яку розробив індійський математик і астроном Аріабхата I, базові положення атомізму, запропоновані індуськими та джайністськими філософами, теорія про те, що світло еквівалентне енергетичним частинкам буддистських мислителів Дігнаги й Дхармакірті, оптична теорія арабського вченого Ібн аль-Хайсама, винайдена персом Мухаммадом аль Фазарі астролябія. Перський учений Насир ад-Дін ат-Тусі вказав на значні недоліки птолемеївської системи. Середньовічна Європа на певний час втратила знання античних часів, але під впливом Арабського халіфату збережені арабами твори Аристотеля повернулися. В XIII-XIII століттях знайшли свій шлях у Європу також твори індійських і перських учених. В Середні віки почав складатися науковий метод, у якому основна роль відводилася експерименту й математичному опису. Ібн аль-Хайсам (Альхазен) вважається основоположником наукового методу. У своїй «Книзі про оптику», написаній у 1021 році, він описував експерименти, поставлені для того, щоб доказати справедливість своєї теорії зору, яка стверджувала, що око сприймає світло, випромінене іншими об'єктами, а не випромінює саме, як вважали раніше Евклід і Птолемей. В експериментах Альхазена використовувалася камера-обскура. За допомогою цього приладу він перевіряв свої гіпотези щодо властивостей світла: чи світло розповсюджується по прямій, чи змішуються в повітрі різні промені світла. Наукова революція Період наукової революції характеризується утвердженням наукового методу досліджень, вичленовуванням фізики із загалу натурфілософії в окрему область і розвитком окремих розділів фізики: механіки, оптики, термодинаміки тощо. Більшість істориків притримуються думки про те, що наукова революція розпочалася в 1543 році, коли Миколаю Копернику привезли з Нюрнберга вперше надрукований примірник його книги «Про обертання небесних сфер». Впродовж століття відтоді знання людство збагатилося працями таких дослідників, як Галілео Галілей, Християн Гюйгенс, Йоганн Кеплер і Блез Паскаль. Галілей першим почав послідовно застосовувати науковий метод, проводячи експерименти, щоб підтвердити свої припущення і теорії. Він сформулював деякі закони динаміки і кінематики, зокрема закон інерції, і перевірив їх дослідним шляхом. В 1687 році Ісаак Ньютон опублікував книгу «Principia», в якій в подробицях описав дві основоположні фізичні теорії: закони руху тіл, відомі під назвою закони Ньютона, і закони тяжіння. Обидві теорії чудово узгоджувалися з експериментом. Книга також наводила теорії руху рідин. Згодом класична механіка була переформульована і розширена Леонардом Ейлером, Жозефом-Луї Лагранжем, Вільямом Гамільтоном та іншими. Закони гравітації заклали основу тому, що пізніше стало астрофізикою, яка використовує фізичні теорії для опису й пояснення астрономічних спостережень. Після встановлення законів механіки Ньютоном, наступним дослідним полем стала електрика. Основи створення теорії електрики заклали спостереження й досліди таких вчених XVII століття, як Роберт Бойль, Стівен Ґрей, Бенджамін Франклін. Склалися основні поняття — електричний заряд та електричний струм. У 1831 році англійський фізик Майкл Фарадей об'єднав електрику й магнетизм, продемонструвавши, що рухомий магніт індукує в електричному колі струм. Спираючись на цю концепцію, Джеймс Клерк Максвелл побудував теорію електромагнітного поля. Крім електромагнітних явищ рівняння Максвелла описують світло. Підтвердження цьому знайшов Генріх Герц, відкривши радіохвилі. Із побудовою теорії електромагнітного поля та електромагнітних хвиль перемогою хвильової теорії світла, започаткованої Гюйгенсом, над корпускулярною теорією Ньютона, завершилася побудова класичної оптики. На цьому шляху оптика збагатилася розумінням дифракції та інтерференції світла, досягнутим завдяки працям Огюстена Френеля і Томаса Юнга. У XVIII і на початку XIX століття були відкриті основні закони поведінки газів, а з добою теплових машин сформувалася наука термодинаміка. Всередині XIX століття Джеймс Прескотт Джоуль встановив еквівалентність механічної та теплової енергій, що призвело до формулювання закону збереження енергії. Завдяки Рудольфу Клаузіусу був сформульований другий закон термодинаміки, Джозая Гіббз заклав основи статистичної фізики, Людвіг Больцман запропонував статистичну інтерпретацію поняття ентропії. Під кінець XIX століття фізики підійшли до значного відкриття — експериментального підтвердження існування атома. Наприкінці XIX століття змінилася роль фізики в суспільстві. Виникнення нової техніки: електрики, радіо, автомобіля тощо, вимагало великого обсягу прикладних досліджень. Заняття наукою стало професією. Фірма General Electric першою відкрила власні дослідницькі лабораторії. Такі ж лабораторії стали з'являтися в інших фірмах. Зміна парадигм Кінець XIX — початок XX століття був часом, коли під тиском нових експериментальних даних фізикам довелося переглянути старі теорії й замінити їх новими, заглядаючи дедалі глибше в будову матерії. Експеримент Майкельсона — Морлі вибив основу з-під ніг електромагнетизму, поставивши під сумнів існування ефіру. Були відкриті нові явища, такі як рентгенівське випромінювання та радіоактивність. Не встигли фізики довести існування атома, як з'явилися докази існування електрона, експерименти з фотоефекту та вимірювання спектру теплового випромінювання давали результати, які неможливо було пояснити, виходячи із засад класичної фізики. У пресі цей період називався кризою фізики, але водночас він став періодом тріумфу фізики, яка зуміла виробити нові революційні теорії, які не тільки пояснили незрозумілі явища, а й передбачили інші, відкривши шлях до нового розуміння природи. В 1905 році Альберт Ейнштейн побудував спеціальну теорію відносності, яка продемонструвала, що поняття ефіру зайве при поясненні електромагнітних явищ. При цьому довелося змінити класичну механіку Ньютона, давши їй нове формулювання, справедливе при великих швидкостях. Докорінно змінилися також уявлення про природу простору й часу. Ейнштейн розвинув свою теорію у загальну теорію відносності, опубліковану в 1916 році. Нова теорія описувала гравітаційні явища і відкрила шлях до розвитку космології — науки про еволюцію Всесвіту. Розглядаючи задачу про теплове випромінювання абсолютно чорного тіла Макс Планк у 1900 році запропонував неймовірну ідею, що електромагнітні хвилі випромінюються порціями, енергія яких пропорційна частоті. Ці порції отримали назву квантів, а сама ідея розпочала побудову нової фізичної теорії — квантової механіки, яка ще більше змінила класичну Ньютонівську механіку, цього разу при дуже малих розмірах фізичної системи. В тому ж 1905-му році Альберт Ейнштейн застосував ідею Планка для успішного пояснення експериментів із фотоефекту, припустивши, що електромагнітні хвилі не тільки випромінюються, а й поглинаються квантами. Корпускулярна теорія світла, яка, здавалося, зазнала нищівної поразки в боротьбі з хвильовою теорією, знову отримала підтримку. Суперечка між корпускулярною і хвильовою теорією знайшла своє вирішення в корпускулярно-хвильовому дуалізмі, гіпотезі, сформульованій Луї де Бройлем. За цією гіпотезою не тільки квант світла, а будь-яка інша частинка проявляє водночас властивості, притаманні як корпускулі, так і хвилі. Гіпотеза Луї де Бройля підтвердилася в експериментах з дифракції електронів. У 1911 році Ернест Резерфорд запропонував планетарну теорію атома, а в 1913 році Нільс Бор побудував модель атома, в якій постулював квантовий характер руху електронів. Завдяки роботам Вернера Гайзенберга, Ервіна Шредінгера, Вольфганга Паулі, Поля Дірака, Джона фон Неймана та багатьох інших квантова механіка знайшла своє точне математичне формулювання, підтверджуючись численними експериментами. В 1927 році була розроблена копенгагенська інтерпретація, яка відкривала шлях для розуміння законів квантового руху на якісному рівні. Фізика сучасності Із відкриттям радіоактивності Анрі Беккерелем почався розвиток ядерної фізики, яка привела до появи нових джерел енергії — атомної енергії та енергії ядерного синтезу. Відкриті при дослідженнях ядерних реакціїй нові частинки — нейтрон, протон, нейтрино — започаткували фізику елементарних частинок. Ці нові відкриття на субатомному рівні виявилися дуже важливими для фізики на рівні Всесвіту і дозволили сформулювати теорію його еволюції — теорію Великого вибуху. Склався остаточний розподіл праці між фізиками-теоретиками й фізиками-експериментаторами, Енріко Фермі був, мабуть, останнім визначним фізиком, успішним як у теорії, так і в експериментальній роботі. Передній край фізики перемістився в область дослідження найфундаментальніших законів, ставлячи перед собою мету створити теорію, яка пояснювала б Всесвіт, об'єднавши теорії фундаментальних взаємодій. На цьому шляху фізика здобула часткові успіхи у вигляді теорії електрослабкої взаємодії та теорії кварків узагальненій у так званій Стандартній моделі. Однак, квантова теорія гравітації досі не побудована. Певні надії пов'язуються з теорією струн. Водночас, починаючи зі створення квантової механіки, швидкими темпами розвивається фізика твердого тіла, відкриття якої привели до виникнення та розвитку електроніки, а з нею й інформатики, які внесли докорінні зміни в культуру людського суспільства. Фізичні інструменти й фізичні теорії поширилися в інші області науки — хімію, біологію, медицину, в сторону яких, загалом, змістився інтерес суспільства. Історія фізики в Україні Природознавство, і фізика, як його складова частина, почало складатися в Україні з виникненням перших університетів, серед яких провідне місце займала Могилянська академія. Із середини XIX століття почали закладатися університетські фізичні факультети, як в межах царської Росії, так і на теренах Австро-Угорської імперії. Початок двадцятого століття став свідком розвитку значного числа науково-дослідних інститутів, серед яких слід особливо відзначити Харківський фізико-технічний інститут, Інститут фізики, Інститут теоретичної фізики. В Україні працювали такі визначні фізики, як Микола Миколайович Боголюбов, Олександр Сергійович Давидов, Лев Давидович Ландау та багато інших. Див. також Експеримент Експериментальна фізика Список фізиків Українські фізики Фізичні науки Фюсис Медична фізика Біологічна фізика Фахові видання В нашу епоху існує велика різноманітність фахових наукових журналів, які спеціалізуються у загальній фізиці, а ще більше журналів, присвячених окремим напрямках фізичних досліджень. Найпрестижніші статті друкуються в журналах «Nature», «Science» та «Physical Review Letters». Серед провідних журналів — «Physical Review», «Philosophical Magazine», «» та інші. У Радянському Союзі найпрестижнішим вважався журнал «Письма в Журнал экспериментальной и теоретической физики». Важливими журналами були також «Журнал экспериментальной и теоретической физики», «Физика твердого тела», «Ядерная физика» та інші. В Україні статті з усіх областей фізики друкує «Український фізичний журнал». Серед журналів, що публікують оглядові статті з фізики «Reviews of Modern Physics», «Reports on Progress in Physics», «Успехи физических наук» тощо. Література Для школярів та абітурієнтів Журнал «Квант» Для студентів вищих навчальних закладів Курс загальної фізики: підруч. [для студ. вищ. навч. закл.]: у 6 т. / за заг. ред. В. А. Сминтини ; Одес. нац. ун-т ім. І. І. Мечникова. — Одеса: Астропринт, 2011—2012. — 21 см. — ISBN 978-966-190-465-0. Т. 1 : Механіка. — 2011. — 472 с. : ілюстр. — Бібліогр.: с. 469 (13 назв).— Предм. покажч.: с. 470—471. — ISBN 978-966-190-466-7 Т. 2 : Молекулярна фізика / С. В. Козицький, А. Н. Золотко. — 2011. — 344 с. : ілюстр. — Бібліогр. : с.339 (10 назв.). — Предм. покажч. : с. 340—343. — ISBN 978-966-190-473-5 Т. 3 : Електрика та магнетизм / А. П. Чебаненко. — 2011. — 224 с. : ілюстр. — Бібліогр.: с. 220 (9 назв). — Предм. покажч.: с. 221—223. — ISBN 978-966-190-477-3 Т. 4 : Оптика / В. А. Сминтина, Ю. Ф. Ваксман. — 2012. — 276 с. Т. 5 : Атомна фізика / І. Р. Яцунський. — 2012. — 239 с. : іл., табл., портр. —Бібліогр.: с. 237—238 (26 назв). — Предм. покажч.: с. 239. — 300 пр. — ISBN 978-966-190-548-0 Т. 6 : Ядерна фізика / Ніцук Ю. А. — 2012. — 194 с. : іл., табл. Фізика. Історія фундаментальних ідей, теорій та відкриттів / Ю. О. Храмов. — К. : Фенікс, 2012. — 816 с. — ISBN 966-651-934-7 Фізика: підручник / С. О. Вакарчук, Т. М. Демків, С. В. Мягкота ; Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. — Л. : ЛНУ ім. І. Франка, 2010. — 458 с. : ілюстр. — Бібліогр.: с. 440—441 (15 назв).- Імен. покажч.: с. 445—448.- Предм. покажч.: с. 449—457. — ISBN 978-966-613-754-1 Словники Физическая энциклопедия. В 5-ти томах / Под ред. А. М. Прохорова. — М.: «Советская энциклопедия», 1988—1999. ISBN 5-85270-034-7. Посилання Інститут фізики Національної академії наук України. CERN — European Organization for Nuclear Research — офіційний сайт ЦЕРНу. CERN courier — часопис ЦЕРНу. Physics.org — сайт про фізичні закони навколо нас. Фізика в школі. Physel.ru — інтерактивний підручник з фізики. Physics.com.ua — інтернет-журнал. Сайт для вчителів фізики та учнів шкіл. Physics — журнал Американського товариства фізиків. Physics Today — науковий журнал Американського фізичного інституту. Physics World — науковий журнал британського Інституту фізики. Квант — архів науково-популярного фізико-математичного журналу. Надпопулярні статті


text: Зако́н (, , n) — нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов'язкових правил, прийнятий в особливому порядку (законодавчим органом влади), або безпосередньо народом. Відповідно до усталеної світової практики закони (як і інші нормативно-правові акти) в Україні приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй. Закони регулюють приватну і публічну сфери суспільних відносин: найважливіші питання суспільного устрою, права і свободи громадян, структуру і організацію державної влади, закріплюють правове становище фізичних і юридичних осіб, відносини між ними. Законотворча діяльність Верховної Ради України на сьогоднішній день налічує понад 172 650 законів. Аспекти поняття закону Закон можна розуміти в широкому і вузькому значеннях. У вузькому (формальному) значенні закон — це акт, що виходить від законодавчого органу країни, прийнятий відповідно до встановленої процедури і має вищу юридичну силу. У широкому, закон — нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, що регулює найважливіші суспільні відносини шляхом встановлення загальнообов'язкових правил (норм; прийнятий в особливому порядку законодавчим органом (наприклад, парламентом), або безпосередньо народом. Відповідно до усталеної світової практики закони (як і інші нормативно-правові акти) в Україні приймаються на підставі Конституції України і повинні відповідати їй. Основні ознаки закону Є особливим різновидом нормативно-правових актів — законодавчим актом, що приймається вищим представницьким органом держави (парламентом) або безпосередньо народом (шляхом референдуму). В Україні прийняття законів є компетенцією Верховної Ради. Народ України здійснює законодавчі повноваження через всеукраїнський референдум; завжди письмовий акт-документ, який закріплює норми права, що вводяться, або їх зміни, містить первинні, засадничі норми права, яких раніше в правовій системі не було; регулює найбільш соціально значущі, типові, сталі суспільні відносини; володіє вищою юридичною силою в системі нормативно-правових актів, тобто — це означає, що нормативні акти Президента України, органів і посадових осіб державної виконавчої влади та органів місцевого самоврядування приймаються на основі і на виконання законів, не можуть суперечити ним (перебувають «під» законом) і тому є підзаконними; приймається з додержанням особливої законодавчої процедури, яка називається законодавчим процесом. Порядок прийняття законів в Україні регулюється Конституцією України і Регламентом Верховної Ради України; може бути скасований тільки законом і перевірений на відповідність Конституції судом. Незаперечність закону полягає в тому, що ніякий інший орган, окрім законодавчого, не може його скасувати або замінити. Закон в Україні є основною формою правового регулювання суспільних відносин. Саме він може надати інструменти, щодо прогресу права та оновлення. Його компетенція дуже широка, наприклад: регулювання всіх питань, що стосуються державного устрою суспільства, основних прав і свобод громадян, оподатковування, грошової емісії, юридичної відповідальності, оголошення надзвичайного стану, воєнних дій, державної безпеки, атомної енергетики, правового статусу громадських організацій, органів місцевого самврядування, юрисдикційних повноважень, правоохоронних органів. Інші питання є сферою факультативної компетенції, тобто мають регулюватися не тільки законами, а й іншими нормативно-правовими актами (указами, постановами тощо). Суб'єкт законодавчої ініціативи Законодавчий процес Докладніше: Законодавчий процес Створення закону має пройти певну процедуру, особливий порядок прийняття закону є також однією з його ознак. Процедуру розроблення та прийняття законів називають законодавчим процесом, який має складатися з певних етапів, порядок прийняття законів України визначає Конституція України та Закон України «Про Регламент Верховної Ради України». Основні стадії законодавчого процесу — це законодавча ініціатива, обговорення законопроєкту у ВР України, прийняття законопроєкту у 3 читаннях, підписання законопроєкту Президентом України. Президент протягом п'ятнадцяти днів після отримання закону повинен підписати його, беручи до виконання та офіційно оприлюднити або ж повертає закон зі своїми пропозиціями до Верховної Ради для повторного його перегляду. Якщо ж у встановлений строк Президент України не повернув закон, його вважають схваленим, має бути підписаним та оприлюдненим. Закон набирає чинності через десять днів з дня його офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самим нормативним актом, але не раніше дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні. Види законів Більшість авторів як основну класифікацію законів наводить поділ законів на конституційні та звичайні (поточні). Однак, при цьому, критерії для цієї класифікації зазначаються різні: юридична сила, ступінь значущості для життя суспільства, значення і місце в системі законодавства. Наприклад, вітчизняний науковець О. Ф. Скакун пропонує такі підходи до класифікації законів: 1) За юридичною силою (за значущістю регульованих суспільних відносин): а) Конституційні — законодавчі акти, які виходять із конституції і мають за мету конкретизувати основні конституційні положення шляхом регулювання найважливіших суспільних відносин або внести до неї (конституції) зміни та володіють стосовно інших нормативних актів, окрім конституції, вищою юридичною силою. Вони приймаються не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України в порядку, передбаченому розділом ХІІІ Конституції України. Є конституційні закони двох видів: органічні, тобто закони, необхідність прийняття яких прямо передбачена чинною конституцією; їх перелік, організаційна назва визначені конституцію. Вони не включаються в текст конституції, діють разом із нею, бо їх ухвалення органічно випливає з її змісту. Процедура їх ухвалення відрізняється від процедури ухвалення конституції можливістю використання стосовно них права «вето» президента; «реформуючі», тобто закони, якими вносяться зміни, доповнення до чинної конституції. На відміну органічних законів конституційні реформуючі закони після затвердження (прийняття) набувають вищої юридичної сили і стають складовою частиною конституції, її змістом (за відсутності оскарження їх конституційності). На них, як і на конституцію, не поширюється право «вето» президента. Конституційні закони приймаються з додержанням особливої ускладненої процедури конституційною більшістю голосів. 2) Звичайні (ординарні) — акти поточного законодавства, що містять найважливіші правові норми певної галузі (підгалузі, інституту) права або вводять у дію (змінюють, скасовують) інші закони й міжнародні договори, наділені вищою юридичною силою стосовно підзаконних актів. Звичайні закони приймаються більшістю конституційного складу Верховної Ради України і підписуються главою держави. Важливо відзначити, що так і не знайшлося єдиного тлумачення поняття «конституційні закони» та «звичайні закони»: О. Ф. Скакун до конституційних законів відносить лише такі закони, на які посилається конституція та, якими вносяться зміни, доповнення до чинної конституції; конституція становить окремий, самостійний вид законів; С. С. Алексєєв, не вказуючи на підстави для класифікації, виокремлював конституцію, конституційні (органічні) закони та звичайні закони; М. В. Цвік до конституційних законів відносить лише закони, якими вносяться зміни, доповнення до чинної конституції і для прийняття яких передбачена спеціальна процедура, а до звичайних — нормативні акти, які приймаються на основі і на виконання конституції і визначають основи правового регулювання у певній сфері; М. Н. Марченко зазначає, що до конституційних законів належать конституції, закони, що вносять зміни і доповнення до конституції та закони, необхідність прийняття яких прямо передбачена у конституції. Звичайними законами є закони, для прийняття або зміни яких не передбачений особливий порядок або кваліфікована (у 2/3, 3/4 або 3/5) більшість депутатських голосів. Думка останнього є найчіткішою, так як ця класифікація підходить для більшої кількості держав, аніж інші. ЯК приклад, у Великій Британії конституція, як єдиний писаний акт, відсутня, а мають місце лише конституційні закони Конституція — основний закон громадянського суспільства і держави, який має найвищу юридичну силу, прийнятий народом шляхом референдуму або від його імені парламентом, що регламентує основи суспільного, політичного, економічного життя суспільства, права і свободи громадян, визначає межі здійснення державної влади і слугує юридичною базою всіх національних форм права (володіє найвищою стабільністю, оскільки має порівняно з іншими нормативними актами найбільш тривалу і постійну дію). Норми Конституції України є нормами прямої дії. Всі органи, посадові особи і громадяни при розв'язанні правових спорів і конкретних справ можуть посилатися на норми Конституції. Допускається постановлення судових рішень на основі безпосереднього застосування норм Конституції. Докладніше: Конституція України 2) За часом дії: постійні — закони, розраховані на тривалий час (діють без обмеження строку); тимчасові — закони, прийняті на визначений у часі строк дії; надзвичайні (як різновид тимчасових) — ухвалюються у певних, передбачених конституцією ситуаціях і діють на період надзвичайного стану. Їх особливість полягає в тому, що вони припиняють дію інших законів. 3) За ступенем впорядкованості: кодифіковані — нормативні акти, затверджені законами, в яких на науковій основі узагальнюються і систематизуються норми права, що регулюють певну групу суспільних відносин. Кодифіковані закони приймаються у формі кодексів та Основ законодавства; поточні (тематичні) — несистематизовані законодавчі акти, прийняті з окремих питань. Докладніше: Кодекс 4) За обсягом дії: закони загальної дії — поширюються на всіх суб'єктів права незалежно від їх статусу; закони спеціальної дії — адресовані чітко окресленому колу суб'єктів, які мають особливий статус; закони виняткової дії — встановлюють винятки з загальних правил щодо обмеженого кола суб'єктів. 5) За значенням в механізмі правового регулювання: а) основні — здійснюють первинне правове регулювання суспільних відносин: закони, що регулюють сферу суспільних відносин у повному обсязі; закони, що визначають основи регулювання певної сфери суспільних відносин. Ці закони розраховані на їх конкретизацію в підзаконних нормативно-правових актах або актах об'єднань громадян (базові закони); закони, що вносять доповнення або зміни до перших і других (реформуючі закони). Їх мета — вдосконалення (уточнення, конкретизація) змісту законодавчих актів, їх певних частин чи статей, приведення їх у відповідність із суспільними відносинами, які змінилися (тобто оновлення), або подолання колізій між приписами законодавчих актів, що виявилися в ході їх застосування; б) допоміжні (оперативно — забезпечувальні) — надають чинності іншим законам, міжнародним договорам (їх підтверджують) чи скасовують їх: імплементаційні — закони, що регулюють порядок (процедуру) введення в дію інших законів; ратифікаційні — закони, що дають згоду на обов'язковість міжнародних договорів; скасувальні — закони, що припиняють дію законів (пряма відміна). 6) За суб'єктом прийняття: прийняті народом у результаті референдуму; прийняті законодавчим органом держави — парламентом; прийняті у порядку делегованої законотворчості — главою держави, урядом. 7) За територіальним масштабом дії: у федеративній державі — федеральні закони (РФ) і закони суб'єкта федерації; у регіональній унітарній державі — загальнодержавні закони (Італія) і законодавчі акти регіону (політичної автономії) (Сицилія). В умовах розбудови правової держави на особливу увагу заслуговує класифікація законів за таким критерієм, як їх відповідність закономірностям розвитку суспільних відносин, суспільним потребам та інтересам. За названою підставою можна виокремити такі види законів: істинні закони, які відповідають закономірностям розвитку суспільних відносин, суспільним потребам та інтересам; неістинні закони, які не відповідають закономірностям розвитку суспільних відносин, суспільним потребам та інтересам Також, можна виділити особливості деяких інших законів: закони про ратифікацію міжнародних договорів — завдяки їх прийняттю забезпечується пріоритет правил відповідного міжнародного договору перед правилами, передбаченими іншими законами і підзаконними актами (ст. 19 «Про міжнародні договори України» ; закони, що встановлюють опис державних символів України та порядок їх використання. Відповідно до ст. 20 Конституції України ці закони приймаються не менш як двома третинами від конституційного складу Верховної Ради України. Законодавчий акт та законодавство Як нормативний акт, закон пройшов тривалий шлях свого становлення й розвитку — від його розуміння як певного правила поведінки людей, встановленого чиєюсь свідомою волею, до визнання закону як акта, що приймається органом законодавчої влади (або ж референдумом), регулює найважливіші суспільні відносини і має вищу юридичну силу. «Закон» потрібно відрізняти від інших споріднених із ним понять — «законодавство» і «законодавчий акт». Із позиції Скакун О. Ф. можна побачити, що існує два підходи, щодо співвідношення закону і законодавчого акта. Так, перший підхід визначає, що всі закони є законодавчими актами, але не всі законодавчі акти показують суть законів. Таким чином «законодавчий акт» - це збірне поняття, яке позначає власне закони і акти делегованої законотворчості непарламентських суб'єктів (президента, уряду). Другий підхід не сприймає розчинення закону в понятті «законодавчий акт», а припускає їхнє розмежування внаслідок перебування в субординаційних зв'язках, де закону відведене провідне місце. У будь-якому разі, законодавчим актом вважається акт делегованого законодавства, який можна тлумачити як «квазізаконом» або «субститутним» (замінюючим) законодавчим актом. Для прикладу, для деяких країн світу (Франція, Велика Британія й ін.) такими законодавчими актами є акти президента, уряду, видані в порядку делегування їм парламентом законодавчих повноважень відповідно до конституції. У Франції — це ордонанси, прийняті урядом; в Італії — законодавчі декрети уряду, декрети президента, що мають силу законів, у Великій Британії — накази, що видаються урядом від імені королеви і Таємної Ради. їх прийняття суворо регламентовано конституціями. За загальним правилом законодавчі акти глави держави або уряду набувають чинності закону лише після їх затвердження парламентом. Щодо законодавства, то за своє суттю цей термін є складною правовою конструкцією, яка пов'язана та обумовлена цілою низкою економічних, соціальних, правових та інших чинників. Саме з правової точки зору, «законодавство» є узагальнюючим, тобто тісно взаємодіє з категоріями «правовий акт» та «нормативно-правовий акт», оскільки через них воно функціонує та розвивається. Та все ж, слід розрізняти терміни «законодавство» та «закон», адже ці поняття різняться за собою. Закон — це нормативно-правовий акт, а законодавство — це система законів та інших нормативно-правових актів, що приймаються Верховною Радою України та вищими органами виконавчої влади, що регулюють суспільні відносини у цілому або окремі їх види: постанови Верховної Ради, укази Президента України, постанови і декрети Кабінету Міністрів України. Такі нормативно-правові акти приймаються згідно із Конституцією (ст.8 КУ) та чинних законів, не повинні їм суперечити, а навпаки — конкретизувати. Їх сила визначається компетенцією державного органу, який приймає відповідні акти. Найбільш науково обґрунтованим є розуміння законодавства як сукупності законів, але таке розуміння можливе нині виключно на теоретичному рівні. Практично ж терміном «законодавство» (у тому числі Конституцією України) охоплюються як закони, так і основані на них підзаконні нормативні акти. Докладніше: Законодавство Джерела Костенко О.М. Культура і закон у протидії злу: Монографія.– К., 2008 Ткачук А. Ф. Законодавча техніка: практ. посіб. / А. Ткачук, А. Шуліма – К.: Інститут громадянського суспільства, 2002. – 80 с. Ткачук А. Ф. Законодавча техніка:практ. посіб. / А. Ткачук, А. Шуліма – К.: Інститут громадянського суспільства, 2002. –80 с. ЮщикО. І. Теоретичні основи законодавчого процесу : монографія / Ющик О. І. –К. : Парламентське видавництво, 2004. – 519 с. Козюбра М.І. Правовий закон: Проблема критеріїв / М.І. Козюбра // Вісник Акад.. правових наук України. – 2003. - No2-3. – С. 83-96. Грищенко А.В. Правовий закон: Питання теорії і практики в Україні: дис. Кандидата юрид. Наук : 12.00.02 / Грищенко Анна Володимирівна ; Акад. праці і соціальних відносин Федерації профспілок України. – К., 2002. – 227 с. Тертишник В. М. Мова і логіка закону / В. М. Тертишник // Право і суспільство. – 2016. – No 5. – С. 36-42. Див. також Правління згідно з вищим правом Кодекс Нормативно-правовий акт Указ Президента України Примітки Посилання Закон // ЗАКОН //Фармацевтична енциклопедія ЗАКОН //ЕСУ Законодавство Правотворення


text: Події 31 січня — США зробила запуск космічної ракети з шимпанзе Хем на борту. Ракета мала швидкість 8000 км/год і піднялася на висоту 250 км над Землею. Шимпанзе була повернена без пошкоджень. 13 березня — Чорний понеділок в Києві. Більше 1500 мешканців Куренівки загинули. 12 квітня — Юрій Гагарін став першою людиною, що побувала у космосі. 5 травня — Американець Алан Шепард став другою людиною, що побувала в космосі. 31 травня — проголошено незалежність Південно-Африканської Республіки від Великої Британії. 30 жовтня — СРСР провели випробовування термоядерної бомби на Новій Землі. (Див. Цар-бомба) 15 листопада — перейменована Сталінська залізниця в сучасну назву Придніпровська залізниця 20 грудня — у Північній Ірландії відбулася остання смертна кара Вигадані події Події книги 11/22/63. Події серіалу 11.22.63. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1961 13 січня: Грехем Макферсон, англійський рок-співак (Madness) Джулія Луї-Дрейфус, американська акторка 17 січня — Майя Чибурданідзе, грузинська шахістка 26 січня — Уейн Грецкі, канадський хокеїст 6 лютого — Геннадій Куцак, заслужений юрист України 8 лютого — Вінс Ніл, американський рок-співак (Motley Crue) 16 лютого — Енді Тейлор, англійський рок-музикант (Duran Duran) 17 лютого — Коротаєв Андрій Віталійович, російський історик, філософ, соціолог, орієнталіст 26 лютого — Джон-Йон, американський рок-музикант (Bronski Beat) 5 березня — Олена Олексіївна Яковлева, російська кіноакторка 21 березня — Лотар Маттеус, німецький футболіст 22 березня — Олександр Цекало, російський співак 25 березня — Василь Рац, радянський футболіст 3 квітня — Едді Мерфі, актор 4 квітня — Чіакі Конака, японський письменник та сценарист 26 квітня — Олександр Заваров, український футболіст 4 травня — Джей Астон, співак 6 травня — Джордж Клуні, американський актор 7 травня — Філ Кемпбелл, рок-музикант (Motorhead) 13 травня — Денніс Родмен, американський баскетболіст 14 травня — Тім Рот, англійський кіноактор 31 травня — Ліа Томпсон, акторка 9 червня — Майкл Фокс, актор 14 червня — Бой Джордж, англійський рок-співак 19 червня: Елісон Моє, співачка Наталія-Марія Петрівна Фарина, українська співачка (сопрано), педагог, заслужена артистка України (1997). 22 червня — Джиммі Сомервіль, рок-музикант, співак 24 червня — Курт Сміт, рок-музикант (Tears For Fears) 25 червня — Тимур Бекмамбетов, російський режисер, сценарист, продюсер і кліпмейкер. 26 червня — Грег Лемонд, американський велосипедист 1 липня: Діана Спенсер принцеса Діана Карл Льюїс, дев'ятиразовий Олімпійський чемпіон з легкої атлетики 2 липня — Джиммі Макнікол, актор 3 липня — Олександр Юхимович Роднянський, український кінорежисер-документаліст 8 липня — Ендрю Флетчер, клавішник гурту Depeche Mode 13 липня — Хуліо Сезар Васкес, боксер 15 липня: Лоліта Давидович, акторка Форест Вітакер, актор 18 липня — Елізабет Макговерн, американська акторка 21 липня — Джим Мартін, музикант, гітарист гурту Faith No More 23 липня: Вуді Харрельсон, американський актор Мартін Гор, англійський рок-музикант, композитор (Depeche Mode) 26 липня — Гері Чероне, американський рок-музикант, співак (Extreme, Van Halen) 30 липня — Лоуренс Фішберн, американський актор 8 серпня: Ріккі Рокетт, американський рок-музикант, ударник гурту Poison Дейвід Еванс, гітарист гурту U2 24 серпня — Мак Бедфорд, рок-музикант, басгітарист (Madness) 11 вересня - Пол Вошер, американський реформований баптиський пастор, місіонер, юрист, професор і письменник 12 вересня — Мілен Фармер, французька співачка, композитор, акторка 13 вересня — Дейв Мастейн, американський рок-музикант, лідер гурту Megadeth 21 вересня — Ненсі Тревіс, американська акторка 25 вересня — Гізер Локлір, американська акторка 4 жовтня — Джон Секада, американський поп-співак 15 жовтня — В'ячеслав Бутусов, російський рок-музикант (Наутилус Помпилиус) 16 жовтня — Євген Хавтан, російський музикант, лідер гурту «Браво» 12 листопада — Надя Команечі, румунська гімнастка 16 листопада — Френк Бруно, англійський боксер 19 листопада — Мег Райян, американська акторка, продюсер 30 грудня — Бен Джонсон, канадський спринтер Померли Дивись також :Категорія:Померли 1961 19 липня — Пол Віллард Меррілл (1887—1961) — американський астроном. 12 березня — Довгаль Олександр Михайлович (1904-1961) — український графік. Нобелівська премія з фізики: Роберт Гофстедтер — «За основні дослідження з розсіювання електронів на атомних ядрах і пов'язаних з ними відкриттів в області структури нуклонів»; Рудольф Людвіг Мессбауер — «За дослідження резонансного поглинання гамма-випромінювання й відкриття у зв'язку із цим ефекту, що носить його ім'я» з хімії: Мелвін Калвін — «За дослідження засвоєння діоксиду вуглецю рослинами» з медицини та фізіології: Георг фон Бекеші — «За відкриття фізичних механізмів сприйняття подразнень завитки» з літератури: Іво Андрич премія миру: Даг Гаммаршельд — «За діяльність в ООН» Див. також 1961 у кіно 1961 у літературі 1961 у музиці 1961 у футболі 1961 у хокеї з шайбою 1960-ті


text: Олекса́ндр Миха́йлович Довга́ль ( 27 січня 1904, Дебальцеве — 12 березня 1961, Харків) — український радянський графік, член Асоціації революційного мистецтва України у 1925—1932 роках та Харківського відділення Спілки художників України з 1938 року; заслужений діяч мистецтв УРСР з 1951 року. Життєпис Народився року на станції Дебальцеве Бахмутського повіту, Катеринославської губернії, Російської імперії (нині Донецька область, Україна). У 1922—1929 роках навчався у Харківському художньому інституті у Івана Падалки, Олексія Маренкова, Семена Прохорова. У 1920—1930-ті роки працював у сатиричних журналах «Безвірник», «Глобус», «Червоний перець». У 1931—1933 роках викладав у Харківському художньому технікумі. У роки німецько-радянської війни створював агітаційні плакати. У 1940—1950-ті роки працював у газеті «Соціалістична Харківщина», у 1955 році — у журналі «Піонерія», співпрацював із видавництвами як ходожник-ілюстратор. Член ВКП(б) з 1949 року. Помер у Харкові 12 березня 1961 року. Творчість Працював у галузі станкової й книжкової графіки, плаката. Серед робіт: ліногравюри «Естакада» (1923); «Попільниця» (1926); «Розподіл пайка» (1927); «І. Франко з вуглярем» (1955); серії літографій «Соціалістичний Харків» (1934—1937); «Класики світової культури» (1939—1960); «Шляхами війни» (1942—1944); кольорові літографії «Т. Шевченко пише автопортрет» (1939); «Т. Шевченко в Петербурзі серед представників літератури, мистецтва і науки» (1939); серія акварелей «Суворовці» (1945–48); портрети «Художник Й. Дайц» (1944); «Прозаїк М. Сказбуш» (1945); «Поет А. Малишко» (1948); шаржі «Художник Д. Шавикін пише автопортрет» (1945); «Автошарж» (1948); серія естампів «На будівництві Дніпрогесу» (1929—1932); плакати «Впіймали на гарячому вчинку — дамо по загривку!» (1920—1930-ті); «Примусимо куркуля здавати хліб державі» (1930); «Містери з безробіття мають дивіденди» (1931); «Все для фронту» (1941); «От де, люди, наша слава, слава України» (1942); «В лещатах» (1944); «Відбудуємо рідний Донбас» (1947); серія плакатів на тексти Тараса Шевченка «Вражою злою кров'ю волю окропіте!» (1942). ілюстрації до книги «Поезії» Павла Тичини (1929); книги «Вибрані твори» Павла Тичини (1939); книги «Вибрані поетичні твори» Леоніда Первомайського (1940); казки «Івасик Телесик» в обробці Павла Тичини (1946); драми «Ярослав Мудрий» Івана Кочерги (1947); казки «Руслан і Людмила» Олександра Пушкіна (1949); повісті «Кінець підземного міста» Якова Кальницького (1954); збірника оповідань Марка Вовчка (1954); трилогії «Прекрасні катастрофи» Юрія Смолича (1956); науково-фантастичного роману «Голова професора Доуеля» Олександра Бєляєва (1957); науково-фантастичної повісті «В зоряні світи» Василя Бережного (1958); роману «Туманність Андромеди» Івана Єфремова (1960) ; збірника оповідань Степана Васильченка (1960); поеми «Енеїда» Івана Котляревського (1960); роману «Юрко Крук» Петра Козланюка (1952); роману «Мир» Юрія Яновського (1956); повісті «День отця Сойки» Степана Тудора (1956). </div> Учасник всеукраїнських, всесоюзних і міжнародних виставок з 1927 року. Персональні виставки відбулися у Харкові у 1940, 1958 роках; Києві у 1958 році; Чугуєві у 1959 році. Роботи художника зберігаються в Національному художньому музеї України, Дніпровському, Сумському, Миколаївському, Харківському, Лебединському, Одеському художніх музеях. Література Довгаль Олександр Михайлович // Довгаль Олександр Михайлович // ; Довгаль Олександр Михайлович // Андрейканіч А. І. Довгаль Олександр Михайлович // «Антологія українського плаката першої третини ХХ століття». — Косів: Видавничий дім «Довбуш», 2012. — 120 с.; іл. сторінка 30. ISBN 966-5467-23-4. Посилання Ілюстрації Олександра Довгаля до «Голови професора Доуеля» Олександра Бєляєва Ілюстрації Олександра Довгаля до трилогії «Прекрасні катастрофи» Юрія Смолича Українські художники Українські ілюстратори Радянські художники Художники-фантасти України Художники-портретисти Плакатисти СРСР Українські плакатисти Мешканці будинку «Слово» Члени Асоціації революційного мистецтва України Члени Національної спілки художників України Українські педагоги Радянські педагоги Педагоги Харкова Художники Харкова Ілюстратори СРСР Члени КПРС Журналісти Харкова


text: Промислова революція Націнально-визвольні рухиРобітничий рух Російська імперія Геополітична ситуація У Росії править імператор Микола I (до 1855). Російській імперії належить більша частина України, значна частина Польщі, Грузія, Закавказзя, Фінляндія, Аляска, Волощина та Молдова. Україну розділено між двома державами — Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії, Правобережжя, Лівобережя та Крим — Російській імперії. В Османській імперії султана Махмуда II змінив Абдул-Меджид I (до 1861). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, Болгарія. Васалами османів є Сербія, Боснія. Австрійську імперію очолює Фердинанд I (до 1848). Вона охоплює, крім власне австрійських земель, Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію, Північ Італії. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм III (до 1840). Королівство Баварія очолює Людвіг I (до 1848). Австрія, Прусія, Баварія та інші німецькомовні держави об'єднані в Німецький союз. У Франції королює Луї-Філіпп I (до 1848). Франція має колонії в Алжирі, Карибському басейні, Південній Америці та Індії. На троні Іспанії сидить Ізабелла II (до 1868). Королівству Іспанія належать частина островів Карибського басейну, Філіппіни. Королева Португалії — Марія II (до 1853). Португалія має володіння в Африці, Індії, Індійському океані й Індонезії. У Великій Британії триває Вікторіанська епоха — править королева Вікторія (до 1901). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Королівство Нідерланди очолює Віллем I (до 1840). Король Данії та Норвегії — Фредерік VII (до 1863), на шведському троні сидить Карл XIV Юхан Бернадот (до 1844). Італія розділена між Австрією та Королівством Обох Сицилій. Існує Папська держава з центром у Римі. Бразильську імперію формально очолює малолітній Педру II (до 1889). Посаду президента США обіймає Мартін ван Бюрен. Територія на півночі північноамериканського континенту належить Великій Британії, вона розділена на Нижню Канаду та Верхню Канаду, територія на півдні та заході континенту належить Мексиці. В Ірані при владі Каджари. Британська Ост-Індійська компанія захопила контроль майже над усім Індостаном. У Пенджабі існує Сикхська держава. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін. В Японії триває період Едо. Події В Україні Почалась підготовка до видання Літературно-історичного альманаху «Кіевлянинъ». При Київському універстеті відкрився ботанічний сад. Засновано Одеське товариство історії і старожитностей. У світі 10 січня відбулася битва при Юнгаї, в якій чилійці завдали поразки конфедерації Перу та Болівії. 9 березня завершлася кондиторська війна між Францією та Мексикою. 18 березня почалася Перша опіумна війна. 19 квітня західноєвропейські держави гарантували у «Лондонському протоколі» незалежність та нейтралітет Бельгії, до якої також додалася валонська частина Люксембурґу. Велике герцоґство Люксембурґ номінально залишилося частиною німецької федерації держав. 12 травня Луї Огюст Бланкі здійснив невдалу спробу революції у Франції. 1 липня Абдул-Меджид I змінив Махмуда II як султан Отоманської імперії. Перша англо-афганська війна: 23 липня британці захопили місто Газні. 31 серпня закінчилася Перша Карлістська війна в Іспанії. 4 вересня британський флот відкрив вогонь по китайських джонках, що забезпечували ембарго на британські товари. 15 вересня алжирський емір Абд аль-Кадір проголосив джихад проти французів. 4 листопада у Ньюпорті британські війська придушили виступ чартистів — останній великий бунт в островній Британії. У суспільному житті Засновано Бостонський університет. Виникла Американська статистична асоціація. В Отоманській імперії почався період танзимату. Засновано компанію Valley Falls Company, попередника Berkshire Hathaway. У науці Луї Даґер винайшов дагеротипію. Теодор Шванн сформулював клітинну теорію. Карл Густав Мосандер відкрив Лантан. У мистецтві Тараса Шевченко написав твори «Думи мої, думи мої», «Перебендя», «Тополя», «До Основ'яненка». Оноре де Бальзак надрукував «Втрачені ілюзії». Стендаль опублікував «Пармський монастир». Фридерик Шопен завершив сонату для фортепіано No 2. Народились Див. також :Категорія:Народились 1839 19 січня — Поль Сезан, французький художник-імпресіоніст. (пом. 1906) 27 січня — П. П. Чубинський (1839-1884), поет, автор слів Державного Гімну України 16 березня — Сюллі-Прюдом (Рене Франсуа Арман Прюдом), французький поет, перший Нобелівський лауреат з літератури (1901) 21 березня — Модест Петрович Мусоргський, російський композитор 12 квітня — Микола Михайлович Пржевальський, російський мандрівник, географ, дослідник Центральної Азії 20 квітня — Кароль I Гогенцоллерн, перший король Румунії (1881-1914 рр.). (пом. 1914) 8 липня — Джон Д. Рокфеллер, американський промисловець, нафтовий магнат, засновник компанії «Стандард ойл» Померли Див. також :Категорія:Померли 1839'' 1830-ті


text: Події 18 травня — відкрито рух поїздів дільницями »Ясинувата — Синельникове» і «Казанка — Катеринослав». Зданий в експлуатацію залізничний міст через Дніпро. Народились Див. також :Категорія:Народились 1884 24 березня — Петер Дебай, нідерландський фізико-фімик, лауреат Нобелівської премії. 8 травня — Гаррі Трумен, 33-й президент США (1945—1953 рр) 23 травня — Даглас Фербенкс, актор 18 червня — Едуар Даладьє, французький державний і політичний діяч 7 липня — Ліон Фойхтванґер, німецький письменник 12 липня — Амедео Модільяні, італійський художник і скульптор 23 липня — Еміль Янінгс, німецький актор 2 серпня — Ромуло Гальєгос, венесуельський письменник, просвітитель, президент Венесуели 27 серпня — Венсан Оріоль, президент Франції (1947—1954 рр.) Померли Див. також :Категорія:Померли 1884'' 26 січня — Чубинський Павло Платонович, український етнограф, фольклорист, поет 24 листопада — Воробкевич Григорій Іванович, український поет 1880-ті


text: Павло́ Плато́нович Чуби́нський (, хутір Чубинський, (нині в межах м. Бориспіль, Київська область) — , Київ) — український етнолог, фольклорист, поет, громадський діяч, автор гімну України. Життєпис Народився 27 січня 1839 р. на хуторі Чубинський (нині — у межах м. Бориспіль, на вулиці Горянській, 14, Київська область, Україна; тоді Полтавської губернії) у небагатій дворянській родині відставного офіцера Платона Івановича Чубинського. Початкову освіту одержав від матері та домашніх учителів. Змалку починає захоплюватися географією, мріє про далекі подорожі. Після закінчення Другої київської гімназії вступає на юридичний факультет Петербурзького університету. Там знайомиться з географом Семеновим-Тянь-Шанським Петром Петровичем, який у свою чергу знайомить Чубинського з видатними географами Миколою Пржевальським та Миколою Миклухо-Маклаєм. У студентські роки брав участь у діяльності петербурзької української громади. Був автором журналу «Основа», де познайомився з Тарасом Шевченком, Миколою Костомаровим, Пантелеймоном Кулішем, Василем Білозерським, братами Михайлом, Василем, Іваном та Олександром Лазаревськими та іншими. Після мітингу проти розправи над учасниками варшавської маніфестації Чубинського виключили з університету, і він деякий час жив на Чернігівщині, у селі Ропша. 1861 року захищає в Петербурзі дисертацію «Нариси народних юридичних звичаїв і понять з цивільного права Малоросії» і здобуває науковий ступінь кандидата правознавства. Повернувшись в Україну, впродовж 1861–1862 років пише статті для «Основи»: «Значення могорича у договорі, господарські товариства, найм робітників», «Український спектакль у Чернігові», «Два слова про сільське училище», «Ярмарок у Борисполі», співпрацює з «Черниговским листком», де публікує матеріал «Декілька слів про значення казок, прислів'їв та пісень для криміналіста», та з «Киевскими губернскими ведомостями», в яких побачила світ його «Програма для вивчення народних юридичних звичаїв у Малоросії» (1862). У цей час намагається відкрити безкоштовну сільську школу в Борисполі, але не добився дозволу влади. Належав до течії хлопоманів. 1862 року в Києві кілька українофільських гуртків об'єдналися в Громаду, серед перших членів якої були Павло Чубинський, Володимир Антонович, Павло Житецький, Тадей Рильський тощо. Проти Громади невдовзі було заведено кримінальну справу, почалося слідство. У вересні того року в Золотоніському повіті поліція виявила прокламацію українською мовою «Усім добрим людям». Тієї осені 1862 року Павло Чубинський пише вірш «Ще не вмерла Україна», що став національним гімном українського народу. 17 січня шеф жандармів князь Долгоруков дає розпорядження вислати Чубинського «за вредное влияние на умы простолюдинов» (за українську діяльність) на проживання в Архангельську губернію під нагляд поліції. Туди ж висилають громадівця Петра Єфименка та його дружину, історика Олександру Єфименко. Через рік він оселяється в Архангельську, де працює судовим слідчим, потім секретарем губернського статистичного комітету, редактором губернської газети, чиновником з особливих доручень при губернаторі. Сім років у засланні в Архангельську українець Чубинський працював на російську науку, зокрема написав дослідження про ярмарки в архангельському краї, про смертність на Архангельщині, про печорський край, торгівлю в північних губерніях Росії, дослідив юридичні звичаї в губернії тощо. Очолював експедицію з вивчення Печорського краю і Заполярного Уралу. За його ініціативою була відправлена експедиція навіть на Нову Землю (невипадково, що українські полярники, які відправляються на зимівлю в Антарктиду, покладають квіти до пам'ятної дошки Чубинського на будинок гімназії, де він навчався). У 1869 р. дістає дозвіл про повернення до України. Узимку 1869 року перебирається в Петербург, стає дійсним членом Географічного товариства та у травні 1870 року очолює етнографічно-статистичну експедицію в Південно-Західному краї. Протягом двох років експедиція досліджувала Київську, Волинську, Подільську губернії України, частини Мінської, Гроднянської (Білорусь), Люблінської і Седловецької губерній (Польща) та Бессарабію, де компактно проживали українці. Упродовж 1873–1875 років — секретар (1875—1876 — заступник голови) Південно-Західного відділу Російського географічного товариства. В Емському указі 1876 р., скерованому проти української мови та українофілів, вказувалося на необхідність вислання М. Драгоманова і П. Чубинського як небезпечних агітаторів. У 1876 р. Чубинського було вислано з Києва із забороною проживати в малоросійських і столичних губерніях. За допомогою президії Російського географічного товариства він дістає дозвіл проживати в Петербурзі. У 1879 р. Чубинський тяжко захворів, його розбив параліч, і він до кінця життя був прикутий до ліжка. Помер 17 січня 1884 року. Прощалися з Чубинським в церкві Різдва Христового. Похований у Борисполі на Книшовому кладовищі. Наукова діяльність У період близько 1869—1871 років, за результатами широкомасштабної експедиції, Чубинський обробив та підготував до друку сім томів (у 9-ти книгах) «Трудів етнографічно-статистичної експедиції». До першого тому увійшли легенди, загадки, прислів'я, гадання, повір'я, до другого — міфічні та побутові казки, до третього — народний календар, до четвертого — обрядові пісні, до п'ятого — побутові пісні, до шостого — волосні суди, до сьомого — національні характери поляків, угорців, німців, чехів, євреїв, циган. Ґрунтуючись на дослідженнях Павла Чубинського, за участю мовознавця Костянтина Михальчука у 1871 році була складена карта «південно-руські наріччя та говірки», яка позначала територію домінування української мови в другій половині XIX століття. Чубинский, П. П. «Труды этнографическо-статистической экспедиции в Западно-Русский Край» — Т.1-7. — СПб., 1872—1878. Чубинский, П. П. «Очерк народных юридических обычаев и понятий в Малороссии» — СПб., 1869. Чубинский, П. П. «О состоянии Хлебной торговли и производительности в Северном районе» (Архангельська, В'ятська, Костромська, Вологодська, Новгородська губернії Росії) — СПб., 1870. Літературна творчість Відомий також як поет, автор збірки віршів «Сопілка Павлуся» (1871). Чубинський — автор тексту українського національного гімну «Ще не вмерла України ні слава, ні воля». Родина Дружина — Катерина Порозова, сестра дружини інженера-цукровара Толпигіна (Чубинський тоді служив у цукроварній фірмі Яхненків і Симиренка). Взяли шлюб 1872 року. Діти: Олександра — оперна співачка, Михайло — професор-криміналіст, Федір — ветеринар і Павло — інженер (залізнична платформа Чубинський). Правнук Чубинського Володимир — поет і композитор, був переслідуваний за радянських часів, учинив самогубство. Премії та нагороди За свої цінні наукові праці одержав: срібну медаль (1869); другу срібну медаль (1870); золоту медаль від Російського географічного товариства (1873); золоту медаль 2 класу від Міжнародного конгресу в Парижі на Міжнародній Виставці в Парижі (1875); Уваровську премію Петербурзької академії наук (1879). Вшанування У 1960-х рр. могилу Павла Чубинського було неофіційно впорядковано за участю окремих представників влади і народного господарства Бориспільщини, незважаючи на те, що у ті часи офіційного засудження «українського буржуазного націоналізму» це могло коштувати їм кар'єри, а то і свободи. Серед іншого цю ініціативу зокрема підтримав і тодішній перший секретар Бориспільського райкому партії Іван Степанович Деревець, про що згадано у книзі спогадів про нього. 1963 р. до 100-річчя українського гімну «Ще не вмерла Україна» Відділ ООЛ видав серію марок, наліпок, франкотипів, поштових листівок із зображенням авторів гімну Павла Чубинського і Михайла Вербицького, роботи митця Миколи Бідняка. На будинку колишньої гімназії у Києві, де навчався П. Чубинський, встановлена меморіальна дошка. У 1994 р. в селі Чубинське засновано ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Хутір Чубинського». 20 липня 2000 року Постановою Кабінету Міністрів України No 1144 Бориспільському ліцею «Дизайн-освіта» було присвоєно ім'я Павла Чубинського. До 165-ї річниці від дня народження П.Чубинського у ліцеї був відкритий перший в Україні музей-кімната Павла Чубинського. Випускник ліцею 2001 року Юрій Цілик створив унікальне (єдине в Україні) «Мультимедійне зібрання матеріалів про життєвий шлях і творчість П. П. Чубинського», за що отримав перше місце на Всеукраїнському конкурсі-захисті науково-дослідницьких робіт учнів у рамках Малої академії наук. У 2001 р. в Борисполі було встановлено пам'ятник. В 2015 році в Києві з'явилася вулиця Павла Чубинського, в 2016-му — провулок в Житомирі та вулиця у Кривому Розі. Заснована Всеукраїнська премія імені Павла Чубинського, а також премія Чубинського від Бориспільської міської ради. Восени 2016 року на будинку в с. Млієві (нині Городищенського району Черкаської області), де з 1870 по 1873 рік проживав Павло Чубинський, встановили пам'ятну дошку. У червні 1999 року засновано Internationale Paul Tschubynskyj Gesellschaft 26 січня у Борисполі та 6 квітня у Білій Церкві відбувся «ЧубинськийFEST» (2019) 15 квітня 2020 на Книшовому меморіально-парковому комплексі в Борисполі встановили перший в Україні пам'ятник Павлові Чубинському в повний зріст. 19 вересня 2019 року Комунальному закладу вищої освіти Київської обласної ради «Академія мистецтв» було присвоєне ім'я Павла Чубинського. Ювілейна монета 14 січня 2009 року Національний банк України увів в обіг ювілейну монету «Павло Чубинський» . На аверсі монети угорі розміщено малий Державний Герб України, праворуч і ліворуч від якого — стилізований рослинний орнамент, у центрі — композиція, що символізує етнографічні дослідження науковця — народні музичні інструменти, гетьманські клейноди тощо, над якою напис — НАЦІОНАЛЬНИЙ БАНК УКРАЇНИ, унизу — 2 ГРИВНІ, 2009 та логотип Монетного двору Національного банку України. На реверсі монети зображено портрет Чубинського в орнаментальному обрамленні та розміщено напис — ПАВЛО ЧУБИНСЬКИЙ (угорі півколом), роки життя — 1839 (ліворуч), 1884 (праворуч). Автор ескізів і моделей — Володимир Атаманчук. Галерея Див. також Ще не вмерла Україна Примітки Джерела та література Н. А. Шип. Чубинський Павло Платонович // Бібліографічний покажчик праць Чубинського / уклав П. Єфименко у «Киевской Старине». — 1884. — травень. Енциклопедія «Черкащина» / Упорядник Віктор Жадько. — К., 2010. — С. 964—965. Жадько D. Український некрополь. — К., 2005. — С. 330. Чередниченко Д. Павло Чубинський. — К.: Видавничий дім «Альтернативи», 2005. — 376 с.; іл. — (Особистість і доба). — ISBN 966-677-001-6. Література І. Гирич. Чубинський Павло Платонович // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.777 ISBN 978-966-611-818-2 Народознавець. Павло Чубинський і його доба / А. Зиль. − К. : Казка, 2009. − 396 с. : іл. − Бібліогр. : с. 375−383 (494 назви).− Анот. покажч. імен: с. 385−395. − ISBN 978-966-2163-46-9. Посилання Чубинський П. П. // ПАВЛО ЧУБИНСЬКИЙ | Програма «Велич особистості» | 2014 (ВІДЕО) Біографія П. П. Чубинського Біографія П. П. Чубинського Ігор Шаров. 100 видатних імен України. — К.: АртЕк, 2004. ISBN 966-505-218-7 Він відомий не тільки гімном. Киевский телеграфъ. 31 жовтня — 6 листопада 2008 No 44 (442) Твори Чубинського на аудіобібліотеці litplayer Чубинський Павло Платонович Володимир Панченко. «Сила чорноземна наш Чубинський...» Людина з великої літери Павло Платонович Чубинський Відео Музичні твори на слова Павла Чубинського: «Минулося» (музика Сергія Ярунського) «Любив козак молоденький» (музика Сергія Ярунського) «Їдуть степом чумаченьки» (музика Ірини Мринської) «Діалог століть» (музика Сергія Ярунського, слова Павла Чубинського та Клавдії Дмитрів) Вистави за мотивами творів Павла Чубинського: «Казочки з Борисполя» Гімн України Уродженці Борисполя Українські етнографи Українські поети Українські фольклористи Хлопомани Діячі «Старої громади» Українофільство Люди, на честь яких названо вулиці Випускники Другої київської гімназії Діячі «Громади» Українські правники Автори національних гімнів Люди на монетах України Персоналії:Мліїв