text: Довжина тіла 30 см, хвоста 10 см. Забарвлення оперення зелене, з облямівкою чорного кольору. Верхня частина голови синювата, в області вух є чорне забарвлення. Ділянки навколо очей, чоло й вуздечка білі. На животі помітний бордово-коричневий наліт. Першорядні махові й криючі крила — блакитні. Другорядні махові й більші криючі крила блакитні, але з зеленими кінчиками. Дзьоб солом'яного кольору. Райдужка коричнева. Лабети коричневі. Населяють субтропічні або тропічні ліси, лісопосадки й плантації; піднімаються в гори до висоти 1500 м над рівнем моря. Живуть зграями, іноді великими. Харчуються на полях, через що зараховуються селянами до шкідників. Пари утворюються з кінця березня. Гніздо влаштовує в дуплах дерев. Самка відкладає 2-4 яйця, які вона насиджує протягом 25 днів. Молоді залишають гніздо у віці 6 тижнів, а повністю самостійними стають через ще 6-8 тижнів.


source: fineweb

text: У статті подається одна з можливих інтерпретацій феномену верховенства права. А саме: верховенство права — це взаємоузгоджене існування та взаємоузгоджена реалізація основоположних («природних») прав та обов ́язків людини, соціальних спільнот, об ́єднань й усього суспільства. Аннотация. В статье излагается одна из возможных интерпретаций феномена верховенства права. А именно: верховенство права — это взаимосогласованное существование и взаимосогласованная реализация основоположных («естественных») прав и обязанностей человека, социальных общностей, объединений и всего общества. Ключевые слова: верховенство права, основоположные права человека, основоположные обязанности человека, основоположные права социальных общностей и объединений. Rabinovych Р. М. Rule of Law as Socio-Natural Phenomenon (Contours of Ideal) Annotation. In the article one of possible rule of law phenomenon interpretations is being given. It is namely substantiated that rule of law is mutually consistent existence and mutually consistent realization of fundamental («natural») rights and obligations of human being, its communities, associations and society in general. Keywords: rule of law, fundamental rights, fundamental obligations. Відтоді як вперше в українській історії у Конституції України було задекларовано, що у нашій державі, у нашому суспільстві «визнається» і «діє» принцип верховенства права (ст. 8), перед вітчизняною філософією права й загальною теорією права постало нове актуальне завдання: осягнути, розкрити сутність того феномену, який відображено зазначеним терміно-поняттям. Тому й однією з сучасних знакових тенденцій розвитку вітчизняної юриспруденції стала інтенсифікація загальнотеоретичних досліджень явища і поняття верховенства права. Щодо цієї проблеми помітно зросла кількість наукових публікацій (в Україні нині їх нараховується вже понад двісті!), проводяться спеціальні конференції, захищаються дисертації. Й у зарубіжному правознавстві інтерес науковців до неї не вщухає [1]. Ця тенденція стимулюється зокрема й тим, що принцип верховенства права — після анонсування його у Конституції України — почав фіксуватися й у деяких інших вітчизняних законодавчих актах (зокрема у ст. 2 Закону України «Про судоустрій України» від 7 лютого 2002 р., ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України). А поняття «верховенство права» стало використовуватись також в актах Конституційного Суду України, Верховного Суду України та іноді й інших судових органів. Прикметним є те, що верховенство права досліджується зазвичай «у парі» з правовою державою. І це невипадково: адже такою державою нині вважається лише та, в якій панує, «верховенствує» право, — причому як явище позадержавне (не державно-вольове), а, так би мовити, загальносоціальне, соціально-природне. У пропонованій статті спробую продовжити аналіз феномену верховенства права, розпочатий мною відразу ж після прийняття Конституції України. Вже тоді довелося висловити тезу про те, що верховенство права — це пріоритетність у суспільстві загально-соціальних («природних») прав людини [2]. Пізніше цю ідею можна було зустріти й у працях інших вітчизняних авторів. Та згодом виявилось, що таке розуміння означеного феномену є, на мою думку, дещо однобічним, неповним, а тому потребує корекції. Підстави уточнення інтерпретації поняття. До цього висновку підвели результати подальших досліджень ряду інших філософсько- і загальнотеоретично-правових проблем, так чи інакше дотичних до розуміння феномену верховенства права. З-поміж цих результатів відзначу, зокрема, такі положення. 1. «Природне» (за іншою, вважаю, більш адекватною термінологією — за-гальносоціальне чи соціально-природне) право — це певні можливості учасників суспільного життя, які є необхідними для задоволення їхніх біологічно, біосоціально й суто соціально обґрунтованих, за певних історичних умов, потреб, об ́єктивно визначаються досягнутим рівнем розвитку суспільства і забезпечені кожному з усіх суб ́єктів одного й того ж виду відповідними обов ́язками інших суб ́єктів і суспільства загалом та збалансовані з потребами останніх, а також зумовлювані такими можливостями принципи й соціальні норми. Отже, «природне» право складається із загальносоціаль-них, позадержавних можливостей (свобод), обов ́язків, принципів та норм. Причому саме загальносоціальні можливості (свободи) суб ́єктів, відображені у відповідних принципах та нормах, якраз і становлять буттєву, онтичну сутність загальносоціального («природного») права. Вони є суб ́єктивними загальносоціальними правами, які в межах певного суспільства мали би бути, в ідеалі, загальними та потенційно однаковими для всіх суб ́єктів одного й того ж виду. 2. Загальносоціальні обов ́язки людини та інших суб ́єктів — це необхідність їхньої певної поведінки (діяльності), об ́єктивно зумовлювана конкретно-історичними потребами існування й розвитку інших людей, соціальних спільнот і об ́єднань, а також усього суспільства та, зрештою, людства. 3. Загальносоціальне («природне») право існує не тільки як індивідуальне, приватне (тобто як можливість кожної окремої людини), але й як колективне, у певному сенсі публічне (тобто як можливості спільнот, об ́єднань, суспільства). 4. Якщо для демократичної, соціальної, правової держави найвищою цінністю є людина (ст. З Конституції України), то для кожної людини найвищою соціальною цінністю є суспільство (формально уособлюване державою). Адже тільки «з рук» суспільства людина може отримати усі основні блага, які є конче необхідними для її нормального існування й розвитку. І цю аксіологічну ситуацію, як видається, теж варто було б відобразити в Основному Законі нашої держави. З огляду на наведені положення якраз і «визріло» уявлення про те, що верховенство права — це, по-перше, не стільки верховенство, так би мовити, статичних, «природних» прав людини, скільки їх реалізація, узгоджена з такими ж правами інших індивідів, людських спільнот, об ́єднань й усього суспільства; а по-друге, реалізація не тільки таких прав, а й «природних» обов ́язків. Спробую обґрунтувати таке уявлення докладніше. До оновленої дефініції. Нині є загальновизнаним фактом те, що цілком безмежних, «абсолютних» прав людини не існує. Цю обставину з достатньою чіткістю зафіксовано практично в усіх міжнародних актах, які вважаються виразниками всесвітніх і регіональних стандартів прав людини. Так, у ч. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини зазначено, що основоположні права людини мають обмежуватись законом виключно задля забезпечення прав інших, громадського порядку, загального добробуту і задоволення справедливих вимог моралі у демократичному суспільстві. Схожі положення містяться й у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (ст. 18, 21), а також у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (ст. 4). Вони також зустрічаються, з тими чи іншими текстуальними особливостями, й у європейській Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст. 8-11). З наведених положень випливає, що у назвах зазначених «обмежувачів» здійснення основоположних прав людини фіксуються якраз загально-соціальні права (тобто природні соціальні можливості) і тих колективних суб ́єктів суспільства, які у відносинах із кожною людиною виступають відповідно другою, протилежною стороною. Такими суб ́єктами є як суспільство загалом, так і його окремі частини — спільноти й об ́єднання людей. А їхніми правами, які забороняється порушувати будь-якій людині, є принаймні права на громадський порядок, на загальний добробут, на забезпечення суспільної моральності. І тією ж мірою, якою держава та інші колективні суб ́єкти зобов ́язані не порушувати, не руйнувати права людини, такою ж мірою й індивіди, у свою чергу, зобов ́язані не ушкоджувати права не тільки індивідуальних, а й колективних суб ́єктів. Отже, йдеться про те, що будь-чиї природні соціальні можливості (права) стають здійсненними лише за умови виконання певними суб ́єктами відповідних соціально-природних (загальносоціальних) обов ́язків. Природні соціальні права колективних суб ́єктів належать їм не «з ласки» якоїсь міжнародної чи національно-державної структури, а зумовлюються сутністю таких суб ́єктів як цілісних, якісно специфічних феноменів утворень, формувань. Вони, відтак, є публічними соціально-природними правами. Права такого ґатунку належать, як зазначалось, не тільки суспільству в цілому, а й також різноманітним його спільнотам (віковим, статевим, етнічним, класово-економічним, територіальним тощо) й об ́єднанням людей. Права будь-якої частини соціально неоднорідного суспільства є, вочевидь, різновидом теж публічних (групових, колективних) соціально-природних прав. І порушувати їх нікому не дозволяється. То ж постає таке запитання: чи можна стверджувати про якусь «ієрар-хізацію», субординацію між усіма трьома зазначеними різновидами соціально-природних прав — індивідуальних, групових і суспільних? Тобто чи можна стверджувати про необхідність домінування якогось одного з них стосовно інших? Якщо зважати на те, що здійснення прав будь-якого з означених видів не повинно руйнувати, утискати інші види прав, не може перешкоджати реалізації останніх, то відповідь на це запитання видається однозначно заперечною. Іншими словами, жоден окремий вид соціально-природних прав (природних соціальних можливостей) не може бути безвинятково, безумовно домінуючим, «верховним» стосовно прав інших видів (вирізнених залежно від природи, від, так би мовити, онтичного статусу їхніх носіїв). Права кожного з трьох означених видів обмежуються, головним чином, у їх змісті й обсязі, іншими різновидами соціально-природних прав. Отже, йдеться про змістову й обсягову взаємозалежність, взаємообумовленість здійснення будь-чиїх соціально-природних прав, тобто про їхню взаємну узгодженість, збалансованість. Досягнення такого стану існування й реалізованості означених прав саме і давало б підставу констатувати, що у суспільстві встановлено верховенство права — верховенство, ясна річ, права «природного», загальносоціального. Очевидним фактом видається й те, що будь-які соціально-природні права — саме з огляду на їх соціальну природу — не можуть здійснюватись, «не зачіпаючи», так чи інакше, прав (інтересів, потреб) інших суб ́єктів. (Згадаю відомий вислів одного з діячів доби європейського Просвітництва: «Ваше право розмахувати руками закінчується там, де починається ніс іншої людини».) Тому безпосереднім об ́єктом згаданого «збалансовуван-ня», узгодження є насамперед обсяг («доза») взаємних обмежень прав різних учасників суспільного життя. Отже, спираючись на викладені положення, можна резюмувати, що як особливий соціальний феномен верховенство права — це взаємозумовлене існування і взаємоузгоджена реалізація основоположних прав та обов ́язків (тобто природних соціальних можливостей і необхідностей) людини, а також людських спільнот, об ́єднань й усього суспільства. (Наведене положення стосується й «природних» прав і обов ́язків міжнародних спільнот, міжнародних об ́єднань та усього людства.) Відповідно до цього, до речі, і правову державу можна буде інтерпретувати як таку, в якій юридичними (державно-вольовими) засобами максимально забезпечується збалансована реалізація соціально-природних прав й обов ́язків людини та інших суб ́єктів соціуму. Ідеальний правовий дороговказ. Встановлення у суспільстві верховенства права у повному обсязі — постійного й повсюдного — є, радше, ідеалом, до здійснення якого має прагнути кожна держава, що намагається стати правовою, та й усі колективні суб ́єкти соціуму, які прагнуть правового суспільства. Аби рухатись у цьому напрямі, у державі виголошується, за-декларовується визнання принципу верховенства права як однієї з основоположних засад діяльності усіх її органів та інших суб ́єктів суспільства. (Хоча саме закріплення такого принципу, зрозуміло, ще не означає, що у суспільстві вже реально існує верховенство права.) Цей принцип, задля його практично-регулятивного впливу, має бути ще конкретизований через опис емпірично фіксованих ознак певних соціальних явищ, в яких якраз і знаходитиме вияв верховенство права. Такими явищами можуть бути, скажімо, певні способи формування державних органів, їхньої діяльності, взаємодії з іншими суб ́єктами та діяльність останніх, їхні документовані акти, певне співвідношення інтересів різних суб ́єктів. Це підтверджується, зокрема, дослідженими мною підходами Європейського суду з прав людини до інтерпретації верховенства права [3]. Немає потреби докладно доводити, наскільки складним, а подекуди, можливо, й проблематичними, є досягнення означеного ідеалу, перетворення його на дійсність. (І чи не тому окремі з наших поважних науковців називають верховенство права «міфом»?) Досить нагадати, що властива феномену верховенства права «збалансованість» (прав, інтересів, потреб різних суб ́єктів) є, власне, його оцінюваною властивістю і, відповідно, оціночною категорією, яка «приречена» неоднозначно, неуніфіковано витлумачуватись і застосовуватись до конкретних ситуацій різними суб ́єктами. Але суспільство в особі держави чи міжнародних організацій задля того, щоб конституювати у кожному конкретному випадку остаточну змістовну оцінку стану збалансованості чи, навпаки, незбалансованості конфліктуючих прав (конкуруючих інтересів), консенсусно створює певні інституції (зокрема суди), рішення яких із цього питання вважатимуться «останньою крапкою» і не підлягатимуть офіційному оскарженню, опротестувавше На закінчення лише наведу досить вдале, як на мене, положення про верховенство права, вміщене у ст. 2 чинного Закону України «Про судоустрій України» від 7 лютого 2002 р. У ній встановлюється, що «суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави». Тут, як вбачається, поняття верховенства права не обмежене правами лише людини й громадянина. Отже, обстоювана мною наразі інтерпретація аналізованого феномену значною мірою збігається із наведеним законодавчим приписом. А останній, до речі, втілює, окрім іншого, презумпцію відповідності «природному» праву Конституції України й інших законів України — презумпцію, яка, однак, не належить до безумовно неспростовних...


text: Навчання мавп мови Зміст Здавна робилися спроби навчити мавп говорити, але всі вони закінчувалися невдачею. Лише в 1916 році Вільяму Ферніссу вдалося ціною великого терпіння навчити орангутана вимовляти і правильно вживати слова «тато» (dad) і «чашка» (cup). Фернісс зазначив, що мавпи, видаючи звичні для них звуки, не користуються мовою і губами, а вивчені орангутанами слова не вимагають точного управління рухами язика і губ [1] . Той факт, що у всіх інших відносинах шимпанзе сприйнятливі і швидко навчаються, сприяв ще більшому укоріненню думки, згідно з яким саме мова визначає найбільш суттєві відмінності між людиною і тваринами. У 50-х роках було проведено широке порівняльне вивчення здібностей до вирішення різних логічних завдань у шимпанзе на прізвисько Вікі, з одного боку, і у декількох дітей, з іншого. Вікі продемонструвала, що за рівнем інтелектуального розвитку вона може успішно змагатися зі своїми однолітками-дітьми. Але Вікі насилу навчилася впевнено вимовляти чотири слова. Цю невдачу можна пояснити двома шляхами: - Вікі володіла більшими лінгвістичними здібностями, ніж могло здатися, але їх прояву заважала невідповідна будова голосового апарату; - Мозок Вікі не містив необхідних структур, як він, наприклад, не містив структур, що відповідають за математику: Вікі відчувала труднощі при розрізненні п'яти і шести предметів і т. п. Вихователь мавпи Кейт Хейз, вчені та громадськість схилилися до другого висновку. Американські психологи Аллен і Беатриса Гарднер, дивлячись фільм про Вікі, звернули увагу на те що кожне своє слово вона супроводжує виразним жестом, так, що її можна було зрозуміти, відключивши звук. У цей час почали надходити відомості, що для диких шимпанзе жести - важливий засіб комунікації. Це спонукало Гарднерів до висновку, що дослідити лінгвістичні здібності шимпанзе краще за допомогою жестів. У 1966 Гарднер придбали молоду самку шимпанзе по кличці Уошо з метою навчити її говорити американською мовою глухонімих - амсленом. Амслен був обраний тому, що є добре вивченою мовою, крім того, виникала можливість порівнювати розвиток шимпанзе і глухонімих дітей. Уошо показували будь-який предмет або дію, а потім складали її пальці до відповідного жесту, викликаючи в її свідомості асоціативний зв'язок. Вже вивчивши вісім знаків, Уошо почала їх комбінувати. Ще на початку навчання вона продемонструвала розуміння знаків: вона розрізняла зображення на картинці не гірше самого предмета, відрізняла маленьке зображення дорослої людини від зображення дитини тощо. Уошо активно використовувала знаки для спілкування з людьми і досягненні своїх цілей. Через п'ять років вона знала вже 160 слів. До 1972 в Оклахомському інституті вивчення приматів вже з десяток шимпанзе були навчені амслену. Експерименти показали, що шимпанзе, бонобо і горили володіють символічним мисленням і легко користуються принципом узагальнення, застосовуючи знайомі жести в нових ситуаціях. Людиноподібні мавпи здатні вживати слова в переносному сенсі, володіють метафорами. Вони можуть створювати нові поняття, комбінуючи відомі слова, наприклад: «туалет» - «брудний хороший», «запальничка» - «пляшка сірник». Основний розвиток мови і інтелекту розмовляючих мавп відбувається як правило в перші роки життя - частіше всього мавпи доходять у розвитку мови до рівня двох-трирічної дитини. Виростаючи, вони багато в чому залишаються подібні дітям, по-дитячому реагують на життєві ситуації і віддають перевагу іграм, перед всіми іншими способами проведення часу. Мавпи володіють також почуттям гумору. Описаний випадок, коли навчена мові знаків самка бонобо сама навчила своє дитинча замість людини-експериментатора. У експерименті, проведеному Фондом дослідження великих людиноподібних мавп (США), знаменитого самця Канзі вдалося навчити розуміти на слух близько 3000 англійських слів і активно вживати більш ніж 500 слів за допомогою клавіатури з лексиграмм (геометричними знаками). [2] Це дозволяє говорити про бонобо як про найінтелектуальніший вид приматів, що, звісно, наближує його до людини. Практично з самого початку дослідів, версія про здатність мавп до мови зустрічала серйозну критику. Зокрема, Г. Террейс показав, що мавпи довільно повторюють жести, нещодавно використані в промові «співрозмовника». З критикою гіпотези про мовні здібності мавп можна ознайомитися в працях лінгвістів і зоопсихологов, а також популярних письменників. [3][4][5] - http://www.scorcher.ru/neuro/science/evolution/psy.php - http://www.znanie-sila.ru/online/issue_1305.html - Южин Лінден. Мавпи, людина і мова/ Пер. з англ. Є. П. Крюкової. Видавництво «Світ», Москва, 1981. - Бєлянін В. П. Психолінгвістика. - М., 2005. - З. А. Зоріна та А. А. Смирнова. «Про що розповіли " розмовляючі" мавпи». Видавництво «Мови слов'янських культур», Москва, 2006. - Юджин Лінден. Мавпи, людина і мова / Пер. з англ. Є. П. Крюкової. Видавництво «Світ», Москва, 1981. - http://www.greatapetrust.org/bonobo/meet/kanzi.php - Мак-Фарленд Д., Поведінка тварин, М.: Мир, 1988 - Фабрі, Основи зоопсихологии, М.: Російське психологічне суспільство, 1999 - Панов, Знаки, символи, мови, М.: Знание, 1983


text: Марк Волберг |Марк Волберг| |Mark Wahlberg| На прем'єрі фільму «Макс Пейн». |Ім'я при народженні:||Марк Роберт Майкл Волберг| |Дата народження:||5 червня 1971 (43 роки)| |Місце народження:||Дорчестер, Массачусетс, США| |Громадянство:||США| |Професія:||актор| |Кар'єра:||з 1991 року| |www.markwahlberg.com| Світової слави досяг як актор. Зігравши в середині 1990-х у ряді малопримітних картин, проривом у кар'єрі стала головна роль у драмі «Ночі в стилі бугі», щедро зазначеної критиками по всьому світу. Наступні роботи в успішних блокбастерах «Ідеальний шторм», «Планета мавп», «Пограбування по-італійськи», «Відступники», «Макс Пейн», а також номінація на премію «Оскар» закріпили за ним статус зірки, а неординарний вибір ролей у різних амплуа створив репутацію одного з найбільш універсальних голлівудських акторів. З другої половини 2000-х з успіхом займається кінопродюсерською діяльністю. Серед його робіт — телевізійні хіти «Красені» та «Підпільна імперія». Зміст Народився в найбільшому передмісті Бостона Дорчестері в Массачусетсі. Молодший з дев'яти дітей в сім'ї. Його брати й сестри (від старшого до молодшого): Артур, Джим, Деббі, Мішель, Пол, Трейсі, Роберт і Донні. Мати, Елма Ілейн (Alma Elaine), у різний час працювала банківським клерком і медсестрою. Його батько, Дональд Едвард Волберг (Donald Edward Wahlberg), був водієм вантажівки[1]. Батьки розлучилися в 1982 році. Волберг має шведські, ірландські та франко-канадські корені. Марк отримав католицьке виховання і відвідував Copley Square High School в Бостоні. Однак кинув навчання, і атестат зрілості отримав набагато пізніше. У підлітковому віці був замішаний в декількох актах насильства і вандалізму. За словами Марка, в юності у нього було близько 20-25 приводів у поліцію. У віці тринадцяти років мав серйозні проблеми з кокаїном та іншими наркотиками[2]. У п'ятнадцять років одного разу знущався над групою негритянських школярів на екскурсії, кидаючи в них каміння (деякі отримали травми) і даючи образливі прізвиська.[3] У шістнадцять, перебуваючи під дією фенілціклідіна пограбував аптеку, потім послідовно напав на двох дорослих в'єтнамців. Першого нокаутував ударом колоди по голові, другого вдарив в око. Згодом той осліп на це око.[4][5] Марк стверджує, що інциденту не пам'ятає, оскільки «відключився» ще до того, як був схоплений поліцією. Волберга звинуватили у спробі вбивства і засудили до двох років тюремного ув'язнення. Хоча йому було всього 16, відбувати покарання Марк віддав перевагу у «дорослій» виправній колонії району Дір Айленд (Deer Island House of Correction), м. Бостон, розраховуючи вийти достроково, що в колонії для неповнолітніх у США не допускається.[6] Через 45 днів ув'язнення він вийшов на свободу.[4][7] У 21 рік Волберг напав на сусіда без видимих на те причин і зламав йому щелепу.[8] У 22 будучи популярним хіп-хоп-виконавцем на голлівудській вечірці закотив скандал з Мадонною (за свідченнями деяких очевидців був спровокований її зауваженнями в грубій формі, що він тут зайвий), що завершився бійкою на задньому дворі будинку і розбитим носом агента Мадонни — Гая Осер, що завзято вирішив відстояти її честь.[9] Спочатку Марк отримав популярність як молодший брат Донні Волберга, учасника культової поп-групи початку 1990-х «New Kids on the Block». У тринадцятирічному віці Марк, поряд з Донні, Денні Вудом і Джонатаном Найтом сам входив до її складу. Однак, чужий «гарненькому-приторному» іміджу групи, незабаром її покинув. За допомогою брата Донні Марк у складі хіп-хоп-групи «Marky Mark and the Funky Bunch» записав альбом «Music for the People». Композиція «Good Vibrations» з цього альбому в 1991 році тиждень очолювала провідний американський хіт-парад Billboard Hot 100. Сам альбом став платиновим. Роком пізніше побачив світ другий альбом «You Gotta Believe». Його успіх був скромніший. Важке дитинство і заняття бодібілдінгом, до якого він долучився у в'язниці, внесли неоціненний внесок у блискучий старт його музичної кар'єри: невимушеність Марка на сцені межувала з провокацією, а виконання хіп-хопу він майже завжди супроводжував публічним стриптизом. Бігати по сцені в одній білизні зі спущеними до самих кісточок штанами зовсім стало його візитною карткою. Молодь, особливо її жіночу половину, це приводило в дике захоплення. У 1992 році випустив автобіографію і в одному з інтерв'ю заявив, що присвячує її своєму пенісу. Волберг володіє вражаючими фізичними даними. Вперше він це продемонстрував у відеокліпі на композицію «Good Vibrations» і особливо в серії зображень реклами нижньої білизни Calvin Klein.[10] По телебаченню і в глянсових журналах часто фігурувала реклама з ним на самоті або в компанії моделі Кейт Мосс. Волберг також зняв тренувальне відео «The Marky Mark Workout: Form ... Focus ... Fitness». Кінокар'єра Волберга почалася в 1993 році з ролі з телефільму «Заміна» (The Substitute). Його дебютом на великому екрані стала роль у фільмі 1994 року «Людина епохи Відродження» з Денні Де Віто у головній ролі. Вперше увагу критиків Марк звернув на себе у фільмі за автобіографічним оповіданням Джима Керролла «Щоденник баскетболіста» з Леонардо ДіКапріо у головній ролі. Далі послідувала перша головна роль в трилері Джеймса Фоулі «Страх», де його партнеркою була молода актриса Різ Уізерспун. Визнання критиків прийшло до Марка після фільму «Ночі в стилі бугі», що розповідає про закулісне життя порноіндустрії кінця 1970-х — початку 80-х років. Режисер Пол Томас Андерсон спочатку планував запросити на головну роль Леонардо ДіКапріо, однак у той час ДіКапріо був зайнятий на зйомках «Титаніка». Після перегляду «Щоденника баскетболіста» Андерсон запросив Марка. Фільм удостоївся трьох номінацій на «Оскар». Багатими на позитивні відгуки виявилися наступні комерційно успішні «Три короля», «Ідеальний шторм», "Пограбування по-італійськи «і» Кров за кров ". У 2001 році зіграв головну роль у «Планеті мавп» Тіма Бертона, рімейку однойменного фільму 1968 року. Кінокритики поставилися до фільму прохолодно, проте в прокаті картина мала великий успіх і до цього дня залишається самим касовим фільмом Марка. Головні ролі в гучному фільмі Енга Лі «Горбата гора» за початковою ідеєю повинні були зіграти Марк і знайомий йому за спільну роботу у фільмі «Ярди» Хоакін Фенікс. Однак через наявність відвертих сцен Марк від ролі відмовився, її виконав Джейк Джілленхал. За роль сержанта Брайса Дігнема у фільмі Мартіна Скорсезе «Відступники» був номінований на «Оскар» як найкращий актор другого плану. На момент виходу картини Марк дану свою роботу оцінював вище всіх колишніх, а можливість знятися у Скорсезе назвав «шансом, який не можна упускати». Цікаво, що перш роль була запропонована Рею Ліотта і Денису Лірі. У жовтні 2008 року в кінопрокат вийшла стрічка «Макс Пейн», заснована на однойменної відеогрі, з Марком у головній ролі. У наступному році знявся в одній з головних ролей у високобюджетної драмі Пітера Джексона «Милі кістки», за літературним бестселером Еліс Сіболд. У Північній Америці картина мала обмежений успіх — бюджет картини вдалося перекрити лише світовими зборами. Кінокритики також сприйняли картину в багнети, вважаючи за провину сильне спотворення сюжету літературного оригіналу. У цьому світлі оцінка акторських робіт в основному носила «співчутливий» характер, мовляв зробили що змогли. У кількох інтерв'ю Марк заявив, що в сорок років завершить кінокар'єру і присвятить себе вихованню дітей та вдосконалення навичок гри в гольф. Надалі в інтерв'ю мексиканському ЗМІ дав зрозуміти, що почекає з цим рішенням, тому що — дослівно — «у мене четверо дітей, а це дороге задоволення»[11]. У 2004 зайнявся продюсуванням. Дебютним став проект документального серіалу Juvies (Малолітні злочинці) на замовлення MTV. Програма показує «кухню» системи правосуддя неповнолітніх на прикладі штату Індіана. У кожному епізоді ведуть історію двох малолітніх правопорушників, обвинувачених в не тяжких злочинах — курінні марихуани, розпиванні спиртного, дрібних крадіжках — від надходження до центру попереднього затримання до вердикту суду. Короткі сюжети показують як склалася доля колишніх героїв з плином часу. Був відзнятий всього один сезон серіалу. Вперше його з успіхом показали на північноамериканському MTV в 2007 році, і неодноразово повторювали. У тому ж році стартував новий телепроект, який здобув значний успіх і у критиків, і у глядачів — серіал Entourage(на російському ТБ експонувався на MTV під назвою «Красені»). В основу сюжетної лінії ліг власний досвід Марка побудови кар'єри в Голлівуді. Сім сезонів серіалу зібрали 25 номінацій на Еммі — головну телевізійну премію Сполучених штатів, і 14 номінацій на Золотий глобус. Особливо примітний факт: Барак Обама назвав його своїм улюбленим серіалом. Проект планують закрити в 2011 році з виходом фінального восьмого сезону. У травні 2001 року заснував благодійний фонд Mark Wahlberg's Youth Foundation, орієнтований на фінансову і соціальну підтримку талановитої молоді з міських кварталів. Фонд акумулював і витратив понад мільйона доларів[12]. - Марк молодший з дев'яти дітей його матері. Однак, загальний батько у нього тільки з Донні і Робертом[13]. - Його батько, Дональд Волберг, ветеран армії США, який брав участь в Корейській війні, помер у День святого Валентина, 14 лютого 2008 року. - 1 серпня 2009 після 8-ми років відносин Марк офіційно одружився з моделлю Ріа Дюрема, урочиста церемонія в традиціях католицтва пройшла в закритому колі в Беверлі Хіллз. До того моменту у них було троє спільних дітей. Тепер дітей у них четверо — сини Майкл (*21 березня 2006), Брендан Джозеф (*6 вересня 2008) і дочки Елла Рей (*2 вересня 2003) і Грейс Маргарет (*11 січня 2010). Очікують п'яту дитину в 2011 році. - Марк Волберг міг стати жертвою терористичних ударів 11 вересня, якщо б в останній момент не вирішив заїхати на машині до друзів у Нью-Йорк. У Марка був вже придбаний квиток на рейс 11 American Airlines, який закінчив свій політ в північній башті Всесвітнього торгового центру. - Складається в далекому спорідненість з Мадонною, Геллі Беррі і Селін Діон.[13]. - У грудні 2001 року купив за $ 5 млн особняк в Беверлі Хіллз і перевіз туди свою матір. - Спочатку передбачалося, що роль Лайнуса Кодуелл в Одинадцяти друзів Оушена (Ocean's Eleven) зіграє Марк. Але він пропозицію відхилив, і роль дісталася Метту Деймону.[13] - Марк з 1998 по 2001 роки зустрічався з актрисою Джорданою Брюстер. - На знімальному майданчику зав'язував романи з партнерками Різ Уізерспун і Чайною Чоу. - Марк Волберг — лівша, це можна помітити, наприклад, у фільмах Три королі, Відступники та інш. - Ярий фанат баскетболу і команди Бостон Селтікс зокрема. Величезна емблема команди прикрашає настил баскетбольного майданчика у дворі його садиби в Беверлі Хіллз.[14]. - 29 липня 2010 року на Голлівудській алеї слави була закладена його зірка. - У Марка на тілі було чотири татуювання: анімаційні персонажі Looney Tunes кіт Сильвестр з курчам Твіті в пащі на щиколотці, власні ініціали MW на правому плечі, голова Боба Марлі з підписом «one love» на лівому плечі, і імітація одягнутих на шию чоток з розп'яттям і написом «In God I Trust» під ним. Але вже в 2009 році він вивів всі татуювання.[15] - Давно не будучи учасником New Kids on the Block, знявся в кліпі групи на пісню Step by step (на 3 хв. 42 сек. Тримаючи в одній руці баскетбольний м'яч «б'є по руках» з братом Донні).[16] - Wahlberg — шведське прізвище. Прадід Марка по лінії батька Аксель Густаф Вальберг (Axel Gustaf Wahlberg) іммігрував з Швеції в кінці XIX століття. Прабабуся (мати бабусі по лінії батька) — з Ірландії, батьки діда по материнській лінії — з Канади, як і батько бабусі. Решта пра-предки уродженці Массачусетса.[17] - 1993 — Заміна (The Substitute) - 1994 — Людина епохи Відродження (Renaissance Man) рядовий Томмі Лі Хейвуд - 1995 — Щоденник баскетболіста (The Basketball Diaries) Міккі - 1996 — Страх (Fear) Девід Макколл - 1997 — Мандрівник (Traveller) Пет О'Хара - 1997 — Ночі в стилі бугі (Boogie Nights) Дерк Дігглер / Едді Адамс - 1998 — Велика справа (The Big Hit) Мелвін Смайлі - 1999 — Корупціонер (The Corruptor) детектив Денні Уоллес - 1999 — Три королі (Three Kings) Трой Барлоу - 2000 — Ярди (The Yards) Лео Хендлер - 2000 — Ідеальний шторм (The Perfect Storm) Боббі Шетфорд - 2001 — Планета мавп (Planet of the Apes) капітан Лео Девідсон - 2001 — Рок-зірка (Rock Star) Іззі / Кріс Коул - 2002 — Правда про Чарлі (The Truth About Charlie) Джошуа Пітерс - 2004 — Змова (I Heart Huckabees) - 2006 — Відступники (The Departed) Шон Дігнам - 2007 — Стрілець (Shooter) Боб Лі Свеґґер - 2008 — Явище (The Happening) Елліот Мур - 2008 — Макс Пейн (Max Payne) Макс Пейн - 2009 — Милі кості (The Lovely Bones) Джек Селмон - 2010 — Боєць (The Fighter) Міккі Ворд - 2012 — Контрабанда (Contraband) Кріс Фаррадей - 2012 — Третій зайвий (Ted) Джон Беннет - 2013 — Гниле місто (Broken City) Біллі Таґґарт - 2013 — Вцілілий (Lone Survivor) Маркус Латтрелл - 2013 — Кров'ю і потом: Анаболіки (Pain & Gain) Даніель Луґо - 2013 — Два стволи (2 Guns) Майкл «Стіґ» Стіґман - 2014 — Трансформери 4:Час Вимирання - Child, Christopher Challender. 20peabodydescendants.pdf «Notable Descendants of Francis Peabody» (PDF). Museums of Peabody, Massachusetts. Процитовано 2009-11-28. - http://www.markwahlbergfan.com/article_vanityfair.htm http://www.markwahlbergfan.com/article_vanityfair.htm - «Commonwealth of Massachusetts v. Michael Guilfoyle, Derek Furkart, and Mark Wahlberg». Архів оригіналу за 2012-02-21. Процитовано 2007-09-29. - html «Criminal Complaint In the Suffolk County Superior Court, Commonwealth of Massachusetts 1988». Процитовано 2007-09-29. - «Commonwealth v. Mark R. Wahlberg». Архів оригіналу за 2012-02-21. Процитовано 2007-09-29. - «Crehan vs. Mark Wahlberg and Derek McCall». Архів оригіналу за 2012-02-21. Процитовано 2010-05-20. - «abcnews.go.com/Nightline/story?id = 2509542 & page = 1». Архів оригіналу за 2012-02-21. - «Crehan vs. Mark Wahlberg and Derek McCall». Архів оригіналу за 2012-02-21. Процитовано 2007-09-29. - 20106066,00. html «Madonna Ali». Процитовано 2010-06-17. - «www.davidtoc.com/ck/ckmodel.cfm?Model_ID=14 <! - INSERT TITLE - >». - / level/73/interview/1385138 / ««« Копи в глибокому запасі »: Інтерв'ю з акторами і режисером». - «Молодежный фонд Марка Волберга». Архів оригіналу за 2012-02-21. (англ.) - Біографія Марка Волберга (англ.) на сайті Internet Movie Database - / mark-wahlberg-shares-his-full-body-boxing-workout/article/d51e9e1cc63e9110VgnVCM10000013281eac «Ready for Your Next Round?». Процитовано 2009-12-06. - "Mark Wahlberg: Tattoo removal is hell " from ShowBizSpy.com, 19 Aug 2010. - Кліп New Kids On The Block Step by step на Youtube.com - [url=http://www.wargs.com/other/wahlberg.html Генеалогічне древо Марка Волберга] (англ.) |ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:| |Вікіцитати містять висловлювання, автором яких є: Марк Волберг|


text: Знходиться в Шенеберг, Sorat Hotel Ambassador є відмінним місцем для вивчення Берлін і його околиць. Всього 11 km, від цього 3-зіркового готелю дуже легко дістатися до аеропорту. Також дуже легко добратися до Кадеве Магазин, Акваріум, Європа Центр Торговий центр. Sorat Hotel Ambassador пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Гості готелю можуть на місці насолоджуватися такими можливостями як обслуговування в номерах, екскурсії, безкоштовний Wi-Fi у всіх номерах, прокат велосипедів, бізнес центр. Проживання у готелі має високу ступінь комфортності, з бездротовий доступ до Інтернету (безкоштовний), кімнати для некурців, телефон, душ, доступ до Інтернету (безкоштовний) у кожному номері. Готель пропонує багате розмаїття можливостей для відпочинку, таких як масаж. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, Sorat Hotel Ambassador займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: Лайф (журнал) З 1883 по 1936 роки публікувався інший журнал із назвою «Лайф». Генрі Люс купив цей журнал для корпорації «Time, Inc» лише з наміром запозичити ім'я для нового журналу. До 1972 журнал «Лайф» видавався як тижневик з акцентом на фотожурналістику, багато фотографій з Лайф стали шедеврами[1]; до 1978 були спорадичні «спеціальні» випуски; з 1978 по 2000 роки журнал виходив як місячник, а з 2004 по 2007 як щотижневе доповнення до щоденної газети. - Американський журналіст Джордж Сторі (англ. George Story) народився мало не в один день з журналом Life у 1936 році. У першому номері Life з'явилася фотографія новонародженого Джорджа з підзаголовком «Життя починається». Надалі доля Сторі періодично висвітлювалася на сторінках журналу - два його одруження, батьківство, відхід на пенсію. 64-річний Джордж з'явився і в останньому випуску журналу, в травні 2000 року, на цей раз під заголовком «Життя закінчується» (малося на увазі закриття журналу). Через кілька днів Джордж Сторі помер від інфаркту. |Це незавершена стаття про журнали. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Гази та болі в животі при вагітності 23 Лип 2010 Здуття живота або метеоризм виникає при появі великої кількості газу в кишечнику в результаті розкладання там їжі. У нормі він виділяється в невеликій кількості і не порушує самопочуття. Якщо ж його виділяється багато, то це викликає відчуття дискомфорту, розпирання живота, іноді – болі. Метеоризм часто поєднується із закрепами. Все це дуже турбує вагітну жінку. Причин появи метеоризму у вагітних жінок може бути декілька. У крові вагітної жінки міститься велика кількість жіночого статевого гормону прогестерону, який викликає розслаблення гладких м’язів внутрішніх органів. Ця властивість прогестерону необхідна при вагітності для того, щоб знімати спазм з м’язів матки – їх передчасне скорочення може привести до викидня. Розслаблення ж гладкої мускулатури кишечника сприяє застою в ньому їжі і підвищеному газоутворенню. Іншою не менш частою причиною здуття живота при вагітності є неправильне харчування. Це може бути вживання великої кількості їжі, при розкладанні якої виділяється багато газів (квасоля, горох, сирі овочі, велика кількість фруктів, газовані напої), одночасний прийом великого об’єму їжі з тривалими перервами або дуже швидка їда, під час якої разом з їжею заковтується велика кількість повітря. Під час вагітності можуть загостритися хронічні захворювання шлунково-кишкового тракту, якими жінка страждала до вагітності. Природжена ферментативна недостатність також може стати під час вагітності причиною метеоризму – не повністю переварена в шлунку і тонкому кишечнику їжа переходить в товстий кишечник, де розкладається з виділенням великої кількості газів. Всі ці причини можуть приводити до дисбактеріозу - зменшення в кишечнику об’єму нормальної мікрофлори кишечника, яка бере участь в травленні і збільшення об’єму умовно-патогенної мікрофлори, яка розкладає їжу з утворенням великої кількості газів. На пізніх термінах вагітності матка підпирає кишечник, що приводить до закрепів і здуття кишечника. Здуття живота під час вагітності може бути пов’язане з нестійким станом нервової системи жінки: всі стреси і занепокоєння (у тому числі і з приводу метеоризму) тільки підсилюють це неприємне явище. Джерело: womenhealthnet.ru


text: Донателло Донателло (Donatello, повне ім'я Донато ді Нікколо ді Бетто Барді італ. Donato di Niccolo di Betto Bardi; біля 1386 — 13 грудня 1466, Флоренція) — один з найвідоміших італійських скульпторів епохи Відродження, основоположник індивідуалізованого скульптурного портрету. Донателло народився в Флоренції або поблизу неї між 1382 і 1387 роком, вчився в майстерні живописця і скульптора Біччі ді Лоренцо, користуючись заступництвом багатого флорентійського банкіра Мартеллі. Для закінчення своєї художньої освіти їздив на два або на три роки в Рим, разом з відомим архітектором Брунеллескі. Одна з його перших робіт — мармуровий Давид (1404 р.) у соборі Санта Марія дель Фіоре, видно що це робота учня і має багато готичних рис. Донателло дотримувався реалістичних принципів, іноді здається, що він навмисне відшукує непривабливі сторони природи. Вивчення пам'ятників греко-римської пластики дещо стримало його реалістичні прагнення. Тому у нього можна виділити два стилі: реалістичний і класичний. До першого відноситься його статуя Магдалини (біля 1434, знаходиться у флорентійській Крестильниці). Це схудла стара з довгим волоссям. Той же напрям видно і в його статуї царя Давида, відомій під назвою Zuccone («головатий») і поміщеної на фасадній стороні башти Джотто, у Флоренції. Статуя ця — портрет сучасника, з великою лисою головою. Плоский рельєф, що зображає голову св. Цецилії в профіль, заледве відділяється від фону і належить до класичного стилю Донателло (тепер знаходиться в Англії). Наслідування античному мистецтву ми знаходимо і в бронзовому барельєфі музею Барджелло, у Флоренції, що зображає тріумф Вакха, так само як і в напівфігурах Силена і вакханки, на бронзовій плоскій чаші (у Кенсингтонськім музеї, в Лондоні). Але найкращі роботи — ті, в яких він, не захоплюючись зайвим реалізмом і не наслідуючи творам старовини, шукав своїх ідеалів в самому собі. Це, наприклад, можна сказати про мармурову статую св. Георгія і про статуї Давида і апостола Марка. Перша вилита з бронзи, друга мармурова, обидві знаходяться у Флоренції. Менш вдала бронзова статуя Юдіфи, в Loggia del Lanzi, в Флоренції. Декілька статуй зроблено Донателло для фасаду флорентійського собору; між тими, що збереглися статуя євангеліста Іоанна. В 1444 році Донателло був покликаний в Падую для створення з бронзи кінної статуї кондотьєра Венеціанськой республіки Гаттамелати (Erasmo Marzi da Narni). Вона стоїть тепер перед церквою св. Антонія. З часів стародавніх римлян не було вилито в Італії жодної подібної колосальної статуї. Художник залишився в Падуї до 1456, і провів там, за допомогою своїх учнів, декілька робіт для прикраси церкви св. Антонія. Найчудовіші з них — бронзові барельєфи, з епізодами з життя названого святого, покровителя Падуї. Чудова його мармурова статуя Іоанна в музеї Барджелло. Худорлявий, як скелет, він має вираз як би незакінченої ні на чому думки, і йде вперед, як би не знаючи сам куди; його напіввідкриті вуста готові вимовити пророчі слова. Відмінна риса Донателло полягає в тому, що він з таким же мистецтвом зображав силу, енергію, як і грацію, миловидність. Його барельєф мармурового балкончика собору р. Прато, створений в 1434, зображає напівголих дітей або геніїв, що танцюють хороводом, або що грають на різних інструментах, з вінками квітів. Рухи дітей надзвичайно живі, різноманітні і грайливі. Те ж саме можна сказати і про інші мармурові барельєфи, що призначалися для флорентійського собору і знаходяться тепер в Opera del Duorno. Деякі дитячі бюсти Донателло у високому ступені вірно відтворюють дійсність і надзвичайно миловидні. Донателло вдавалось з надзвичайною точністю вгадувати враження, яке його роботи справлятимуть на тій, чи іншій відстані, а також визначати ступінь довершеності своїх робіт. Портретні бюсти — галузь пластики, кохана греками і римлянами і цілковито закинута у Середньовіччі — воскресив саме Донателло. Деякі з його бюстів чудові за своєю індивідуальністю і як не дуже характеристичні. Взагалі Донателло з незвичайним умінням передавав духовне життя особи, що представлялася ним. Такий, наприклад, бюст з розфарбованої обпаленої глини Нікколо та Уццано (красується нині в музеї Барджелло). Цікаві твори Донателло знаходяться в ризниці церкви св. Лаврентія, у Флоренції. Там же можна милуватися відлитими ним дверима з фігурами апостолів і святих. Донателло передавав пристрасті різко, з деякою жорсткістю, іноді навіть у відштовхуючих формах, як наприклад, барельєф, виконаний з фарбованого гіпсу, знаходиться в церкві св. Антонія, в Падуї, і що зображає «Положення в труну». Те ж саме ми бачимо і в останньому його творі, закінченому після його смерті учнем Бертольдо, а саме в барельєфах двох кафедр в церкві св. Лаврентія, що зображають Пристрасті Господні. Донателло виконав також, разом з своїм учнем, Мікелоццо Мікелоцці, декілька надгробних пам'ятників в церквах; між ними чудовий монумент розвінчаного папи Іоанна XXIII: він послужив зразком для численних надгробних пам'ятників, що з'явилися в XV і XVI сторіччях в багатьох церквах Італії. Останні роки свого життя Донателло провів у Флоренції, працюючи до глибокої старості; помер в 1466 і похований з великими почестями в церкві св. Лаврентія, прикрашеною його роботами. - 6056 Донателло - астероїд, названий на честь митця. |ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:| - Semper, «D., seine Zeit und Schule» (Відень, 1875); - H. Tschudi, «D. e la critica modenia» (Турін, 1887); - W. Bode, "Italienische Bildhauer der Renaissance (Би. 1887); - E. Muntz, "D. (у серії монографій: «Les Artistes celebres», 1885).


text: Неміга (річка) |Неміга| Вид на ріку Свіслоч у центрі Мінська (праворуч у парапеті набережної - так зване гирло колектора ріки Неміга) |Витік||болота Медвожого урочища (Мінськ)| |Гирло||впадає у Свіслоч| |Країни басейну||Білорусь| Саме з рікою Немігою позв'язане перше згадування про Мінськ у літописі "Повість минулих літ" і "Слові о полку Ігоревім". На її берегах в 1067 році відбулася міжусобна битва полоцьких і київських князів. У місці впадіння Неміги у Свіслоч і був заснований прадавній Мінськ Свій початок ріка Неміга бере за урочищем Медвежино (район вулиці Волоха й колишнього лютеранського цвинтаря), у болоті недалеко від сучасних вулиць Грушевської і Суражської. У районі Грушевської вона повертає на північний схід і протікає трасою між проспектом Дзержинського й вулицею Мясникова, потім уздовж вулиці Неміги до впадіння у Свіслоч. Недалеко від впадіння у Свіслоч - там, де розташована Петропавлівська (Єкатерининська) церква, Неміга колись розділялася на два рукави. Лівий рукав, що нині не існує, обгинав Замок з півночі по лінії житлових будинків нинішнього проспекту Машерова й у районі Палацу Спорту впадав у Свіслоч. Правий обгинав замок з півдня, він зберіг старе русло й упадає у Свіслоч на колишньому місці. Ріка як би обіймала руками прадавній Мінський Замок - і оберігала його від ворога. Згодом Неміга обміліла. Однак, ще в першій половині XIX століття по вулиці Неміга протікав струмок - залишок висохлої ріки. Цей струмок після злив і дощів, а також навесні й восени розливався, затопляв вулицю й ринкову площу. Для запобігання цієї щорічної повені було ухвалене рішення укласти Немігу в бетонні труби. В 1926 році ріку в її нижньому плині уклали в колектор. А саму вулицю Неміга забрукували кругляком, вузькі тротуари заасфальтували. В 1955 році загнали в колектор й іншу частину, яка проходила в районі Товарної станції. Однак, Неміга й дотепер підносить сюрпризи. Недавня повінь на проспекті Машерова, Дзержинського, вулиці Неміга тому доказ. Стік, який видний з боку Троїцького передмістя, є дренажною системою станції метро Неміга. Колектор же ріки в районі тієї ж станції, але з боку Петропавлівської церкви закритий задвижкою. Сама ріка там же впадає в колектор "Центр", який має злив у районі стадіону "Динамо". До будівництва метрополітену й колектору "Центр" вона доходила до Свіслочі, де Неміга й впадала в ріку. Друга частина, так званий апендикс, зараз використовується як дренажна система метро й місцева ливнівка. І не має ніякого зв'язку з Немігою.


text: Статуси про вихователів Саме в дитячому садочку ми починаємо звикати до своїх однолітків, а також до суспільства, яке там представлено педагогами, тому статуси про рідних вихователів дуже актуальні, наприклад, для батьків, діти яких туди ходять. Саме ці люди починають закладати в нас основи для подальшого розвитку хорошої людини і особистості, що, безумовно, не можна переоцінити. Дані вирази можуть показувати, як позитивні, так і негативні характеристики, якими володіють люди цієї професії. Статуси, добірка яких представлена нижче допоможуть вам висловити своє ставлення до цього питання. За допомогою свіх батьків я навчилася бути милою, з допомогою своїх вихователів - бути слухняною, за допомогою своїх вчителів - бути освіченою, а мій чоловік допоміг мені стати щасливою. Якщо дитячий учитель не пам'ятає свого дитинства, то він не зможе стати професіоналом у своїй галузі. Я - просто мегасексуальна, якщо робити висновки з того, як мене постійно @ бут мої вихователі та батьки. Діти вчаться, ростуть, дорослішають під чітким керівництвом своїх вихователів. Ви - просто добрі істоти на цій планеті! Будьте щасливі! Топ статус: У дитячому саду в Кишиневі вихователі на прогулянці прогледіли, чим займаються їх підопічні, а ті за одну годину в пісочниці спорудили сауну і котедж... У слові" наставник "таяться тепло, добро і світло. Він може радувати дітей грою і може виховувати їх, лаяти по-доброму! Неабияк підпитий чоловік зайшов до магазину, щоб купити пляшку горілки, і з досадою вигукує: - Нда, на зарплату вчителя особливо не розгуляєшся... - Так значить ви вчитель?! - З подивом цікавиться продавщиця. - Ні, моя дружина за професією вчитель. У дитячому садочку зібралися трирічні дітлахи. - Доброго дня, діти. Моє ім'я - Жанна Геннадіївна. У приміщенні ні звуку... І тут чийсь голосок пошепки: - Жадина Яловичина? - Хіба є щось спільне у вчителів і в хмар? - Є, якщо з раннього ранку їх не помітно на горизонті, то, значить, буде чудовий день! У літньому піонерському таборі вихователь вийшов з дітьми на річку і попереджає: Хто потоне - той купатися більше не буде! Ще статуси:


text: Селадон Селадо́н (ім'я загальне, літературне) — пастух, що знемагає від кохання. Похідне від імені Селадон (фр. Céladon), героя французького пасторального роману XVII ст. «Астрея» („L’Astrée“), що його написав Оноре д’Юрфе. Зміст Селадон, як різновид порцеляни, виник у Стародавньому Китаї. В ті часи велику популярність мав камінь нефрит. Зеленувато-сірий, різних відтінків, він слугував для виготовлення різноманітних речей і навіть ударних музичних інструментів. Камінь так шанували, що епітет «нефритовий», у значенні «цінний, престижний», перейшов у китайську поезію. Майстри Китаю створили поливу для кераміки, що імітувала поверхню нефриту. До того ж, пластична глина дозволяла створювати вироби такої складності, яку не дозволяв справжній мінерал. За однією з гіпотез, назва «селадон» і походить від санскритського sila та dhara, що якраз і означає камінь і зелений. Вважають, що перший селадон виробили в провінції Чжецзян.[1] Китайці кохалися в селадоні і називали його " найкращий під небесами ". Особливо відомими були печі для випалення порцеляни в Лунцуені. Вироби звідти експортували в різні країни Азії від Кореї до мусульманських країн в 13-15 століттях. Окрім Китаю, виробництво селадону започаткували і в Кореї. Історики називають період від 918 по 1392 рр. періодом Корьо. Від назви періоду походить і сучасна назва країни. На період Корьо припадає виробництво високоякісного і художньо довершеного корейського селадону. Часто це імітації китайських виробів доби Сун. Але є й свої національні відмінності. Виробництво корейського селадону поступово нарощувалось з 10 і досягло розквіту у 12-13 століттях. Виробництво селадонів в Кореї було пізніше відновлено і існує й зараз. Ремісники Японії запозичили технологію виготовлення селадону в Південному Китаї у 17 столітті. Серед визнаних майстрів японського селадону — кераміст Аокі Мокубей. Слід зауважити, що селадон буває не обов'язково оливково-зеленим. Існують глазурі білі, жовтуваті, зелено-блакитні, блакитні. В Японії перейшли від оливково-зеленої глазурі до блакитної. Привабливий зеленуватий колір готових виробів отримують завдяки технології. Сировиною слугувала глина з незначними домішками солей заліза(1 — 3 відсотки). Випалення було подвійним. Спочатку при температурі 700–800 градусів за Цельсієм. Потім епат покриття поливою і нове випалення при 1250–1300 °C. Чим тоншим був шар глазурі, тим більше краке він матиме. Краке́ — мережа тонких тріщин глазурі на готовому виробі. Спочатку його розглядали як технологічний недолік. Але трохи перегодом краке ввели в естетику і почали розглядати як характерну особливість керамічного виробництва. На стародавніх виробах інколи нема ніякого декору, окрім примхливої мережі краке, яке стало ще одним засобом декору селадону. Селадон давно предмет колекціонування музеями світу. Його збирають і експонують - Метрополітен-музей, Нью-Йорк - Британський музей, Лондон - Музей Гіме, Париж - Державний музей мистецтва народів сходу, Москва - музеї Японії - музеї Кореї В Кореї проводять декілька щорічних фестивалів кераміки, де можна побачити як техніку виготовлення селадону, так і готові вироби. - Санкай - Дзіньдечжень - Севрська порцелянова мануфактура - Корецька порцеляна - Порцеляна Веджвуд - Віденська порцеляна Аугартен - Чеська старорожева порцеляна - Мейсенська мануфактура |ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:| - G. St. G. M. Gompertz: Celadon Wares. London 1968 - B. Harrison: Oriental Celadon. Leeuwarden 1978 - M. Tregear: Die Keramik der Song-Zeit. München 1982, ISBN 3-7774-3390-X - J. Ayers: Die Keramik des Fernen Ostens: China, Vietnam, Korea, Japan. Freiburg, Basel, Wien 1984, ISBN 3-451-20199-2 - G. Weiss: Alte Keramik neu entdeckt. Frankfurt/M., Berlin, Wien 1985, ISBN 3-548-34290-6


text: Автори / Іван Малкович / Українська перекладацька школа: міф чи реальність? За півмісяця починається Рік книги в Україні. Таке розпорядження підписав Президент Віктор Ющенко. Реальних причин чи підстав для покращення «побутових умов» української книжки на батьківщині в 2007 році — ніяких: нові книгарні не відкриваються — конкурувати з банками, гастрономами, юридичними консультаціями щодо орендної плати книжковим магазинам дуже важко, старі книгарні невпинно закриваються, протекціонізму з боку держави до свого духовного продукту ніде не помітно, а гроші, які виділяються з держбюджету на цю сферу, витрачаються так бездарно і хвацько «повз касу», що всі нормальні видавці зрозуміли: з цими чиновниками каші не звариш. Крім глобальних, у галузі є й локальні проблеми. Ну, візьмемо навздогад переклад — чималу частку книжкового асортименту складає перекладна література. Не секрет, що недобросовісність деяких видавництв видає, зокрема, і «неохайний переклад», натомість видавці-перфекціоністи прагнуть досконалості в кожному слові. Так є чи нема в Україні своєї школи перекладу i якi «кораловi рифи» стоять на шляху перекладiв вiтчизняних письменникiв «туди» й iноземних — «сюди», спробувала дізнатися журналістка «УМ». Іван Малкович, директор видавництва «А-БА-БА-ГА-ЛА-МА-ГА» — Я переконаний, що українська перекладацька школа — одна з найсильніших. Вона дуже достойна. Маю на увазі такі імена як, скажімо, Микола Лукаш, Григорій Кочур... Фактично, коли думаю про них, хоч і не люблю пафосних слів, але бачу їх велетнями української літератури і, зокрема, перекладу, адже вони роблять це надзвичайно майстерно. На мові таких перекладачів можна вчитися української мови. Тут, як ніде інде, вона дуже відточена, адже ми, погодьтеся, говоримо справді про добрих перекладачів. Але можемо поговорити й про тих, кого ними не можна назвати. Це «чисто» перекладачі, ті, хто переводять продукт, зводять його нанівець. І таких у нас тепер багато розвелося. Особливо в тих російських видавництвах, що відкривають у нас філії, намагаючись видавати українською мовою. І, до слова, було б набагато корисніше для української культури, аби такі книжки виходили китайською, щоб їх не можна було прочитати. Адже діти, які їх читатимуть, назавжди закарбують у свідомості думку, що українська мова, судячи з цього перекладу, дуже недолуга. (Особливо, якщо ці переклади з російської, — дуже важко перекласти. Тоді і виникає запитання, для чого взагалі перекладали, адже книжка так гарно звучить російською?) А от у своїх книжках ми намагаємося дотримуватися високих стандартів української перекладацької школи. І загалом даємо таки добрі зразки перекладів. Маю на увазі, скажімо, останні частини Гаррі Поттера, оскільки вже є команда, набита рука. Однак, якщо говорити про його четверту частину... це була перша спроба, адже у світі вона вже була видана, а в Україні ми тільки лаштувалися робити свою першу версію, тому в нас і був поспіх. Випробували модель, за якою твір перекладали двоє перекладачів. Хотів позмагатися з росіянами, видати швидше. Але це було непродуктивно для книжки, кожен з них перекладав по-своєму. Врешті, Віктор Морозов почав виправляти ті неминучі огріхи, які допустила в другій частині твору Софія Андрухович. Тим паче, що Віктор перекладав попередні книги Поттера і був здатен усунути огріхи. На щастя, у п’ятій i шостій книгах ця метода залишилася позаду, виробили іншу тактику. До Морозова як перекладача у мене висока довіра. Він робить мінімальну кількість помилок. А стосовно молодого покоління перекладачів, власне, спеціалізованих на художньому перекладі... з цим ситуація сумна. Зараз більшість молодих людей, для прикладу, добре знаючи англійську, в українській орієнтуються погано, не краще знають i літературу. І це я досить печально оцінюю. Та от нещодавно віддав свого сина в Національний університет ім. Шевченка — на перекладача. Утім щось предметніше зможу сказати за років два, коли побачу, як там справи підуть... Леонід Фінкельштейн, головний редактор видавництва «Факт» — По-перше, ми не можемо звикнути, що перекладами українською з іноземних мов повинні опікуватися не наші інституції, а їхні. Звісно, у нас є декілька негрантових книг, які ми перекладали за свої гроші, оскільки вважали, що це потрібно. Та в ідеалі, скажімо, ми співпрацюємо з французькою програмою «Сковорода», яка підтримує переклади, з американським посольством, співпрацюємо навіть з міністерством закордонних справ Японії. І я вважаю, що це нормально, це правильний процес. По-друге, ми, як і більшість видавництв, не можемо собі дозволити купувати авторські права і вибирати тексти — на це просто не вистачає грошей. Наприклад, французи, скажімо, зацікавлені в тому, щоб їхні письменники були відомі в Україні, — підтримують українських видавців. А наша країна не зацікавлена в тому, щоб українськi письменники були перекладені у Франції. Виходить, що Франція робить свою справу, а наша країна, як завжди — ні. Стосовно ж перекладачів суто художньої літератури, то вони, безумовно, є. Але так рідко завантажені роботою, що просто перестають бути. Та для того щоб перекладач працював над собою, йому повинні за це платити. Тобто в нього повинно бути багато роботи, а її немає. Розумієте, будь-які дії мають починатися з початку. Початок роботи для перекладача — заможні видавництва. А якщо видавництва не є заможними, вони будуть робити або грантові книжки, яких дуже мало, або книжки, яких насправді не треба перекладати. Сьогодні робота перекладача коштує набагато більше, аніж написання книжки українською мовою, тому без грантової підтримки працювати складно. Тож якщо я сьогодні буду мати можливість платити за переклад і за авторські права, із задоволенням працюватиму з перекладною літературою. А як ні... Виходить, поки не будуть заможні видавництва, не буде достатньої кількості перекладної літератури. А це означає, що не буде й достатньої кількості кваліфікованих перекладачів. Валентина Олійник, Україна Молода Додав Art-Vertep 16 грудня 2006


text: На жаль, у цьому готелі ви не можете накопичувати доби Welcome RewardsTM Фотографій цього готелю, зроблених Hotels.com, немає. The Artisan Hotel El Paso розташований у Ель-Пасо, Техас, Сполучені Штати Америки - FULL SERVICE - HOTEL YEAR BUILT - 2009 ADDITIONAL PROPERTY DESCRIPTION - IN THE HEART OF THE ARTS AND FINANCIAL DISTRICT, THE ARTISAN HOTEL IS POISED TO HELP TRANSFORM THE DOWNTOWN AREA INTO THE BUSTLING MECCA THE CITY HAS ENVISIONED. ALL ROOMS ARE ELEGANTLY DECORATED WITH WORKS OF ART FROM MASTER ARTISTS. Цей готель не обладнано для людей з обмеженими фізичними можливостями. Якщо вам потрібен номер зі спеціальними можливостями, виберіть інший готель. Тарифи для одномісного або двомісного номера за добу відображаються відповідно до вказаної кількості дорослих. Зверніть увагу, що за розміщення додаткових осіб, дітей, встановлення розкладних ліжок та інші дрібні послуги може стягуватися додаткова платня під час реєстрації. Тарифи залежать від наявності вільних номерів і можуть не включати додаткові податки та готельні збори. Деякі тарифи надаються лише за пред’явлення певних посвідчень. Ми врахували усі додаткові збори, про які нам повідомив цей готель. Не зважаючи на це, збори можуть варіюватися, наприклад, залежно від тривалості вашого перебування чи номера, який ви забронювали.


text: Шамші-Адад V Шамші-Адад V — ассирійський цар, правив у 824-811 роках до нашої ери. Син Шульмануашареда III. Його дружиною була вавилонянка Шаммурамат, що стала прообразом Семіраміди. Головним ворогом Ассирії за часів правління Шамші-Адада було Урарту. Йому вдалося звдати важкої поразки урартському царю Ішпуїні. Пізніше цар здійснив похід в глиб Ірану. Ассирійське військо перетнуло хребет Загра і захопило Мідію та країну Парсуа. На півдні Шамші-Адад воював з вавилонським царем Мардукбаласуїкбі. На 31 першому році правляння Салманасара ІІІ[1] в країні спалахнуло повстання очолюване йог остаршим сином Ашшур-данін-аплі який був незадоволений призначенням спадкоємцем Шамші-Адада. Царевича підтримали 27 міст переважно корінної Ассирії, Салманасару залишилися лише столиця Кульху та гвардія, а також кілька міст сирійського прикордоння. За цих обставин Шамші-Адад був офіційно оголошений спадкоємцем і призначений головнокомадуючим армії. Його підтримали вищі воєначальники ассирійської армії такі як туртан Даян-Ашшур, начальник голів[2] Муттаріс-Ашшур та інші. Після шести років років[3] громадянської війни він остаточно переміг свого брата і відновив активну зовнішню політику країни. Але тепер було не до походів за здобиччю у Сирії та до Середземного моря оскільки сильні суперники знаходилися значно ближче. На півночі Ассирії загрожувало Урарту яке за правління Ішпуїні продовжувало зміцнюватися. Інтереси обох держав перетиналися в країні маніїв на території сучасного північно-західного Ірану. Шамші-адад з військом перетнув Загрос в районі гори Куллар і розбивши вояків Ішпуїні захопив Мідію і країну Парсуа. На деякий час ассирійському царю вдалося зупинити експансію урартів. Однак невдовзі боротьба продовжилася. У своїх надписах Шамші-адад повідомляє що його воєначальник забрав у Ішпуїні 2 фортеці і 200 міст (поселень), а сам Ішпуїні вихваляється що відвоював у ассирійців Парсуа. Шамші-адад також зайнявся південним напрямком і втрутився у вавилонські справи. Вавилонський цар Мардук-балассі-ікбі[4] уклав спілку з еламітами та халдейськими правителіями і повів боротьбу з ассирійцями. На деякий час контроль над Вавилонією Ассирія втратила. Після смерті Мардук-балассі-ікбі Шамші-Адад пішов війною на південь і захопив у полон нового царя Бау-ах-іддіна. - За три роки до його смерті - Туртан — найвище військове ассирійське звання, «начальник голів» — наступне за туртаном. - ; роки за життя Салманасара ІІІ і два перших роки свого правління. - Правив у 827-813 роках до нашої ери.