source: wikipedia

text: Бертра́н А́ртур Ві́льям Ра́сселл (; 18 травня 1872, Треллек, Уельс — 2 лютого 1970, , Уельс) — британський філософ, логік, математик, громадський діяч. Основоположник англійського неореалізму та неопозитивізму, засновник сучасної філософії логічного аналізу. З метою обґрунтування математики заснував логіко-філософську програму логіцизму, найповніше втілену у фундаментальній тритомній праці Principia Mathematica («Основи математики», написана у співавторстві з А.Вайтгедом). Один із ініціаторів Пагвоського руху. Лавреат Нобелівської премії з літератури за 1950 з формулюванням «як визнання різноманітних й важливих творів, в яких він відстоював гуманні ідеали й свободу думки». Життєпис Бертран Рассел народився в сім'ї Джона Рассела, віконта Емберлі і Кетрін (Стенлі). Цей старовинний аристократичний рід був відомий у політичному житті країни, починаючи з XVI століття. Найвідомішим представником роду був дідусь, Джон Рассел — він очолював уряд королева Вікторії з 1846 до 1852 року та з 1865 до 1866 року. Уже в чотири роки став сиротою. Після смерті обох батьків, Бертрана і двох його старших братів взяла під свою опіку їхня бабуся, графиня Рассел, яка дотримувалась пуританських поглядів. Любив проводити час за читанням книг із великої бібліотеки, зібраною ще дідусем в маєтку Пембрук Лодж. Дитинство Рассела було дуже самотнім, і він часто серйозно задумувався про самогубство. У своїй автобіографії він пише про те, що його найбільшими зацікавленнями були релігія і математика, і що єдине бажання, яке втримало його від самогубства, було вивчити більше математики. Він навчався вдома з кількома репетиторами. У віці одинадцяти років його брат Френк познайомив його з роботами Евкліда, які перевернули його життя. У грудні 1889 р. Бертран вступив в Триніті-коледж, де після другого року навчання за пропозицією Альфред Норт Вайтгед, британського математика, логіка, філософа та педагога, який разом з Бертраном Расселом написав фундаментальну працю «Principia Mathematica», яка стала базовою для розвитку таких напрямків філософії, як логіцизм та теорія типів , був обраний членом дискусійного товариства Cambridge Apostles. Навчався і надалі викладав у Кембриджському університеті. Рассела неодноразово запрошували для викладання в університетах інших країн, передусім США. 1908 — став членом Фабіанського товариства, яке відіграло визначну роль у поширенні ідей соціал-демократії у Британії. 1914—1965 — член лейбористської партії. Вийшов із лав лейбористів, протестуючи проти їхньої політики щодо інтервенції США до В'єтнаму. Під час навчання в університеті перебував під впливом «абсолютного ідеалізму» (британської версії неогегельянства), але пізніше разом із своїм колегою Дж. Е. Муром став противником ідеалістичної метафізики, поклавши початок традиції аналітичної філософії. Філософські погляди Філософська еволюція Расселла — перехід від платонізму і логоцентризму до г'юмівського конвенціоналізму та арістотелівського есенціалізму. На початку XX сторіччя разом із Дж. Муром Расселл виступив із критикою неогегельянства з реалістичних позицій. Надалі неодноразово змінював свої філософські погляди, залишаючись, однак, послідовним прибічником аналітичного методу. За Расселлом філософія не зводиться до аналізу буденної мови, як вважають послідовники філософії мовного аналізу, і її роль не обмежується функцією загального методу розв'язання практичних проблем, на чому наполягають прибічники прагматизму. Расселл обстоював філософське поняття кореспондентної істини як відповідності фактам, які як такі значною мірою не піддаються людському контролю. На його думку, об'єктивне поняття істини впроваджує необхідний елемент стриманості людини щодо універсуму і тим служить противагою прагматистському «отруєнню владою». Істина й дескрипції Расселл вважав, що сутність філософського пізнання полягає не в проясненні філософської термінології, а в систематичному дослідженні навколишнього світу. Логічний аналіз може сприяти філософському пізнанню тільки тоді, коли він спирається на науково обґрунтовану онтологію, з якою мусять бути узгоджені мовні засоби аналізу. Звідси виникає проблема побудови «логічно досконалої мови». Згідно з теорією дескрипцій Рассела, для побудови логічно досконалої мови треба переформулювати твердження природної мови таким чином, щоб усунути посилання на сумнівні сутності, уникаючи як суперечливих описів на зразок «круглий квадрат», так і фіктивних дескрипцій («Гамлет», «крилатий кінь» і т. ін.). Тоді вимога істинності висловлювання буде еквівалентною вимозі відповідності висловлювання до дійсності. Таке бачення взаємовідносин між логікою та онтологією базується на припущенні про дискретну «атомарну» структуру світу (доктрина логічного атомізму). Онтологія Расселова онтологія раннього періоду містить, однак, крім індивідів, деякі абстрактні сутності — властивості, відношення та висловлювання (propositions). У 1914 Расселл відкидає онтологічний статус абстрактних сутностей і стверджує, що лише індивіди можуть бути носіями власних імен і суб'єктами логічно досконалих суджень. Згідно з концепцією цього періоду, атомарні онтологічні факти утворюються з властивостей та відношень індивідів, а висловлювання та пропозиційні функції лише виконують функцію мовних виразів. При цьому в ролі індивідів виступають події, а звичайні фізичні об'єкти — які ми звикли вважати носіями власних імен — розглядаються як комплекси «співприсутніх» (compresent) подій. У 1940 Расселл ще раз змінює свою онтологію. Після цього перегляду єдиними базовими елементами світу стають прості якості, що мають характер індивідів і водночас універсалій, доступних для прямого сприйняття («знання через безпосереднє знайомство»). Як фізичні об'єкти, так і події аналізуються в термінах цих простих якостей. Епістемологія Доктрина «знання через безпосереднє знайомство» (knowledge by acquaintance) займає центральне місце в епістемології Рассела. Згідно з цією доктриною, є два види знань: знання речей і знання істин. Знання речей, своєю чергою, поділяється на два різновиди: безпосереднє і таке, що базується на знанні істин. Безпосереднє знання, чи знання через безпосереднє знайомство, полягає у прямому відношенні між індивідуальним розумом та чимось відмінним від нього. Доктрина безпосереднього знання пов'язана у Расселла з емпіристичною теорією «чуттєвих даних» (sense-data), але, безсумнівно, має й самостійне значення як версія арістотелівської епістемології прямого знання. Суспільні погляди Суспільно-політичні погляди Расселла мають ліберальний, антифашистський і антикомуністичний характер. Його першою книгою була «Німецька соціал-демократія» (1896; російський переклад 1906). У питанні про відносини між людиною і державними інституціями Расселл виходив із принципу поєднання максимуму свободи з мінімумом сили. Виступав за створення на демократичних засадах всесвітнього уряду, повноваження якого становило б вирішення міждержавних конфліктів. Спочатку Расселл із симпатією поставився до «соціального експерименту» в Росії, але, відвідавши країну в 1920 році й зустрівшись із Леніним, він розчарувався в побаченому на місці. Ленін справив на нього враження зелота, повністю поглинутого революційними перетвореннями. Расселл негативно ставився до Сталіна й сталінізму, а марксизм називав догматичною системою. У 1955 році Б. Расселл підготував текст антивоєнного «Маніфесту Ейнштейна-Рассела», проголошення якого поклало початок Пагвоському рухові вчених () — об'єднанню науковців, які виступають за мир, роззброєння та міжнародну безпеку, запобігання світової термоядерної війни та наукову співпрацю. З цього часу Расселл повністю присвячує себе політиці та її дослідженню. У листопаді 1957 року Расселл звернувся з відкритим листом до лідерів двох країн — СРСР (М. Хрущов) та США (Д. Ейзенхауер) із закликом щодо запобігання подальшого поширення ядерної зброї. Основним його прагненням було переконати обох політиків у тому, що їхні спільні інтереси й інтереси їх держав набагато важливіші за розбіжності. Першим на заклик цей публічно відгукнувся М. Хрущов (21.12.1957), невдовзі (8.02.1958) — держсекретар США Дж. Даллес. Згодом Расселл висував ідею створення Комітету з примирення — міжнародного органу, який займався б вирішенням питань, пов'язаних з конфліктними ситуаціями і територіальними суперечностями. Ця ідея була розвинена у його працях «Здоровий глузд і ядерна війна» (1959), «Мудрість Заходу» (1960) «Чи є в людини майбутнє?» (1961). Пропонуючи конкретну антиядерну програму, Расселл наголошував, що і Заходу, і Сходу необхідно зробити все для попередження будь-яких воєн, докорінно переглянути наявні підходи до зовнішньої політики. Расселл заснував благодійну організацію «Фонду миру Бертрана Рассела». Не залишалися поза увагою науковця й ключові зовнішньополітичні події XX ст. — розміщення на Британських островах американських ракетних сил (1958), події в Угорщині (1956), спорудження Берлінської стіни (1961), Карибська криза (1962), війна у В'єтнамі, події у Чехословаччині (1968) тощо. Як зазначає український дослідник Ю. Шайгородський, життя англійського науковця та громадського діяча Б. Расселла — це майже вікова історія Європи. Народившись у період розквіту Британської імперії, він став свідком двох страшних світових війн XX ст., революцій, розпаду колоніальної системи і дожив до ядерної епохи. Останні роки життя Р. провів у Вельсі разом з дружиною й онуками. Майже до самої смерті 98-річний вчений залишався енергійним і діяльним. Твори 1912; Проблеми філософії на проєкті Гутенберг Містицизм і логіка , Holt & Co, 1918; Introduction to Mathematical Philosophy, Macmillan, 1918 The Practice and Theory of Bolshevism. — London: Allen & Unwin, 1920. — 188 p. / Практика і теорія. The Analysis of Mind, Macmillan, 1921; The Analysis of Matter, Routledge & Kegan Paul, 1927; Freedom and Organization, George Allen & Unwin, 1934; A History of Western Philosophy, George Allen & Unwin, 1945; Переклад — Расселл Бертран. Історія західної філософії. К., 1995. Human Khowledge, George Allen & Unwin, 1948. «Чому я не християнин» Українські переклади Бертран Рассел. Історія західної філософії . Київ, 1995. Бертран Рассел. Мистецтво філософствування. Лекція 1. Мистецтво раціонального припущення // Актуальні проблеми духовності. — Вип. 18. — Кривий Ріг, 2017. Див. також Позитивізм Аналітична філософія Парадокс Рассела Чайник Рассела Краса математики Саєнтизм Примітки Джерела Товариство Бертрана Рассела Шайгородський Ю. Рассел Бертран / Ю. Шайгородський // Історія політичної думки: навч. енцикл. словник-довідник для студентів вищих навч. закл / за ред Н. М. Хоми. — Львів: Новий Світ-2000, 2014. — С. 551—552. Бертран Рассел Література Дем'яненко Б. Рассел Бертран Артур Вільям // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К. : Парламентське видавництво, 2011. — С. 624. — ISBN 978-966-611-818-2. Расселл, Бертран // Посилання Расселл Б. // Англійські філософи Аналітична філософія Випускники Триніті-коледжу (Кембридж) Нагороджені медаллю де Моргана Пацифісти Критики релігії Критики християнства Математики в теорії множин Сучасні філософи Британські наукові фантасти Письменники-романісти XX століття Новелісти XX століття Автори антивоєнної прози Шотландці Англії Атеїсти XIX сторіччя Атеїсти XX сторіччя Джорджисти


text: Грама́тика (, від γράμμα — «літера», «написання») — термін, що його вживають у двох пов'язаних значеннях: як будова мови і як розділ мовознавства, котрий вивчає граматичну будову мови. Граматика як будова мови — це характерна для конкретної мови сукупність правил, за якими слова об'єднуються в змістовні фрази і речення, набираючи при цьому залежних від функції в реченні форм, а також правил утворення слів. У граматиці мови виділяють морфологічні одиниці, категорії та форми, синтаксичні одиниці та категорії, а також словотвірні одиниці і способи словотворення. Граматика конкретної мови, на відміну від її лексики, відносно стабільна, однак і вона змінюється з часом під впливом різноманітних чинників за загальними законами розвитку мови. Граматика як наука про граматичну будову мови вивчає спільні закономірності граматик різних конкретних мов та відмінності між ними. Вона містить в собі два розділи: морфологію та синтаксис. Деякі вчені зараховують до граматики також розділ словотвору, зокрема питання про способи морфологічного словотворення — афіксацію і основоскладання, — що тісно пов'язані зі вченням про частини мови. Центральними в граматиці є вчення про граматичні значення, граматичні форми і граматичні категорії. Етимологія Слово граматика походить від грецького γραμματικὴ τέχνη (grammatikē technē), що означає «мистецтво букв»; γράμμα (gramma), «літера», що в свою чергу походить від γράφειν (graphein), «малювати, писати». Цей самий грецький корінь також є у словах «графіка», «графема» і «фотографія». Граматика як будова мови Підсистеми Як будова мови, граматика — це складна за своєю організацією сукупність підсистем: морфології, синтаксису і словотвору. Морфологія мови — розділ граматики, до якого належать всі явища пов'язані зі словом, його формами (парадигмами), його абстрактними граматичними значеннями. Морфологія класифікує слова за морфологічними категоріями й лексико-граматичними розрядами. Мінімальною одиницею мови, яка має значення, є морфема. Два основних типи морфем — корені та афікси. На основі морфем утворюються слова й словоформи. Окрема сфера граматики слова, морфеміка охоплює словозмінні та словотвірні морфеми разом із явищами їх утворення та функціонування. Традиційно ці явища розглядають як у морфології, так і в словотворі, де вони входять до підрозділів словозмінної морфеміки та словотвірної морфеміки, відповідно. Між морфологією та фонологією лежить царина морфонології, розділу, який вивчає такі особливості будови слова як звукові перетворення, що виникають при взаємодії різних морфем у межах слова і проявляються у чергуванні звуків. Синтаксис мови визначає те, як окремі слова об'єднуються в словосполучення і речення, зв'язки між окремими членами речень, види речень, їхню будову та правила утворення. Словотворення — розділ морфології, присвячений мовним засобам творення похідних слів. В кожній мові це відбувається відповідно до певних зразків та моделей, за допомогою афіксів та іншими способами. В сучасному мовознавстві існує тенденція виносити словотвір за межі граматики в окрему підсистему мови. Деякі мовознавці розуміють граматику розширено, відносячи до неї також фонетику мови на рівні, нижчому від морфем, та текстові утворення, більші від речення. Абстрактні поняття граматики Центральними абстрактними поняттями граматики є граматичні одиниці, граматичне значення, граматична категорія та граматична форма. Граматичні одиниці поділяються на морфологічні одиниці та синтаксичні одиниці, відповідно до двох розділів граматики: морфології та синтаксису. До граматичних одиниць належать морфема, слово, словосполучення і речення. Слово має два відмінні аспекти: як частина мови і як член речення. Граматичне значення — це узагальнене абстрактне поняття, яке відображає те, яку роль зазвичай, регулярно, відіграє та чи інша граматична одиниця в мові. Граматичне значення існує поряд із лексичним значенням, але має абстрактну на відміну від конкретної сутність. Наприклад, іменник може мати значення предметності або загальності, граматичне значення дієслова відрізняється в залежності від часу, виду тощо. Граматичне значення виражає лексичне значення через граматичну форму. Граматична категорія — це клас граматичних однорідних значень, об'єднаний найзагальнішим абстрактним значенням, у межах якого протиставляються також значення, що далі не членуються. Так, граматична категорія відмінка в українській мові ґрунтується на загальному відношенні предмета до дії, стану і подібного, з одного боку, і на протиставленні часткових відношень — суб'єктного, об'єктного, адресатного, інструментального, просторового, з другого боку, а граматична категорія числа — на загальному кількісному відношенні предметів та явищ і на протиставленні значень однини й множини. Граматична форма — це засіб вираження граматичного значення.. В українській мові таким засобом звичайно є службові морфеми у морфології та синтаксичні зв'язки й відношення слів і речень у синтаксисі. Наприклад, граматичними формами слова яблуко є яблука, яблуком, яблуками тощо. Вони утворюються за допомогою морфем — закінчень, і передають різні граматичні значння одного й того ж слова у лексичному розумінні. Граматичною формою в синтаксисі може бути, наприклад, порядок слів у реченні. Слово Слово — центральна одиниця граматики, яка пронизує всі її підсистеми, крім того, функціонує у позаграматичних сферах мови. Всі інші одиниці мови (фонеми, морфеми, словосполучення, речення) структуруються через слово і пов'язані з ним системними відношеннями. У слові об'єднані три сутності: звукова організація, лексичне і граматичне значення. Сукупність граматичних значень слова становлять: значення частини мови як вершинне в граматичній ієрархії, що стосується належності слова до певного лексично-граматичного класу (іменник, прикметник, дієслово, прислівник та ін.); його загальні й конкретні граматичні значення (наприклад, в іменника — значення відмінка, числа і роду; у дієслова — часу, способу, виду, стану, особи, числа, а в ряді дієслівних форм також значення роду); його словотворне значення, яке поширюється лише на похідні слова. Є й вужчі граматичні значення, що охоплюють певні групи слів (наприклад, іменники на означення істот або неістот), а також проміжні між лексичними й граматичними значеннями лексико-граматичні значення конкретної або абстрактрої предметності, речовинності в українських іменниках тощо. Слово вказує також на граматичні особливості, які виявляються у його семантично-синтаксичних сполучувальних можливостях (див. Валентність) і здатності конденсувати в собі граматичні характеристики свого лексико-граматичного оточення. Роль слова в граматичній будові мови лінгвісти трактують по-різному. Здебільшого в мовознавстві слово розглядається як одна з визначальних граматичних одиниць. У сучасному українському мовознавстві граматичний опис мови ґрунтується на всебічному висвітленні ролі слова в системі граматичних відношень і взаємодії лексичних та граматичних чинників. Речення Одиницею повідомлення у мові виступає речення. Речення складається зі слів разом із інтонацією. Реченню властиві: предикативність як найабстрактніша граматична категорія, до складу якої входять категорія об'єктивної модальності з грамемами реальності та ірреальності, й категорія синтаксичного часу. Модальність виражає відношення речення до реальності, тобто, чи є воно фактом, чимось уявним, бажаним або небажаним тощо. За допомогою системи синтаксичних часів граматика надає змогу розповідати про події теперішнього, майбутнього і минулого. Реченням також властиві категорії семантичної структури — предикат, суб'єкта, об'єкта, адресата і подібні. Тема і рема є двома частинами актуального членування речення. Тема — це те, про що повідомляє речення, рема — що саме воно повідомляє. Речення можуть бути простими або складними. Сукупність простих і складних речень утворює текст. Див. також Граматика української мови Формальні граматики Генеративна граматика Граматика залежностей Граматика латинської мови Граматика каталанської мови Граматика японської мови Граматика корейської мови Граматика естонської мови Виноски Література Потебня А. А. Из записок по русской грамматике. Т. 1—4. — М., 1958—1985. Есперсен О. Философия грамматики. — М., 1958. Кучеренко І. К. Теоретичні питання граматики української мови. Морфологія. Ч. 1—2. — К., 1961—1964. Матезиус М. О системном грамматическом анализе // Пражский лингвистический кружок. — М., 1967. Исследования по обшей теории грамматики. — М., 1968. Единицы разных уровней грамматического строя языка и их взаимодействие. — М., 1969. СУЛМ. Морфологія. — К., 1969. СУЛМ. Синтаксис. — К., 1972. Бондарко А. В. Теория морфологических категорий. — Ленинград, 1976. Бондарко А. В. Функциональная грамматика. — Ленинград, 1984. Проблеми функциональной грамматики. — М., 1985. Современные зарубежные грамматические теории. — М., 1985. Теория функциональной грамматики. Введение. Аспектуальность. Временная локализованность. Таксис. — Ленинград, 1987. Теория функциональной грамматики. Темпоральность. Модальность. — Ленинград, 1990. Вихованець І. Р. Нариси з функціонального синтаксису української мови. — К., 1992. Посилання Теоретична граматика української мови Heuristic grammar check — евристичний аналіз граматики будь-якої мови від Сергія Горелова. Українська мова


text: Си́нтаксис ( — «побудова, порядок, складання», від σύν — «з, разом» і ταξις — «впорядкування») — розділ граматики, що вивчає граматичну будову словосполучень та речень у мові. Синтаксис розмежовують на: синтаксис словосполучень, який установлює синтаксичні властивості окремих слів як частин мови, тобто правила їхньої сполучуваності з іншими словами; синтаксис речень, спрямований на дослідження типів, ознак речень, зв'язків слів і сполук у складі речень і висловлювань. Одиниці синтаксису Речення Висловлювання Напрями сучасних синтаксичних досліджень Структурно-статичний — розглядає синтаксичну будову словосполучень і речень, їх типи і ознаки, структурні схеми, не пов'язані з контекстом і ситуацією мовлення. Семантичний — вивчає семантичну природу предикативності речень, їхні синонімічні перетворення, пропозиційну відповідність, позиційні схеми, їхнє варіювання в мовленні й парадигматику, типи функцій синтаксем (мінімальний носій елементарного змісту, конструктивний компонент речення) як складників речення, імпліцитність і компресію предикативних одиниць. Генеративний — дослідником був Ноам Чомскі, цей напрям оперує універсальними глибинними й поверхневими синтаксичними структурами, встановлює універсальні правила синтаксичних трансформацій й обмеження на них, виявляє вроджені принципи й параметри, що коригуються процесом мовної соціалізації. Комунікативний — спрямований на динамічний бік мовленнєвих одиниць — висловлень, на особливості їхнього актуального членування (Актуальне членування речення) в конкретних комунікативних ситуаціях, на встановлення мовленнєвих варіантів речень, комунікативної парадигматики, особливостей модальності і перформативності, ролі порядку слів й інтонації у формуванні змісту висловлень тощо. Стилістика тексту — дослідження правил адаптації та зв'язності речень у контексті і ситуації мовлення, референційної природи висловлень у конкретних текстових масивах, ролі синтаксичних одиниць у формуванні концепту тексту, його тематичних ліній, образності, експресивності тощо. Когнітивний — аналіз проєкції синтаксичних конструкцій на структури знань людини. Комп'ютерний — моделювання синтаксичних структур, яке ґрунтується на доробку семантичного й генеративного синтаксису. Логічний — розгляд синтаксису як учення про способи вираження думки й розроблявся філософськими граматиками під кутом зору раціоналізму й універсалізму (речення дорівнювало судженню, умовиводу, члени речення розглядалися як виразники логічних складників). Психологічний — дослідники: Г. Пауль, Г. Штейнталь, О. Потебня, В. Вундт; за своєю сутністю близький до логічного, однак зміст речень мав комунікативно-психологічну інтерпретацію. Див. також Синтаксис української мови Література Вихованець І. Р. Синтаксис // Українська мова: Енциклопедія / Редкол.: В. М. Русанівський, О. О. Тараненко та ін. – 2-е вид. випр. і доп. — К.: Українська енциклопедія, 2004. — С. 592—594. — 824 с. — ISBN 966-7492-19-2. Dlbrück В. Vergleichende Syntax der indogermanischen Sprachen. Страсбурґ, 1893. Грунский Н. Очерки по истории разработки синтаксиса славянских языков. 3 чч. Юр'єв-П. 1910—1911. Виноградов В. Из истории изучения русского синтаксиса. — М., 1958. Шевельов Ю. Покоління 20-х років в українському мовознавстві // Записки НТШ / Іст.-філософ. секція; т. 173). Париж-Чикаго, 1962. с. 309—332. Бутрин М. Мова і стиль українських письменників. Бібліографічний покажчик літератури за 1953—1964 роки. — Л., 1966. Мовознавство в Україні за 50 років : збірка. — К., 1967. Сучасна лінгвістика : термінологічна енциклопедія. — Полтава : Довкілля-К, 2006. Посилання Синтаксис логічний // Загнітко А. П. Український синтаксис: навчально-практичний комплекс. Хрестоматія. Загнітко А. П. Теоретична граматика сучасної української мови. Морфологія. Синтаксис. Загнітко А. П. Український синтаксис (науково-теоретичний і навчально-практичний комплекс). Ч. 1 Мовознавство


text: Пунктуа́ція (: від punctum — «крапка») — система правил уживання на письмі розділових знаків і розділ мовознавчої науки про використання розділових знаків. Пунктуація — нормована правописом система правил про вживання розділових знаків для розчленування тексту відповідно до його значеннєвологічних, синтаксичних та інтонаційних особливостей. У давніх рукописах уживалися на грецький лад: кома, крапка, чотири й три крапки, хрестик, рідше крапка-кома. Нинішня система розділових знаків (крапка, кома, знаки оклику й запитання, двокрапка, крапка з комою, розділка, риска, дужки, лапки, абзац, виділення письмівкою, а спершу й скісна риска) склалися у нас з поширенням друку в 16—17 ст. під зах. впливом. Різні засади вживання розділових знаків для членування тексту синтаксичного (комою виділяти звертання, відокремлені звороти, вставні слова, підрядні речення, одне головне від іншого), логічного (лапками виділяти цитати й іронічно вжиті слова, дужками вставний коментар до тексту, а абзацами логічно завершені частини тексту) та інтонаційного (паузи позначувати коротші — комою, а довші — крапкою, рискою, при недокінченій думці — трьома крапками; питальну інтонацію позначувати знаком запиту, а емфатичну — після вигуків і звертань — знаком оклику) перехрещуються і ті самі знаки уживаються в різних функціях. Окремі знаки уживаються ще й у ідеографічно-цінувальній функції (крапка — на вираз скорочення слова; знак запиту в дужках після цитати як вираз сумніву чи здивування; знак оклику в дужках там таки як вираз здивування, обурення, іронії чи підкреслення, що цитоване не є опискою). До синтаксично-логічного членування тексту належить і писання слів окремо, разом чи з розділкою. Найдавніші рукописи писали текст без поділу на слова (початковий і кінцевий склад слова могли інколи позначуватися значком акуту чи ґравісу, а у випадках назвучного голосного ще й значками придиху), а в 15—17 ст. друковані ще прийменники разом з ім'ям. Пунктуація в українській мові В українській мові вживаються одиничні (крапка, двокрапка, три крапки, кома, крапка з комою, тире, знак питання, знак оклику, знак виноски) та парні (дві коми, два тире, лапки, дужки) розділові знаки (пунктограми). Призначення розділових знаків — полегшити читачеві сприйняття змісту написаного: крапка ділить текст на речення; двокрапка відділяє одну частину від іншої, вказуючи на те, що в цій другій частині міститься пояснення, розкриття причини того, про що йшлося у першій; три крапки (багато крапок) вказує на те, що в реченні не всі його компоненти наявні, а речення не закінчене, обірване; кома розділяє граматично рівноправні частини простого чи складного речення; крапка з комою функціонально подібна до коми, але розділяє складні (або ускладнені) за будовою граматично рівноправні частини; тире розділяє головні частини речення (якщо вони виражені подібними лексично-граматичними категоріями), порівнювані мовні одиниці, частини складного безсполучникового речення, які перебувають в умовно-часових, протиставних та причинно-наслідкових зв'язках; знак питання ділить текст на речення, але разом з тим вказує на те, що речення містить у собі питання; знак оклику ділить текст на речення та вказує на експресивність мовлення, вигук; знак виноски — видільний, він вказує, що за словом, біля якого цей значок поставлений, має йти частина тексту, яка подається у порядковій частині сторінки або в кінці тексту; парні розділові знаки — дві коми, двоє тире, дужки, лапки — виділяють якийсь відрізок тексту (другорядні члени речення), коли є потреба його відокремити, вставні і вставлені слова, словосполучення, звертання. Українська пунктуація побудована на структурному, смисловому та інтонаційному принципах. Виділення речення на письмі В усній мові на початок і кінець речення вказує відповідна інтонація. На письмі на початок речення вказує велика літера, на кінець — крапка, знак питання, знак оклику або три крапки. У кінці розповідного і спонукального речень звичайно ставиться крапка. Якщо ж розповідне чи спонукальне речення вимовляється з особливою, піднесеною інтонацією, то в кінці такого речення ставиться знак оклику. У кінці питального речення ставиться знак питання. Якщо ж питальне речення вимовляється з особливим почуттям, то ставиться ще й знак оклику. Три крапки в кінці речення ставляться тоді, коли хочуть показати, що думка ще не закінчена або що треба зробити велику паузу. Крапка Крапка вживається: у кінці розповідного двоскладного чи односкладного речення (Ніч. Спека.); у кінці спонукального речення, якщо в ньому відсутня інтонація оклику або питання (Вирішить завдання. Зробіть коротенький аналіз речення.); у кінці графічно скороченого слова (напр.; і т. д.); для виділення приєднувальних конструкцій: Будуть козаки подорожні проїжджати, твій голос зачувати, до могили будуть завертати. Бандуро моя (М. Пригара); після назв дійових осіб перед їх репліками в драматичних творах: Василь. І довго це ти будеш чухатися? Конюх. Вибачте, пане. Винен. Кома одиночні коми ставляться між однорідними членами речення і між частинами складного речення (Я підвівся, поглянув їй у вічі). Якщо вжита одиночна кома, завжди робиться пауза. парні коми виділяють з обох боків деякі підрядні речення, відокремлені члени речення і внесення (звертання, вставні і вставлені слова та речення, слова-речення). Але одна з ком не ставиться, якщо відокремлена частина стоїть на початку речення або в його кінці (Не працюючи, нічого в житті не доб'єшся). Кома вживається: між однорідними членами речення, безсполучниково або за допомогою протиставного сполучника (Він встав, потягнувся, підійшов до вікна); між частинами складного речення (У кав'ярні вони зустрілися з друзями, яких давно не бачили); при виділенні інтонацією і за смислом звертання, вставних і вставлених словосполучень і речень, відокремлених другорядних членів речення, а також уточнювальних слів, вигуків, стверджувальних часток і порівняльних зворотів (Пиши ж мені, друже, якщо матимеш час). Крапка з комою, тире, двокрапка, дужки, три крапки і лапки, на відміну від коми, завжди пов'язані з інтонацією. Крапка з комою Крапка з комою ставиться там, де й одинична кома (тобто між однорідними членами речення і між частинами складного речення), якщо розділювані нею частини порівняно далекі за змістом або мають у собі розділові знаки. На місті крапки з комою завжди чується подовжена пауза. Крапка з комою вживається: для виділення однотипних частин складного речення: Шелестить пожовкле листя по діброві; гуляють хмари; сонце спить; ніде не чутно людської мови (Т. Шевченко); між поширеними членами речення: Я люблю їхати на поле тоді, як ниви зеленіють та хвилюються зеленими хвилями; коли обважнілі колоски черкаються об голову, об вуха... (І. Нечуй-Левицький); у кінці рубрик: Звуки бувають: 1) голосні; 2) приголосні та ін. Двокрапка Двокрапка вживається: у безсполучникових складних реченнях з різнотипними частинами, якщо друга частина розкриває загальний зміст першої або пояснює окрему її частину (Він врахував все: і що скаже він, і те, як його сприйме аудиторія, і навіть думку самого Миколи Петровича); після узагальнюючого слова перед однорідними членами речення (напр.: послідовність дій така: 1) довести, що речення складне; 2) з'ясувати вид складного речення та ін.); при прямій мові у випадку, коли слова автора їй передують (Петро нарешті вимовив: «Я впевнений, що це правда»). Перед двокрапкою, як правило, тон підвищується, після неї робиться вичікувальна пауза, і далі слова промовляються звичайним тоном. Три крапки Три крапки вживаються: коли думка, що виказувалася у реченні, ще не закінчена (І так було з ним завжди... Він працював, працював, а нагороду за його працю одержували інші...) для передачі схвильованого, емоційного мовлення за допомогою обірваних, незакінчених речень (Василь... Але ж ми... Але ж я... Що ж нам робити?..) на місці розмовних пауз (Людей треба любити... прощати... Ось що головне...) коли той, хто каже, хоче приховати свою думку, не розкриваючи її повністю (Вони зустрілися... Він і вона...); при використанні цитат, якщо цитата береться не з початку речення, або якщо цитата розірвана на декілька частин («...а по-друге, — закінчила Лариса, — хочу випустити новий альбом»). Тире Тире ставиться там, де й одинична та парні коми, а також там, де коми ставити не можна. Одиночне тире вказує на протиставлення (можна підставити а, але), наслідок, наступне пояснення або раптову зміну подій. Після одиничного тире робиться вичікувальна пауза і далі тон, як правило, підвищується: Адже ми всі — люди! Парні тире виділяють з обох боків частини речення. Частина, виділена парним тире, вимовляється підвищеним тоном: І враз — заглушаючи всю метушню і ґвалт — по квартирі розляглися широкі і повнозвучні акорди рояля (Ю. Смолич). Тире вживається: між присудком і підметом, якщо вони виражені однаковими лексично-граматичними категоріями (Справжня дружба — чисте джерело); на місці пропущеного члена або кількох членів речення: Сьогодні (є) — твій день народження; при відокремленій прикладці (Я так довго працював — завдяки твоїй підтримці — для того, щоб доказати самому собі: можу); перед узагальнюючим словом після однорідних членів речення (На пустирях, у рівчаках та неглибоких балках — скрізь росте ця невибаглива рослина); при вставлених конструкціях: Є віра — невже цього мало, — що ти в цьому місті живеш (Л. Первомайський); у безсполучникових реченнях з різнотипними частинами, якщо між ними є умовно-часовий або наслідковий зв'язок: Зійде сонце — утру сльози, ніхто не побачить (Т. Шевченко); якщо друга половина безсполучникового складного речення має значення протиставлення: Ще сонячні промені сплять — досвітні вогні вже горять (Л. Українка); між двома словами, які вказують на просторову, часову або кількісну межу: за цей період ми планували зібрати 15—20 тон яблук; при прямій мові для виділення слів автора; тире ставиться після іншого розділового знака; напр.: Він подумав, подумав, вимовив: — Ну що, хлопці? Зробимо? — і посміхнувся. перед кожною реплікою в діалозі; напр.: Вчителька довго дивилася на Дмитра, спитала: — І де все це ти вичитав? — Як це вичитав? — обурився Дмитро — Це я все сам придумав! — гордо відповів він. Вчителька помовчала, потім вимовила: — І що ж це в тебе за голова така? Дужки Дужки вживаються: одна дужка — після цифри або букви, якою позначаються перераховувані рубрики в тексті: Комп'ютер складається з: а) системного блока; б) монітора; в) клавіатури); дві дужки — для додаткової інформації, різноманітних уточнень, вказівок та таке ін.: Михайло Краснопудзенко народився 1985 р. (в серпні місяці) в м. Києві; при вставних і вставлених конструкціях: Що? (вона підійшла до нього ближче) Невже ти ще не зрозумів, чому я така?; для виділення ремарок після назви діючої особи в драматичних творах: Мар'яна (до Олексія). Чого ж ти чекаєш, любий?). Частина, охоплена з двох боків дужками, вимовляється пониженим тоном. Лапки Лапки вживаються: при використанні цитат, які вводяться в авторське мовлення як самостійний текст (цитата починається з великої букви): Аристотель не приймав учення Платона про ідеї. «Платон мені друг, але істина — ще більший мій друг» — відомий його афоризм; при використанні цитат, які вводяться в авторський текст як частина цього тексту (цитата пишеться з маленької букви): Борис Буряк пише, що «в художній структурі сценаріїв і фільмів Олександра Довженка завжди присутній сам автор»; для виділення власних назв книг, літературних творів, газет, журналів, телевізійних програм, кінофільмів, підприємств, та таке ін. (СП «Зоря», журнал «Ровесник»); для виділення слів, вжитих у незвичному або іронічному значенні (такі слова вимовляються з особливою, підкресленою інтонацією): О, мій «великий»... — з неприховуваною іронією прошепотіла Олена, притуляючись до Анатолія. Лапки не вживаються, якщо цитата є епіграфом. Знак оклику Знак оклику вживається: у кінці спонукального речення, якщо, крім спонукання, в реченні виражається емоційний стан того, хто говорить («А ну, відчиняй!» — вигукнув хтось за дверима); після звертання при емоційному його виділенні (— Хлопці! — покликав Олег Васильович — Швидко біжіть до мене!); у кінці розповідного речення, у якому виражається емоційний стан автора (Боже! Що ж ви наробили!). Знак питання Знак питання вживається: у кінці питального речення: Звідки ж ми такі?; у діалогах: Микола. Слухайте, і чого ви оце все питаннями на питання відповідаєте? Михайло. А ви як думаєте? Знак виноски Знак виноски вживається у документах для оформлення різноманітних уточнюючих відомостей та посилань. Виноска складається з двох пов'язаних частин: знака виноски та текста виноски. Один документ може містити у собі як звичайні, так і кінцеві виноски: звичайні виноски використовуються для роз'яснення термінів і розташовуються, як правило, внизу кожної сторінки документа; кінцеві виноски найчастіше використовуються для посилань на першоджерела; розташовуються, як правило, у кінці документа. Розділові знаки при прямій мові Пряма мова береться з обох боків в лапки, причому в лапки береться також і знак питання, знак оклику або три крапки, якщо вони в ній вживаються. Крапка і кома виносяться за лапки (але якщо вже є знак питання, знак оклику чи три крапки, ані кома, ані крапка вже не вживаються): «Ганьба!» — несподівано закричав хтось на площі. Якщо слова автора стоять перед прямою мовою, то після них ставляться двокрапка з тире; пряма мова розпочинається з великої літери: Тоді він нам і каже: — Що ж мені з вами робити? Якщо слова автора стоять всередині прямої мови, розриваючи її, то перед словами автора, а також після них ставиться тире: — Ну ось і все. — подумав я. — Розпочалося... У випадку, коли речення першої частини прямої мови ще не закінчене, наступний її фрагмент пишеться з малої букви: — Гляньте, — несподівано вигукнув Степан — ось там, попереду! Якщо слова автора стоять після прямої мови, то після прямої мови ставиться тире: — Хлопці, все буде добре. — сказала мені Наталка. Якщо пряма мова передається в формі діалогу, кожна репліка починається з нового рядка, перед нею ставлять тире і не використовують лапок. Інші розділові знаки вживаються так само, як і звичайно при прямій мові: — Пробачте, це ви Василь Романович? — Я. А ти ж хто будеш? — А я Таня. Дочка лісника. Ми ось тут недалеко живемо (І. Цюпа) Розділові знаки при непрямій мові При передачі прямої мови непрямою слова автора перетворюються на головного члена речення. Сама ж непряма мова стає підрядним реченням, причому особа займенників і дієслів в ній змінюється відповідно до тієї особи, від імені якої тепер передається чужа мова. Тому при непрямій мові вживання розділових знаків таке саме, як і звичайно на письмі: Він мав на увазі її слова про те, що вона добре співає. Після непрямого запитання знак запитання не ставиться. Пряма мова Вчитель раптом запитав: — Де Мар'яна? Непряма мова Вчитель раптом запитав, де Мар'яна. Розділові знаки у цитатах У цитаті не можна нічого змінювати. Якщо цитата наводиться не повністю, то пропуски в ній позначаються трьома крапками: Шевченкове «...треба миром, Громадою обух сталить...» завжди звучить як гасло... Цитати можуть вживатися як: пряма мова (розділові знаки вживаються так само, як і при прямій мові): Михайло Коцюбинський... в новелі «Intermezzo» писав: «Сонце! Я вдячний тобі. Ти сієш у мою душу золотий заспів — хто знає, що вийде з того насіння. Може, вогні?» (Н. Калениченко); доповнення авторського речення, виступаючи як його складова частина (цитата береться в лапки і розпочинається з малої букви): Інколи літературу кінця римської республіки і початку імперії (І ст. до н. е. — ІІ ст. н. е.) об'єднують під назвою «римська класична література» або «римська класична література»; віршова цитата, записана у вигляді строфи (в лапки не береться): Ну що б, здавалося, слова... Слова та голос — більш нічого. А серце б'ється — ожива, Як їх почує!... (Т. Шевченко); вказівка на джерело, яке стоїть безпосередньо після цитати (береться в дужки; після другої дужки ставиться крапка): Найвища краса — краса вірності (О. Гончар).; епіграф (у лапки не береться; вказівка на джерело пишеться під епіграфом справа без дужок; крапка після неї не ставиться). Література Український правопис. — К.: Наук. думка, 2012. — 288 c. , стор. 366. Грунський М., Мироненко М. Розділові знаки. — Харків — Київ, 1929. Коровицький І. Розділові знаки в українській мові. Рідна мова. — Ч. 2—3. — Вінниця, 1934. Булаховський Л. Українська пунктуація. Розділові знаки. — Київ — Львів, 1947. Практикум з правопису української мови. — Донецьк: ТОВ «ВКФ», «БАО», 2009. — 256 с. Сучасна українська мова. Пунктуація: Навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. / М. Г. Яцимірська; Львів. нац. ун-т ім. І. Франка. — Л., 2002. — 286 c. — Бібліогр.: с. 281—282. Посилання Пунктуація Типографія


text: Елемента́рна матема́тика — сукупність розділів, задач і методів математики, що не використовують загальні поняття змінної, функції, границі, множини. Елементарна математика використовує поняття, що склались до появи математичного аналізу. Вона охоплює в основному арифметику і так звану елементарну теорію чисел, елементарну алгебру, елементарну геометрію, тригонометрію. До речі «елементарна теорія чисел», зовсім не є елементарною з точки зору простоти. В іншому трактуванні, яке, мабуть, найвідоміше, елементарна математика, на відміну від вищої математики — це основи математики, що вивчаються переважно у школі. Див. також Формули елементарної математики Таблиця математичних символів Джерела


text: Формули скороченого множення — поширені випадки множення многочленів. Багато з них є окремими випадками біному Ньютона. Вивчаються у шкільному курсі алгебри. Формули для степеня n , де , де Див. також Біном Джерела Алгебра


text: Firebird (також FirebirdSQL) — компактна, крос-платформова, вільна реляційна система керування базами даних, що реалізує більшість функцій стандарту SQL:2003. Вона може запускатись на більшості UNIX-подібних систем (в тому числі Linux та FreeBSD) та Windows. Основні можливості Відповідність вимогам ACID: Firebird спеціально спроектовано таким чином, щоб задовільняти вимоги «атомарності, несуперечності, ізоляції та довговічності» транзакцій (). Версійна архітектура: основна особливість Firebird — версійна архітектура, що дозволяє серверу обробляти різні версії одного запису в будь-який час таким чином, що кожна транзакція бачить свою версію даних, не заважаючи сусіднім. Таким чином, транзакції, що читають, не блокують транзакції, що пишуть і навпаки. Окрім того, це дає можливість відмовитись від журналу транзакцій і таким чином зменшити ймовірність пошкодження службової інформації бази даних. Збережені процедури: за допомогою мови PSQL (процедурна SQL) можна створювати складні збережені процедури для обробки даних на боці сервера. Таким чином можна виносити на сторону сервера значну частину бізнес-логіки програмного пакету чи формувати дані для звітів. Події: збережені процедури та тригери можуть генерувати події, на які, в свою чергу, може підписатися клієнтська програма і відповідним чином їх обробляти. Генератори: дають можливість просто реалізовувати автоінкрементні поля; оскільки вони працюють незалежно від транзакцій, то можуть використовуватись для генерації первинних ключів чи керування тривалими запитами в інших транзакціях. Бази даних в режимі «лише читання»: спрощують поширення даних наприклад на компакт-дисках, особливо в поєднанні з вбудованою () версією сервера. Повний контроль над транзакціями: одна клієнтська програма може одночасно виконувати декілька транзакцій, включно з різними рівнями ізоляції. Окрім того, доступні протокол двофазного підтвердження транзакцій (що забезпечує гарантовану стійкість при роботі з кількома БД), оптимістичне блокування даних (блокується не вся сторінка даних, а лише змінені записи), точки збереження транзакцій та автономні транзакції (починаючи з версії 2.5). Резервне копіювання: завдяки в тому числі і версійній архітектурі немає потреби зупиняти сервер для резервування бази даних. Процес резервного копіювання зберігає стан бази даних на момент початку резервування, не шкодячи роботі інших клієнтів. Додатково існує можливість інкрементного резервування бази даних (починаючи з версії 2.0). Тригери: для будь-якої таблиці можна назначити декілька тригерів, що спрацюють до чи після додавання, оновлення чи вилучення даних. У тригерах використовується мова PSQL, що дозволяє задавати початкові значення даних, перевіряти їх цілісність, збуджувати події та ін. Починаючи з версії 1.5 у Firebird з'явились універсальні тригери, що дозволяють обробляти вставку, оновлення та вилучення даних в одному місці. Зовнішні функції: можна реалізувати за допомогою будь-якої мови програмування та у вигляді бібліотек користувацьких функцій () під'єднаних до сервера. Набори символів: Firebird підтримує багато міжнародних наборів символів з багатьма варіантами сортування, зокрема типовий для українських користувачів Windows набір символів Win1251 підтримує три варіанти сортування, в тому числі win1251_ua, що дозволяє коректно сортувати отримані з бази дані з українськими символами на боці сервера. Окрім того, Firebird повністю підтримує Unicode, що дає можливість працювати з будь-якими наборами символів. Firebird повністю підтримує стандарт SQL-92 та реалізує більшу частину стандартів SQL-99 i SQL-2003. Сюди входять вирази DML і DDL, об'єднання запитів, вирази UNION, DISTINCT, підзапити (IN, EXISTS), агрегатні функції (AVG, SUM, MIN, MAX, LIST (починаючи з версії 2.1)), вбудовані функції (ABS, CEIL, REPLACE, GEN_UUID тощо), обмеження цілісності (PRIMARY KEY, UNIQUE, FOREIGN KEY), та всі загальні типи даних SQL. Історія розвитку РСКБД Firebird бере свій початок від іншої СКБД — InterBase американської фірми Borland. року ця фірма оголосила про випуск джерельних кодів СКБД Interbase 6.0 у відкритий доступ. На їх основі почало розвиватись два проекти — власне Firebird та Yaffil (з ), що розроблявся російськими програмістами, та продовжилась розробка InterBase. Проект Yaffil у 2003 році приєднався до Firebird. Особливості доступу та оброблення даних в Firebird PSQL, DSQL та ESQL PSQL (Procedural SQL) — підмножина SQL в Firebird, за допомогою якої пишуться збережені процедури та тригери. Надає можливість програмісту обробки даних у процедурному стилі — наприклад, за допомогою циклів. Приклад CREATE OR ALTER PROCEDURE SOME_PROC( IN_ID INTEGER) RETURNS ( OUT_ID INTEGER) AS begin while (IN_ID < 10) do begin OUT_ID = IN_ID; IN_ID = IN_ID + 1; suspend; end end DSQL (Dynamic SQL) — підмножина SQL, за допомогою якої здійснюються запити до даних. Підтримуються неіменовані параметри. Приклад select some_field1 from some_table where some_field2=? and some_field3 containing 'Wikipedia' ESQL (Embedded SQL) — підмножина SQL, що використовується для написання швидкодіючих програм, де запити до даних є ключовими словами мови програмування. Після написання текст програми оброблюється спеціальним препроцесором (gpre), що входить до дистрибутиву. Застосовувався в програмах на мові С, проте в наш час практично вийшов з ужитку. Не слід плутати Embedded SQL з Embedded версією серверу. Приклад EXEC SQL BEGIN DECLARE SECTION; char department[26], dept_no[16]; int dept_num; EXEC SQL END DECLARE SECTION; . . . printf("Enter name of department: "); gets(department); printf(" Enter department number: "); dept_num = atoi(gets(dept_no)); EXEC SQL INSERT INTO COUNTRIES (DEPT_NO, DEPARTMENT) VALUES (:dept_num, :department); Альтернативний доступ до даних Окрім доступу через SQL, Firebird має можливість здійснювати операції з даними за допомогою GDML. Наразі цей спосіб є застарілим. Доступ до Firebird Доступ до баз даних Firebird може здійснюватися через розподілену бібліотеку доступу (dll або so, залежно від платформи) — такий спосіб є стандартним; сама бібліотека є в комплекті дистрибутиву. Також є можливість доступу через java і .net провайдери. Бібліотека доступу реалізує набір функцій для маніпуляції з даними, які можуть бути експортовані і використані в будь-якій мові програмування. Окрім того, є достатньо багато обгорток під різні мови програмування для цієї бібліотеки, що звільняють програміста від рутинної низькорівневої роботи. Так, для Delphi популярними є бібліотеки IBX, FibPlus, UIB. Для С++ — IBPP. Підтримка вбудована і в популярні скриптові мови, такі як PHP і Python. Обмеження Firebird Розмір бази даних — необмежено (залежить від можливостей файлової системи) Розмір таблиці бази даних — 32 ТБ Максимальна ширина вибірки (сумарно всі поля; не враховуючи блоби; враховується фактичний розмір рядкових даних) — 64 Кб. Індексів на таблицю — 850 Довжина об'єкта метаданих (назва таблиці, процедури тощо) — 27 символів. Повний список обмежень Додаткова інформація Апаратно-програмні вимоги та обмеження Firebird існує у версіях для Unix (Linux, FreeBSD, Solaris, MacOS, HP-UX) та Windows і вимоги до апаратного забезпечення залежатимуть також від типу ОС, котра обслуговує сервер. Окрім того вимоги знаходяться в прямій залежності від очікуваного завантаження сервера баз даних, обсягу оброблюваних даних та кількості одночасно працюючих користувачів і говорити про конкретні цифри непросто. Проте загалом ці вимоги доволі низькі: при незначних навантаженнях та обсягах баз даних можна очікувати пристойної роботи на сервері з центральним процесором частотою 100—200 МГц та обсягом оперативної пам'яті 96-128 МБ. Конфігурації сервера Серверна частина Firebird існує в чотирьох різних взаємозамінних конфігураціях, кожна з яких має свої переваги і, відповідно, недоліки: Класичний сервер (classic server) — на кожне клієнтське з'єднання породжується новий процес; оптимізована для використання на багатопроцесорних комп'ютерах Суперсервер — всі з'єднання працюють у одному процесі; менші вимоги до пам'яті при кращій швидкодії на однопроцесорних машинах. Вбудований сервер (embedded) — весь сервер знаходиться у декількох бібліотеках (існує версія Yaffill Personal з єдиною бібліотекою); ідеально підходить для однокористувацьких систем, окрім іншого не вимагає встановлення. Архітектура SuperClassic — нова архітектура, що поєднує в собі частини classic та super. Всі з’єднання працюють в одному процесі, але на кожне з’єднання створюється окремий потік. Вбудований сервер з версії 2.5 працює як SuperClassic. Ліцензування Firebird випускається на умовах Публічної ліцензії Interbase (англ. IPL — InterBase Public License) та Початкової розробницької публічної ліцензії (англ. IDPL — Initial Developer's Public License), умови котрих збігаються з умовами Публічної ліцензії Mozilla версії 1.1. Це означає що Firebird повністю безкоштовний для використання та поширення. Відкриття джерельних кодів продукту, що використовує Firebird, не вимагається незалежно від ліцензії, під котрою цей продукт поширюється. Але у випадку, якщо ви модифікували джерельний код сервера, ви зобов'язані опублікувати його. Конфлікт назв з Mozilla Firefox У квітні 2003 року Фонд Mozilla () вирішив перейменувати свій оглядач тенет з «Фенікс» (Phoenix) на «Вогнептах» (Firebird). Це рішення викликало спротив Проекту Firebird через плутанину, що могла виникнути між користувачами, які були б введені в оману існуванням двох різних програм з однаковими назвами. Диспут продовжувався до того часу, поки розробники Mozilla не перейменували свій проект на «Mozilla Firebird». У своєму зверненні вони також вказали, що «Mozilla Firebird» — це лише кодова назва проекту. 9 лютого 2004 року Mozilla перейменувала свій оглядач на «Firefox», що й завершило конфлікт. Поширені міфи Firebird - це «безкоштовний Interbase » Firebird перших версій базувався на кодовій базі Interbase 6.0 Open Source Edition. Проте починаючи з версій Firebird 1.5 i Interbase 7.0 ці СКБД несумісні по структурі файлу бази даних і розвиваються кожна в своєму напрямі. Можна створити «невідновлювану резервну копію» бази даних Інструмент gbak при створенні резервної копії записує спершу метадані, а потім почергово сторінки даних з робочої бази. Якщо в метаданих, наприклад, є обмеження not null для значення стовпця, котре було внесене в процесі роботи з базою вже після того, як в стовпці були значення null, то при спробі відновлення такої бази даних ми отримаємо помилку. Проте сам gbak має параметри, що дозволяють коректно обробити такі помилки. Окрім того, починаючи з версії 2.0 появився інструмент nbackup, котрий резервує бази таким чином, що подібні помилки просто не проявляються (що, проте, не означає, що вони щезають самі по собі). Firebird не має логу транзакцій і тому не дає можливості (відновити базу даних, проаналізувати діяльність користувачів та інше) На відміну від MS SQL чи Oracle, Firebird є версійною СКБД, для котрої лог транзакцій не потрібен в принципі. Щодо відновлення бази даних див. вище. Щодо реєстрації/аналізу діяльності користувачів - вона реалізується з допомогою тригерів. Див. також «Міфи про Interbase та Firebird» Інструменти IBExpert — комерційне середовище розробки баз даних для ІБ/ФБ, проте безкоштовне для користувачів зі встановленою кодовою сторінкою Windows-1251 (ОС Windows) — FireBird Management Software — вільне кросплатформне середовище розробки баз даних для ІБ/ФБ — студія розробки «Firebird» () баз даних Firebird — Візуальне середовище розробника й адміністратора InterBase та Firebird — драйвер JCA-JDBC — OLEDB-драйвер для доступу до Firebird. Є безкоштовна версія, що дозволяє працювати з OLE DB, ADO і ADO.NET — бібліотека компонентів Delphi, C++ Builder та Kylix для Firebird та InterBase — безкоштовна бібліотека компонентів Delphi для Firebird та InterBase Ресурси тенет та документація Офіційний сайт проекту «Firebird» Everything new in Firebird SQL since InterBase 6 - англомовна документація по всіх відмінностях Firebird від базового Interbase 6.0 Словник по Firebird (рос.) Бразильський сайт новин проекту (англ.) Список груп новин та поштових розсилок спільноти Російський сайт по InterBase, Firebird, Yaffil, компанія з продажу ПЗ. Містить практично всю наявну російськомовну документацію по Firebird та Interbase. Сайт проекту «Yaffil» DotNetFirebird (Using Firebird SQL in .NET) Ресурс для російськомовних розробників та тестерів Firebird Тексти ліцензій IPL та IDPL , під котрими поширюється «Firebird» Вільні системи керування базами даних Статті з прикладами коду мовою C++ Статті з прикладами коду мовою SQL


text: Професія — рід трудової діяльності людини, яка володіє комплексом спеціальних знань, практичних навичок, одержаних шляхом спеціальної освіти, навчання чи досвіду, які дають можливість здійснювати роботу в певній сфері виробництва. Профе́сія (фах) — відокремлений («окреслений») у рамках суспільного поділу праці комплекс дій та відповідних знань, що вимагає відповідної освіти. При професійному виборі майбутній фахівець керується вже наявними в нього переконаннями, установками і особистісними цінностями. Головним фактором вибору професії і становлення особистості професіонала, на думку Л. В. Баєвої, є його особистісні цінності, які можна віднести до абсолютних. Професія в житті кожної людини є однією з основних категорій, оскільки багато в чому визначає його подальшу долю і самореалізацію. Психологія Мартіна Ахтніха і його тест профорієнтування базується на понятті схильності індивіда до якоїсь професії в даний момент часу. Однак Ахтніх акцентує увагу на тому, що доля людини, в професійному плані, повинна складатися не з однієї професії, необхідно освоїти чотири. Укрупнені групи професій За Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій» професії класифікуються за розділами: 1. Законодавці, вищі державні службовці, керівники, менеджери (управителі) Професії, що пов'язані з: визначенням та формуванням державної політики, законодавчим регулюванням; вищим державним управлінням; правосуддям та прокурорським наглядом; керівництвом об'єднаннями підприємств, підприємствами, установами, організаціями та їхніми підрозділами незалежно від форм власності та видів економічної діяльності. 2. Професіонали Професії, що передбачають високий рівень знань у галузі фізичних, математичних, технічних, біологічних, агрономічних, медичних чи гуманітарних наук. Їх професійні завдання — збільшення існуючого фонду (обсягу) знань, застосування певних концепцій, теорій та методів для розв'язання певних проблем чи систематизоване викладення відповідних дисциплін у повному обсязі. Ці професії, що вимагають від працівника (з урахуванням кола та складності певних професійних завдань та обов'язків) кваліфікації за: 1) дипломом про повну вищу освіту, (рівень спеціаліста, магістра); 2) дипломом про присудження наукового ступеня: 3) атестатом про затвердження вченого звання. 3. Фахівці Професії, що вимагають знань в одній чи більше галузях природознавчих, технічних і гуманітарних наук. Їх професійні завдання — виконання спеціальних робіт, пов'язаних із застосуванням положень та використанням методів відповідних наук. Цим професіям відповідає кваліфікація за дипломом чи іншим відповідним документом: молодшого спеціаліста; бакалавра; спеціаліста, що проходить післядипломну підготовку (стажування, інтернатуру, клінічну ординатуру тощо); спеціаліста (на роботах з керування складними технічними комплексами чи їх обслуговування). 4. Технічні службовці Професії, що передбачають знання, необхідні для підготовки, збереження, відновлення інформації та проведення обчислень. Їх професійні завдання пов'язані з виконанням секретарських обов'язків, роботою на друкарських машинках чи інших конторських машинах, записами та опрацюванням цифрових даних, обслуговуванням клієнтів (поштове обслуговування, операції грошового обігу, надання довідок, реєстрація чи передавання інформації тощо). Ці професії з рівнем кваліфікації молодший спеціаліст, а також професії, що вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві. 5. Працівники сфери торгівлі та послуг Ці професії, які передбачають знання, необхідні для надання послуг, пов'язаних з поїздками, побутом, харчуванням, ,обслуговуванням, охороною, підтриманням правопорядку, торгівлею тощо. Професії вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві (деякі професії можуть вимагати наявності освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста). 6. Кваліфіковані робітники сільського та лісового господарств, риборозведення та рибальства Професії передбачають знання, необхідні для сільськогосподарського виробництва, лісового господарства, риборозведення та рибного промислу, професійні завдання яких полягають у вирощуванні урожаю, розведенні тварин, полюванні, добуванні риби, її розведенні, збереженні та експлуатації лісів з орієнтацією, головним чином, на ринок і реалізацію продукції організаціям збуту, торговельним підприємствам чи окремим покупцям. Професії вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві. 7. Кваліфіковані робітники з інструментом Професії передбачають знання, необхідні для вибирання способів використання матеріалів та інструментів, визначення стадій робочого процесу, характеристик та призначення кінцевої продукції. Це — професії, пов'язані з видобутком корисних копалин, будівництвом і виробленням різної продукції. Професії вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві (деякі професії можуть вимагати наявності освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста). 8. Робітники з обслуговування, експлуатації та контролювання за роботою технологічного устаткування, складання устаткування та машин Професії передбачають знання, необхідні для експлуатації та нагляду за роботою устаткування, машин, у тому числі високоавтоматизованих, а також для їх складання. Їх професійні завдання охоплюють розроблення корисних копалин, нагляд за їх видобутком, ведення робочого процесу та виробництво продукції на устаткуванні чи машинах, керування транспортними засобами, пересувними установками, складання виробів із деталей та вузлів. Професії вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві (деякі професії можуть вимагати наявності освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста). 9. Найпростіші професії Найпростіші професії (роботи) потребують знань для виконання простих завдань із використанням ручних інструментів, у деяких випадках із значними фізичними зусиллями. Їх професійні завдання пов'язані з продажем товарів на вулиці, збереженням та охороною майна, прибиранням, чищенням, пранням, прасуванням та виконанням низькокваліфікованих робіт у видобувній, сільськогосподарській, риболовній, будівельній та промисловій галузях тощо. Для виконання професійних завдань досить базової загальної середньої освіти або початкової загальної освіти та мінімальної професійної підготовки на виробництві чи інструктажу. Див. також Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників Класифікатор професій: структура та принципи роботи Єдиний тарифно-кваліфікаційний довідник робіт і професій робітників Тарифно-кваліфікаційний довідник Кваліфікаційний довідник посад службовців Класифікатор професій Перелік професій () Фах Фахівець Примітки Джерела Довідник класифікатор професій дк 003:2010 Постанова Кабінету Міністрів України від 29.04.2015 р. No 266 «Про затвердження переліку галузей знань та спеціальностей, за якими здійснюється підготовка здобувачів вищої освіти». Національний класифікатор України: «Класифікація видів економічної діяльності» ДК 009:2010, чинний від 01.01.2012, затверджений наказом Держспоживстандарту України No 457 від 11.10.2010 р. Національний класифікатор України: «Класифікатор професій» ДК 003:2010. Чинний від 01.11.2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України No 327 від 28.07.2010 р. Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності», затверджений наказом Мінпраці та соціальної політики України No 336 від 29.12.2004. Література М. Бойченко. Професія // Посилання Професія // Примітки Праця Психологія праці


text: А Б В Г, Ґ Д Е, Є Ж З І К Л М Н О П Р С Т У Ф Х Ц Ч Ш, Щ Ю Див. також Довідник кваліфікаційних характеристик професій працівників Класифікатор професій Тарифно-кваліфікаційний довідник Посилання Довідник Класифікатор професій ДК 003:2010 Класифікатор професій (XSL) Наказ Держ. комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 14 травня 1998 року N 314 Перелік найпопулярніших професій для молоді Списки:Суспільство