text: |главнаяреклама на сайтезаработоксотрудничество||База знаний Allbest| Мовні особливості наукового стилю Основні параметри функціональних стилів. Виникнення і розвиток наукового стилю, характеристика головних ознак. Логічність як комунікативна якість. Проблема співвідношення раціонального та емоційного, суб'єктивного та об'єктивного у науковому стилі. Отправить свою хорошую работу в базу знаний просто. Используйте форму, расположенную ниже. 1. Найважливіші ознаки і характеристика наукового стилю мовлення Поняття стилів мовлення та історія розвитку наукового стилю. Визначення та особливості наукового стилю літературної мови, його загальні риси, види і жанри. Мовні засоби в науковому стилі на фонетичному, лексичному, морфологічному, синтаксичному рівнях. реферат [25,8 K], добавлен 15.11.2010 2. Мовні і жанрові особливості наукового стилю Науковий стиль як книжний стиль літературної мови, його характеристика та відмінні риси, основні стильові ознаки та специфічна мовленнєва системність, структура. Абстрагованість наукового стилю та фактори, що її визначають. Основні жанри наукового стилю. реферат [21,7 K], добавлен 28.04.2010 3. Порівняльний аналіз особливостей технічного і наукового стилю Виокремлення стилів мовлення та їхні класифікації. Мовні і жанрові особливості наукового і технічного стилів, історія їх становлення. Граматичні проблеми, лексичні й термінологічні труднощі наукового перекладу. Жанрово-стилістична дилема перекладу. дипломная работа [76,0 K], добавлен 17.06.2014 4. Публіцистичний та науковий стилі мови Складові та специфіка стилів мовлення. Структура текстів різних стилів. Аналіз особливостей використання та мети публіцистичного стилю. Огляд його ознак та форм реалізації. Стилістичні засоби, які використовують при складанні текстів наукового стилю. реферат [18,6 K], добавлен 22.11.2013 5. Стилі мовлення. Текст Основні складові стилю мовлення. Головні напрямки усного мовлення, переваги та недоліки. Переваги письма, процес читання. Особливості розмовного, наукового, офіційно-ділового, публіцистичного та художнього стилю. Будова тексту, види зв’язків у ньому. презентация [201,7 K], добавлен 13.01.2012 6. Характерні риси та особливості публіцистичного стилю української літературної мови Розвиток, історія та основні джерела публіцистичного стилю української літературної мови: сфера використання, основне призначення та мовні засоби. Дослідження специфічних жанрів та підстилів публіцистичного стилю. Вивчення суспільно-політичної лексики. контрольная работа [24,2 K], добавлен 24.09.2011 7. Особливості перекладацьких трансформацій публіцистичного стилю Публіцистичний стиль як один із функціональних стилів мови, його особливості. Специфіка перекладацьких трансформацій (граматичних і лексичних) публіцистичного стилю. Типи трансформацій, що застосовуються при перекладі англійських публіцистичних текстів. курсовая работа [46,9 K], добавлен 11.10.2011 8. Характеристика стилiв англiйськоi мови Схожі та відмінні риси різних стилів англійської мови: офіційно-ділового, публіцистичного, наукового, розмовного, художнього. Вивчення схожості та відмінності рис різних стилів англійської мови: публіцистичного та наукового, розмовного та художнього. курсовая работа [92,9 K], добавлен 16.06.2011 9. Особливості стилю і проблематика роману П. Коельйо "Заїр" Виявлення основних рис індивідуального стилю Коельйо у романі "Заїр". Застосування явища інтертекстуальності як складової художнього методу для підкреслення винятковості манери письма. Літературні інспірації, особливості стилю та проблематика твору. курсовая работа [49,3 K], добавлен 11.11.2010 10. Текст – засіб різностильової комунікації Норма художнього стилю, чим вона відрізняється від загальнолітературних мовних норм. Лексичні новотвори в тексті, основна функція художнього стилю. Слововживання в офіційно-діловому, науковому стилях. Як писати прізвища: загальні зауваження до тексту. реферат [15,3 K], добавлен 17.12.2010 Другие документы, подобные Мовні особливості наукового стилю Размещено на http://www.allbest.ru/ МІНІСТЕРСТВО ОСВІТИ І НАУКИ, МОЛОДІ ТА СПОРТУ УКРАЇНИ ДОНЕЦЬКИЙ НАЦІОНАЛЬНИЙ УНІВЕРСИТЕТ РЕФЕРАТ на тему: «МОВНІ ОСОБЛИВОСТІ НАУКОВОГО СТИЛЮ» Донецьк - 2012 р. Вступ Виняткова роль, яка належить мові в науковому осмисленні і освоєнні світу, обумовлює філософське значення його аналізу. Літературна мова пройшла тривалу еволюцію, в ній утворилися різні стилі. Стиль літературної мови - різновид мови (її функціональна підсистема), що характеризується відбором таких засобів із багатоманітних мовних ресурсів, які найліпше відповідають завданням спілкування між людьми в даних умовах. Це своєрідне мистецтво добору й ефективного використання системи мовних засобів із певною метою в конкретних умовах й обставинах. Д. Свіфт влучно зауважив, що «стиль - це власне слова на власному місці». Один із існуючих стилів - науковий. Обслуговуючи найрізноманітніші сфери суспільного життя, літературна мова залежно від її функцій, спрямування і суспільного призначення може характеризуватися певними специфічними засобами, не втрачаючи, звичайно, своїх загальнонародних властивостей. Колективно усвідомлені різновиди літературної мови, що об'єднують мовні одиниці за їх функціональним призначенням у певні структури, становлять систему функціональних стилів. Саме слово стиль (з лат. stilus - паличка для письма) має кілька значень: 1) сукупність ознак, які характеризують мистецтво або індивідуальну манеру художника; 2) сукупність прийомів у використанні засобів мови, властива якому-небудь письменникові або літературному творові, напряму, жанру; 3) характерна манера поводитися, говорити, одягатися і т. ін. Як термін його вживають у літературі, мистецтві, архітектурі та інших науках. Щодо мовного стилю, то він передбачає добір мовних засобів (лексичних, граматичних, фонетичних тощо) у будь-якій сфері людської діяльності (політика, наука і техніка, справочинство, художня література тощо) відповідно до мети і завдань спілкування. Мистецтво добирати й ефективно використовувати систему мовних засобів з конкретною метою та в конкретних умовах і обставинах спілкування визначає рівень культури мовлення людини і загальний рівень духовної культури нації. Тому дуже важливо «озброєння» кожного, хто вчиться, знанням стилістичного багатства літературної мови та вміннями послуговуватися ними для активного спілкування з діловими партнерами, ведення документації, під час публічних виступів тощо. В основі функціонально-стилістичного розмежування мови лежать позамовні (екстралінгвістичні) та власне мовні чинники. Кожен із функціональних стилів становить своєрідні експресивно-смислові принципи добору, поєднання і вмотивованого вживання слів та виразів, синтаксичних конструкцій. Розрізняють загальні та специфічні стилістичні риси. Загальні властиві всім функціональним стилям та відповідним їм жанрам, які виділяються в межах функціонального стилю, а саме: єдність конструктивного принципу, своєрідність композиційної організації матеріалу та стилістичних структур. Специфічні стилістичні риси характеризують лише окремі функціональні стилі та реалізуються у властивих їм жанрах. Основні параметри функціональних стилів: * сфера поширення і вживання (коло мовців); * функціональне призначення (регулювання стосунків, повідомлення, вплив, спілкування тощо); * жанр реалізації; * система мовних засобів і стилістичних норм (лексика, фразеологія, граматичні форми, типи речень тощо). Ці складові конкретизують, оберігають, певною, мірою обмежують, унормовують кожний стиль і роблять його досить стійким різновидом літературної мови. Оскільки стилістична норма є частиною літературної, вона не забезпечує останню, а лише використовує слова чи форми в певному стилі чи з певним стилістичним значенням. Наприклад, слова акт, договір, наказ, протокол, угода є нормативними для офіційно-ділового стилю, хоча в інших стилях вони також можуть нести забарвлення офіційності, якщо їх використання буде стилістично виправдане. Досконале знання специфіки кожного стилю, його різновидів, особливостей - надійна запорука успіхів у будь-якій сфері спілкування. Термін «стиль мовлення» слід розглядати як спосіб функціонування певних мовних явищ. Розрізнення стилів залежить безпосередньо від основних функцій мови - спілкування, повідомлення і діяння впливу. Високо розвинута сучасна літературна українська мова має розгалужену системі стилів, серед яких: розмовний; художній; науковий; публіцистичний; епістолярний; офіційно-діловий; конфесійний. 1. Історія наукового стилю Виникнення і розвиток наукового стилю пов'язано з еволюцією різних галузей наукових знань, різноманітних сфер діяльності людини. Спочатку стиль наукового викладу був близький до стилю художньої оповіді. Так, наукові праці Піфагора, Платона і Лукреція відрізнялися особливим, емоційним сприйняттям явищ. Відділення наукового стилю від художнього відбулося в олександрійський період, коли в грецькій мові, поширивши свій вплив на весь тодішній культурний світ, стала створюватися стійка наукова термінологія. Згодом вона поповнилася за рахунок латині, яка стала інтернаціональною науковою мовою європейського середньовіччя. В епоху Відродження вчені прагнули до стислості і точності наукового опису, вільного від емоційно-художніх елементів викладу які суперечать абстрактно-логічному відображенню природи. Відомо, що занадто "художній" характер викладу Галілея дратував Кеплера, а Декарт знаходив, що стиль наукових доказів Галілея надмірно "белетризований". Надалі зразком наукової мови стало суворо логічний виклад Ньютона. Науковий стиль сучасної української літературної мови почав розвиватися з середини XIX ст. (не беремо до уваги старої української мови, основні традиції якої в науковому стилі втратилися в середині XVIII ст.), коли журнал „Основа" почав друкувати науково-популярні статті. Свого часу російський письменник М. Чернишевський писав: «Настане час, коли українською мовою видаватимуть не тільки художні твори, а всякі книги, серед них і учені трактати з усяких наук». Перша серйозна спроба поставити питання про науковий стиль української мови в теоретичному плані належить П. Житецькому (1836-1911). Він накреслив перспективу його розвитку, брав активну участь у виробленні норм українського правопису, написав глибокі наукові дослідження з історії української мови, літератури, фольклору. Проте умов для практичної реалізації цього не було ще тривалий час. Першою українською науковою установою справедливо вважають Наукове товариство імені Шевченка у Львові (1893); Українське наукове товариство у Києві (1907). Ці наукові установи видавали „Записки", а також спеціальні збірники секцій (філологічна, історико-філософська, математична, природничо-технічна, медична). З кінця XIX ст. більш-менш інтенсивно розгортається видання наукових праць, передусім науково-популярних, українською мовою переважно з гуманітарних дисциплін (історія, література), менше з економіки, права, філософії; поодинокі наукові праці з географії, біології, геології, медицини; майже не видавалися з фізики, математики, хімії. Оцінюючи цей факт, відомий український мовознавець І. Верхратський 1910 року писав: „У нас літератури наукової руської немає". Від 90-х рр. XIX ст. науковий стиль української мови починає відносно активно розвиватися. У його розвиток великий внесок зробили українські вчені М. Драгоманов, 1. Франко, А. Кримський, В. Гнатюк, К. Михальчук та ін. Переважно це сфери гуманітарна та суспільна. У лексиці української наукової літератури кінця XIX-початку XX ст. вже помітно представлена загальнонаукова термінологія, напр.: аргумент, аспект, аксіома, гіпотеза, дедукція, дефініція, експеримент, елемент, класифікація, принцип, система, теорія, форма, формула та ін. Закінчення процесу формування наукового стилю української мови в усіх його жанрових різновидах припадає на XX ст. Він досягає такого рівня розвитку, що дає змогу передати найскладніші здобутки людської думки в будь-якій сфері наукових знань. В українській науковій мові виробилися власні принципи використання словесних і граматичних засобів загальнонаціональної літературної мови, а також у ній представлені й індивідуальні манери письма відомих учених. Усе це є показником її стилістичної зрілості та багатства. 2. Визначення та особливості наукового стилю літературної мови Науковий стиль - стиль літературної мови, якому властивий ряд особливостей, - таких як попереднє осмислення вислову, монологічний характер, строгий відбір мовних засобів, тяжіння до нормованої мови. Для наукової мови характерні такі стильові риси, як логічність, строга підкресленість викладу, точність, ясність, об'єктивність, абстрактність, стислість викладу, інтелектуальність і ряд інших рис. Науковий стиль - не примха, а необхідність. У середовищі вчених і наукових працівників давно прийнято, що всі наукові тексти повинні писатися в певному строгому стилі. Це викликано, перш за все, необхідністю уникнути двозначностей і многозначностей тих або інших наукових понять. Стиль наукових робіт визначається, кінець кінцем, їх змістом і цілями наукового повідомлення: по можливості точно і повно пояснити факти, показати причинно-наслідкові зв'язки між явищами, виявити закономірності історичного розвитку і так далі. Найперша форма існування наукової мови - письмова, що пояснюється таким її визначальною ознакою, як понятійне віддзеркалення дійсності, логічність викладу. Наукова мова повинна бути строго доказова, аргументована. Дійсно науковий виклад в основному все ж таки орієнтований на письмову мову, про що явно свідчить необхідність у багатьох випадках хоч би часткового переходу до елементів письмового викладу (до написання формул, демонстрації таблиць, діаграм і так далі). Поняття, якими оперує наукове мислення, виражаються зазвичай багатокомпонентними структурами, характерними саме для письмової мови. Це відбувається тому, що письмова форма зручніша і надійніша в сенсі виявлення щонайменших інформативних неточностей, логічних порушень, які неактуальні в побутовому спілкуванні, а в науковому можуть привести до найсерйозніших спотворень істини. Зазвичай наукові доповіді, повідомлення спочатку пишуть, відпрацьовує адекватну форму втілення наукової інформації, або хоч би складають тези, план. Наукові тексти оформляються у вигляді окремих закінчених творів, структура яких підпорядкована законам жанру. 3. Загальні риси наукового стилю Науковий стиль має ряд загальних рис, що виявляються незалежно від характеру певних наук (природних, точних, гуманітарних) і відмінностей між жанрами вислову (монографія, наукова стаття, доповідь, підручник і так далі), що дає можливість говорити про специфіку стилю в цілому. Разом з тим цілком природно, що, наприклад, тексти по фізиці, хімії, математиці помітно відрізняються по характеру виклади від текстів по філології або історії. Сфера вживання. Науковий стиль можна розглядати як функціональний різновид мови, вживання якого обмежується сферами науки, техніки та освіти. Призначення. Мета наукового мовлення - повідомлення про результати наукових досліджень, доведення теорій, обгрунтовання гіпотез, класифікацій, роз'яснення явищ, систематизація знань. Жанри реалізації наукового стилю - монографія, наукова стаття, відгук, рецензія, анотація, лекція, доповідь на наукові теми, виступи на наукових конференціях, наукові дискусії тощо. Основними стильовими ознаками наукового стилю є абстрагованість, узагальненість, підкреслена логічність, однозначність і точність, ясність і об'єктивність викладу, лаконічність, відсутність емоційності, доказовість, переконливість, аналіз, синтез, аргументація, пояснення причинно-наслідкових відношень, висновки та ін. Абстрагованість наукового стилю створюється шляхом широкого використання мовних одиниць абстрактного й узагальненого значення, зокрема абстрактної лексики, слів, що виражають узагальнені поняття та ін. Абстрагованості тексту сприяють не тільки лексичні засоби, а й морфологічні та синтаксичні. Наприклад, у науковому стилі частотність вживання іменників порівняно з іншими частинами мови дуже висока, що визначає іменний характер цього стилю. В узагальнено-відстороненому значенні виступають абстрактні іменники (клімат, швидкість, гравітація, сюжет, діалектика, категорія, вічність, фактор, функція) та дієслова широкої семантики (існувати, мати, виявляти, проявлятися). Узагальнено-відсторонений колорит створюють також позачасові форми дієслів, зокрема теперішнього часу постійної дії, абстрактного теперішнього часу або абстрактного майбутнього часу. У науковому стилі дієслова часто використовуються у ролі компонентів дієслівно-іменних сполучень, в яких основне смислове навантаження виражається іменниками (проводити дослідження, здійснювати аналіз, піддавати критиці, знаходити застосування тощо). Це пов'язано з тим, що в науковій літературі визначення понять переважає над назвою дій. Широко вживаються у текстах наукового стилю дієслова-зв'язки (бути, являти (собою), служити, володіти та ін.) що також сприяє створенню узагальнено відстороненого колориту. На синтаксичному рівні узагальнено-відстороненість виражається у виведенні із структури речення суб'єкта дії (агентства) і зосередженні уваги на самій дії. Такими є неозначено-особові, узагальнено-особові, безособові речення. Крім того, узагальнено-відстороненість реалізується шляхом широкого вживання номіналізованих структур, зокрема таких, в яких семантика предиката виражена віддієслівним іменником в синтаксичній позиції підмета чи додатка, а дієслово є формально-граматичним центром речення: Внаслідок реакції відбувається перерозподіл маси. Підкреслена логічність наукового стилю виявляється в послідовності, несуперечливості висловлювання, в його доказовості й аргументованості, побудові мовлення відповідно до законів логіки із збереженням відношень і зв'язків реальної дійсності. Першою умовою логічності мовлення є логічність мислення. Вона передбачає вміння дисциплінувати своє мислення, міркувати послідовно, спиратись на попередні етапи мислення, розвивати наступні, шукати джерела і причини явищ, висувати положення (тези), вміння пояснювати, обґрунтовувати та аргументувати факти, вмотивовувати висновки, що є необхідними умовами логічності мовлення. Другою умовою логічності мовлення є знання і правильне використання мовцями мовних засобів, за допомогою яких можна точно передати предмет думання і саму думку про нього, досягти смислової зв'язності мовлення, уникаючи суперечливості у викладі матеріалу. Йдеться насамперед яро граматичну повноту висловлювання, тобто вживання повних, переважно складних сполучникових речень, оскільки сполучники дають змогу членувати зміст і чіткіше передати смислові і логічні зв'язки між частинами змісту і речення. Складні речення є зручною формою вираження складної системи наукових понять, установлення певних відношень між ними: причина і наслідок, доведення і висновки тощо. Тому в текстах наукового стилю здебільшого використовуються складнопідрядні речення. Усі види речень часто ускладнені відокремленими членами речення, що підвищує їх спаяність. Підкреслена логічність викладу виявляється також у вживанні однорідних членів речення із узагальнювальним словом, які розкривають родове поняття за допомогою вужчих, видових понять. Широко вживаються у наукових текстах вставні слова і словосполучення, які увиразнюють логіку мислення, послідовність викладу (по-перше, по-друге, відповідно, отже та ін.). Для об'єднання частин тексту, зокрема тісно пов'язаних логічними зв'язками абзаців, використовуються слова і словосполучення, які вказують на цей зв'язок: тому, спочатку, потім, насамперед, насамкінець тощо. Підкресленій логічності і послідовності викладу сприяє також і прямий порядок слів у реченні. Логічність як комунікативна якість властива всім типам мовлення, оскільки ґрунтується на зв'язку мови та мислення. Виявляється вона в різних функціональних стилях та жанрових різновидах мови, однак у науковому стилі мови логічність витримується найпослідовніше. Її називають відкритою (однозначною, без підтексту). Принцип відкритої логічності є основним для організації наукового тексту і виявляється у словосполученнях, реченнях, порядку слів, надфразових єдностях, зв'язному тексті (в тричастинній його композиції - вступі, основній частині, висновках). Отже, реалізацію підкресленої логічності як стильової ознаки забезпечує текстова категорія логічності. Однозначність і точність наукового стилю формуються на основі зв'язку мовлення з дійсністю і мисленням. їх можна досягти за умови глибокого знання предмета мовлення, мовної системи і вироблених мовленнєвих навичок. Точність мови - це відповідність змісту мовлення предметно-речовій дійсності, реальним особам і системі понять про них. Точність залежить від вибору слова чи вислову, а також від уміння мовця зіставляти слово, предмет (річ, ознаку, явище) і поняття. Точне слововживання забезпечується знанням системи лексичних значень, розмежуванням значень багатозначного слова, слів-синонімів, омонімів, паронімів. Вживання великої кількості термінів, слів у прямому значенні, обмеження синонімічних замін творять точність наукового стилю. Багатозначні слова виступають у текстах наукового стилю лише в одному чітко визначеному контекстом значенні, завдяки чому досягається однозначність висловлювань. Сприяють точності мовлення також відокремлені узгоджені означення, вставні і вставлені слова і словосполучення, різного роду уточнення. Крім того, у науковому стилі багато зносок, посилань, цитат, прізвищ авторів, власних назв, цифрових даних, які аргументують наукові положення і підсилюють об'єктивність та достовірність висловленого. Наукова мова - це та ділянка словесної роботи, на якій найгостріше відчувається все, що стосується точності вислову. Точність для науки, а з нею і для її мови, є первинним завданням, якому підпорядковані всі засоби висловлювання, зокрема наукова термінологія. Ясність наукового стилю визначають як його зрозумілість. Забезпечується вона точністю та логічністю викладу. Усне мовлення для адресата буде ясним, якщо його мислення встигатиме за мисленням мовця, а ще краще, якщо трохи випереджатиме його, тобто існуватиме ефект очікування. Слухач у такій ситуації адекватно «прочитує» те, що чує, про що здогадується, і нерідко каже: «Я все зрозумів». Ясності усного мовлення сприяють чітка дикція, логічне й фонетичне наголошування, правильне інтонування, розмірений і уповільнений ритм, спокійний і ввічливий тон. На письмі ясності досягають послідовністю викладу матеріалу, що відображає логічне розгортання думки, точним називанням, членуванням тексту на абзаци відповідно до тем, підтем і сегментів думки, повтором домінантних, ключових і наскрізних слів. Об'єктивність викладу в науковому стилі полягає у зваженості оцінювання ступеня дослідження проблеми, шляхів її розв'язання, ефективності певної теорії, рівня завершеності її вивчення, обґрунтованості результатів тощо. Об'єктивність випливає із суспільної функції наукового мовлення: вона містить у собі ті елементи знання, які характеризують явища та факти об'єктивної дійсності. У текстах наукових праць досягається за допомогою вставних слів і словосполучень, які засвідчують ступінь достовірності повідомлення. Завдяки цим конструкціям той чи інший факт можна подати як достовірний (справді, достовірно відомо), припустимий (треба думати, очевидно), можливий (можливо, ймовірно). Вимогою об'єктивності викладу є вказівка на джерело повідомлення, автора висловленої думки (на думку науковців, за даними). Об'єктивність викладу досягається відсутністю особових форм дієслів та використанням форм інфінітива, дієприкметників пасивного стану, безособових предикативних форм, напр.: треба розглянути, запропонований документ, було проаналізовано. Суб'єкт дії залишається невизначеним, оскільки вказівка на нього в такому разі не є обов'язкова. Виклад ведеться від третьої особи, основна увага зосереджена на предметові наукового опису, змісті, логічній послідовності. Однак активно діє в науковій мові й інша тенденція - бажання бути доступним навіть для читачів, які не мають спеціальних знань, прагнення авторів до ясності викладу. Цим зумовлена заміна інтернаціональних термінів з неясною етимологією словами національної мови з прозорою етимологією. Цей факт підтримує існування в науковій мові дублетності, тобто існування інтернаціональних та національних термінів, як явища, в принципі, небажаного в науковому стилі, напр.: квантитативний - кількісний, дистрибутивність - розподільність, імпліцитний - прихований, транзитивність - перехідність тощо. Здебільшого порушення ясності викладу зумовлене намаганням деяких авторів надати своїй науковій праці уявної науковості, „вербально-термінологічного снобізму". За навмисним ускладненням стилю мови науки відчувається бажання зробити очевидні й прості речі більш недоступними. Причиною неясності може стати неправильне розташувавші слів у реченні, напр.: Чотири подібних автомати обслуговують кілька тисяч людей. Важко одразу збагнути, хто є реальним суб'єктом дії - автомати чи люди. Іноді доступність і дохідливість називають простотою. Проте не можна сплутувати простоту викладу, яка сприяє тому, що науковий текст читається легко, тобто думки автора сприймаються без ускладнень, з примітивністю. Слід також розрізняти простоту викладу й загальнодоступність наукової мови. Популярний виклад виправданий лише в тому разі, коли наукова праця призначена для масового читача. Головне у мовностилістичному оформленні наукової праці щодо ясності - зробити її доступною для того кола читачів, якому вона призначена. Лаконічність, стислість наукової мови означає вміння уникати непотрібних повторів, надмірної деталізації. Кожне слово і вислів служать тут одній меті: якомога стисліше донести суть справи. Мовна надмірність найчастіше виявляється у вживанні слів і словосполучень, які не мають жодного смислового навантаження: невиправдані повтори, надмірність канцелярської лексики. Канцелярського відтінку, наприклад, надають науковому текстові віддієслівні іменники, часто кальковані з російської мови. їх краще замінити дієсловами, напр.: для опису - щоб описати, для доведення - щоб довести, для пояснення - щоб пояснити, при визначенні - визначаючи. У сучасних наукових текстах перевагу надають іменниковим конструкціям, які, хоч і не виходять за межі синтаксичних норм української мови, є все-таки результатом наслідування традицій російської мови. Надмірно вживати абстрактні іменники означає ускладнити текст. Для оптимального перекладу російських синтаксичних одиниць іменникового типу чи конструкцій з десемантизованим дієсловом в українській мові є власні засоби, пор.: с полным основанием - впевнено, в основном - переважно, прийти к убеждению - переконатися, находиться в противоречии - суперечити, иметь место - бути, заниматься исследованием - досліджувати. Іменниковим конструкціям слід віддавати перевагу лише тоді, коли без них неможливо обійтися. Відсутність емоційності. Проблема співвідношення раціонального та емоційного, суб'єктивного та об'єктивного у науковому стилі є однією із найскладніших. Багато вчених вважає, що науковому стилю не властива емоційність викладу і що ця традиція настільки усталилася, що перебороти її сьогодні дуже важко. Припускають, що аскетична традиція походить ще з Ньютона і започаткувала в ті часи лицемірну скромність звичаїв англійських середньовічних церковних університетів (Кембридж). Вона змушує аж до сьогодні багатьох авторів ретельно вилучати з наукових повідомлень усе, що, на їх думку, безпосередньо не стосується одержаних результатів і використаних методів. За часів Відродження „аскетична традиція" почасти зумовлювалася мовою викладу: для вираження наукових понять використовували класичну мову - латинську, експресивну функцію виконували національні мови. За невеликий проміжок часу, в який наука розвивалася незалежно від релігії, вона не змогла ще повністю відмовитися від схоластичного (метафізичного) стилю. У сучасній науковій літературі, стверджують дослідники української наукової мови, „аскетичний стиль" продовжує існувати за інерцією, часом гальмуючи розвиток пізнання. Скажімо, науковці давно помітили, що сухий запис чи документ, які лежать в основі історичного дослідження, дають лише віддалене уявлення про реальний процес. Сьогодні приходять до висновку, що науковий стиль допускає елемент емоційності як другорядний, підпорядкований, периферійний. При цьому, звичайно, слід враховувати доцільність, виправданість введення емоційних елементів у тканину наукового стилю. Мовознавці доводять, що на перших етапах освоєння певної науки образність надзвичайно корисна, оскільки осягнення нового досвіду відбувається на основі асоціацій, які виникають у попередньому досвіді, зокрема в буденному житті. Зрозуміло, що набуття знань про предмет чи явище приводить до втрати образного "ореолу" - за терміном користувач перестає бачити асоціації, однак саме ці асоціації зумовлюють глибоке проникнення в сутність наукових понять. Тому на перших етапах пізнання важливою є прозорість внутрішньої форми терміна. Звичайно експресивність наукового стилю насамперед виявляється на лексичному рівні, шляхом добору емоційно забарвленої лексики, напр.: ворожа теорія; величезні (колосальні) успіхи, здобутки. Одним із джерел проникнення емоційності, експресивності є цитування з художніх творів, а також індивідуальність мови науковця. Відома емоційність наукового стилю педагога В. Сухомлинського, напр.: „35 років педагогічних радощів і розчарувань переконали мене в тому, що праця - це одне з найчистіших і найблагородніших джерел емоційного стану діяння, творіння". Однак втрата міри, перебільшення ролі емоцій лише зашкодять ясності викладу. Крім того, науковий стиль об'єднує низку підстилів. Встановлено, що в науково-технічному різновиді власне наукового підстилю емоційність є нульовою, а в науково-гуманітарному сягає 0,02%. Основними власне мовними особливостями наукового стилю є: - строга унормованість (відповідність нормам літературної мови); - широке використання абстрактної лексики; - безособовість; - монологічний характер викладу, зумовлений змістом; - завершеність та повнота висловлювання; - тісний зв'язок між частинами висловлювання, логічна послідовність; - використання лаконічних, але високоінформативних атрибутивно-іменних словосполучень; - використання умовних знаків та символів; - первинність писемної форми; - відсутність підтексту та ін. Мову науки найчастіше ототожнюють з науковою термінологією. А проте перше поняття набагато ширше, ніж друге. За всієї значущості спеціальної термінології не тільки вона становить специфіку мови науки. Особливості стилю наукового викладу виявляються і в синтаксисі (в побудові речень), і в структурі абзацу, і в членуванні тексту, і в інтонації, і навіть у ритміці всього викладу. Отже, специфіка наукового стилю виявляється в сукупності мовних засобів різних рівнів, тобто в тих функціональних семантико-стилістичних категоріях, які характерні для мовного стилю. Науковий текст кваліфікується як монологічний, але йому, як і будь-якому іншому тексту, властива спрямованість на адресата. Вчений пише для колег з метою передати власні спостереження і висновки, спростувати чи підтвердити попередні дослідження, висловити своє бачення розв'язання якоїсь проблеми тощо. Тому він вступає в діалог, а то й полілог з попередниками та з майбутніми читачами. Діалогічність виражається у використанні запитань - відповідей, проблемних запитань, чужої мови у вигляді цитат, часто з оцінкою наведеної думки, оцінних мовних засобів, вставних і вставлених слів і конструкцій, підкресленого протиставлення різних поглядів на проблему, спростування позицій опонентів тощо. У науковому стилі добір і поєднання мовних засобів значною мірою залежить від підстилю, змісту наукової праці, мети наукового повідомлення і ситуації. Спільним для більшості текстів цього стилю є використання абстрактної лексики, символів, великої кількості термінів, схем, таблиць, графіків, зразків-символів, часто іншомовних слів, наукової фразеології (стійких термінологічних словосполучень), цитат, посилань, однозначної загальновживаної лексики, відсутності тих мовних засобів, які б указували на особу автора, його уподобання (особових займенників, особових форм дієслів, емоційно-експресивних суфіксів тощо). Наукові тексти мають типову композиційну структуру, яка характеризується багатомірністю і багаторівневістю. Вони послідовно членуються на розділи, параграфи, пункти, підпункти. Проте це не означає, що всі тексти наукового стилю мають однаковий ступінь структурної складності (наприклад, наукова стаття і монографія). 4. Види і жанри наукового стилю науковий стиль ознака логічність Внаслідок різнорідності галузей науки та освіти науковий стиль поділяється на такі різновиди (підстилі): - власне науковий (науково-технічний та науково-гуманітарний). Він пов'язаний з такими жанрами, як монографія, рецензія, наукова стаття, наукова доповідь, курсова, дипломна, магістерська робота, реферат, тези тощо. Зразок власне наукового підстилю: Нинішній стан розбудови незалежної України характеризують складні процеси розбудови її економіки. Час показав, що подолати кризові явища в суспільно-економічному житті нашої держави лише політичними методами без докорінних змін в економіці неможливо. Об'єктивною потребою є прискорене формування ринкової інфраструктури та перехід до ринкових методів господарювання. Важливою складовою ринкових відносин є фінансові. Пов'язані з формуванням та використанням грошових фондів держави та коштів суб'єктів господарювання, вони охоплюють усі фази процесу відтворення: виробництво, розподіл, обмін і споживання. Тому спроба осмислити реалії, описати поняття і терміни фінансової справи відповідає потребам сьогодення, має свою безперечну науково-практичну актуальність. - науково-популярний - застосовують для дохідливого, доступного викладу інформації про наслідки складних наукових досліджень для нефахівців. Реалізується в статтях науково-популярних часописів, книжках, призначених для широкого кола читачів. На відміну від власне наукового викладу в науково-популярній літературі виявляється діалектична єдність емоційно-чуттєвого сприйняття дійсності та логічного ЇЇ пізнання, бажання в доступній, зрозумілій неспеціалістові формі ознайомити читача з науковими знаннями. В основі наукової популяризації лежить засада: про невідоме говорити через відоме, зрозуміле. Цим і пояснюється наявність полярних внутрістильових ознак: об'єктивність і суб'єктивність, абстрактність і конкретність (навіть наочність, ілюстративність). Зразок науково-популярного підстилю: Поняття вартості є, можна сказати, всеохопним, оскільки застосовується до величезної кількості явищ економічного і фінансового життя - товарів, послуг, сировини, інтелектуальної і фізичної праці тощо. Все в економіці має свою вартість. Розібратися у цьому складному феномені допоможе подана інформація (З журн.). - науково-навчальний - це мова навчання в усіх типах закладів освіти та мережі просвітницьких установ, товариств. Реалізується в підручниках, посібниках, лекціях, бесідах для доступного, логічного та образного викладу наукової інформації. Не виключає використання образних засобів мови, елементів емоційності. Зразок науково-навчального підстилю: Усі суб'єкти господарської діяльності у взаємозв'язку складають єдине ціле економічного механізму суспільства. Мета і характер діяльності суб'єктів господарської діяльності можуть бути різні. Тому за цими ознаками їх можна поділити на підприємницькі (комерційні), котрі функціонують і розвиваються за рахунок власних коштів, і непідприємницькі (некомерційні), існування яких забезпечується бюджетним фінансуванням державою. Суб'єкти господарювання з підприємницьким характером діяльності становлять собою підприємництва. Можна виділити наступні жанри наукової прози: монографія, журнальна стаття, рецензія, підручник (навчальний посібник), лекція, доповідь, інформаційне повідомлення (про що відбулася конференції, симпозіумі, конгресі), усний виступ (на конференції, симпозіумі і т.д.), дисертація, науковий звіт. Ці жанри відносяться до первинних, тобто створеним автором вперше. До вторинних текстів, тобто текстів, які складені на основі вже наявних, відносяться: o реферат, автореферат, конспект, тези, анотація. При підготовці вторинних текстів відбувається згортання інформації з метою скорочення обсягу тексту. До жанрів навчально-наукового підстилю відносяться лекція, семінарська доповідь, реферат, реферативне повідомлення. 5. Мовні засоби в науковому стилі Специфіка у використанні засобів загальної мови в науковій сфері спілкування зачіпає всі лінгвістичні рівні - фонетичний, лексичний, морфологічний, синтаксичний. Розглянемо по порядку: Фонетичний рівень. Фонетико-інтонаційна сторона в усній формі наукової мови не має визначального значення, вона покликана в основному підтримати стилістичну специфіку на інших рівнях. Так, повний стиль вимови має забезпечити чітке сприйняття словесної форми взагалі і складної зокрема. Цьому ж служить і уповільнений темп вимови слів. Понятійні словосполучення поділяються подовженими паузами, щоб адресат краще сприймав їх зміст. Загальний рівномірно-уповільнений темп мови також покликаний створювати сприятливі умови сприйняття. Фонетичні особливості наукового стилю зводяться до наступних: підпорядкованість інтонації синтаксичному строю наукової мови; стандартність інтонації; сповільненість темпу; стабільність ритмічного та хвилеобразного інтонаційного малюнка. Лексичний рівень. Побічний, узагальнений характер наукового тексту проявляється на лексичному рівні в тому, що в ньому широко вживаються слова з абстрактним значенням. Слова побутового характеру також набувають у науковому тексті узагальнене, часто термінологічне значення, наприклад, такі технічні терміни, як муфта, стакан, трубка, та багато інших. Характерною рисою наукового стилю є його висока насиченість термінами. При цьому частка термінів у порівнянні із загальновживаною лексикою не однакова в різних жанрах наукової мови. Необхідною умовою наукової мови є правильне, логічне визначення понять, що вводяться термінами. Неправильно вживаний або незрозумілий термін може дезінформувати читача. У суто науковому (академічному) стилі терміни не завжди пояснюються. У наукових творах для широкої аудиторії терміни зазвичай роз'яснюються. Може даватися пряме пояснення терміну, наприклад: "Просодика - це загальна назва таких ритміко-інтонаційних сторін мови, як висота, гучність голосового тону, тембр голосу, сила наголосу". Терміни можуть бути пояснені через синоніми або через пояснення походження терміна, тобто через етимологічні довідки. Визначення терміна може даватися "попутно", тобто в дужках, у виносках. У навчальній літературі, зокрема, в підручниках, терміни найчастіше отримують пряме пояснення. Морфологічний рівень. Абстрактність наукового стилю проявляється і на граматичному рівні - у виборі форм слова і в побудові словосполучень і речень. Особливо своєрідно вживається в науковому стилі дієслово. У даному стилі типовим є вживання форм теперішнього часу дієслова, і ці форми, характеризуючи досліджуване явище, мають позачасове значення. Позачасове значення набувають і форми минулого часу. Чергування форм теперішнього і минулого часу в інших стилях робить мову образною, "живописною", в науковому ж стилі чергування форм теперішнього і минулого часу вказують на закономірність явища, що підкреслюється контекстом. У науковій мові частіше, ніж в інших стилях мови, вживаються короткі прикметники. Своєрідно виявляється категорія особи: значення особи зазвичай є ослабленим, невизначеним, більш узагальненим. Пояснюється це тим, що в науковій мові не прийнято вживати займенник 1 особи однини "Я". Його замінюють займенником "МИ". Прийнято вважати, що вживання займенника "МИ" створює атмосферу авторської скромності і об'єктивності: Ми досліджували і прийшли до висновку ... (замість: Я досліджував і прийшов до висновку ...). Проте слід мати на увазі, що вживання авторського МИ може, навпаки, створювати атмосферу авторського величі, особливо коли дослідження не представляє особливого наукового інтересу. У зв'язку з цим замість форми 1 особи однини і множини займенників Я або МИ в наукових текстах вживаються невизначено-особисті і безособові речення. У цілому у науковому стилі над дієсловами переважають іменники та прикметники. Іменний характер наукового стилю - типова його (наукового стилю) риса, і пояснюється це наявністю в цьому стилі якісних характеристик предметів і явища. Крім того, часте вживання в науковому стилі імен іменників у поєднанні з прикметниками у функції визначення пояснюється стислістю такого поєднання і високою інформативною вагою іменних форм, що надзвичайно важливо для наукового викладу, мета якого - повідомити читачеві велику кількість предметних значень в можливо більш компактній формі. У зв'язку з цим необхідно охарактеризувати особливості вживання іменників у науковому стилі. Значно рідше, ніж в інших стилях, зокрема, в розмовному і художньому, вживаються одухотворені іменники. Серед іменників чоловічого і жіночого роду велике місце також займає абстрактна лексика. Своєрідно проявляється в науковій мові категорія числа іменників. У науковій літературі поширеним є вживання форми однини замість множини. Ці форми служать для позначення узагальненого поняття чи неподільної сукупності і спільності. Їх вживання пояснюється тим, що форми множини мають більш конкретне значення, вказуючи на окремі раховані предмети. Навпаки, в науковій мові зустрічаються форми множини іменників, які в інших типах мовлення не зустрічаються - множина від абстрактних і речовинних іменників. Для наукової мови характерне вживання деяких прикметників і дієприкметників у значенні вказівних займенників "цей, такий". Наприклад: Наступні мінерали, що входять до цієї групи, мають темне забарвлення. Прикметник "наступні" у значенні займенника "такі" підкреслює послідовність перерахування особливостей, ознак і т . д. У науково-технічній літературі, як правило, не вживаються, в силу їхньої невизначеності, неконкретності, займенники щось, дещо, що-небудь. У науковій мові велике місце займають прийменники, прийменникові сполучення. Високий відсоток служби в ній прийменників почасти пояснюється іменним характером наукового стилю. Науковий виклад розрахований на логічне, а не на емоційно-чуттєве сприйняття, тому емоційні мовні елементи не відіграють вирішальної ролі у науковій літературі. Однак, визнаючи специфічними рисами наукового стилю понятійну і підкреслену логічність, в ньому присутній і елемент образності, емоційності і в цілому експресивності. Використання емоційних елементів у науковому тексті значною мірою визначається областю знання, до якої він відноситься. Оскільки, наприклад, у наукових роботах з математики, механіки результати наукових пошуків повинні бути викладені так, щоб їх можна було формалізувати, перевірити експериментально, отримати втілення у схемах, авторська стилістична індивідуальність тут майже зовсім не представлена. Не представлена і образність мови. У науково-гуманітарній ж літературі, предметом якої є суспільство і духовна діяльність людини, емоційні елементи представлені досить широко. Особливо широко представлені емоційні елементи в тих розділах, де міститься наукова полеміка. Тут емоційний елемент органічно входить в словесну тканину наукового твору, не порушуючи його стильової однорідності та структурної одноплановості. Синтаксичний рівень. Синтаксичні особливості наукового стилю виявляються досить послідовно незважаючи на те, що синтаксичні конструкції в більшості своїй загальновживані, нейтральні. Синтаксис (побудова словосполучень і речень) найбільше відображає зв'язок з мисленням. Сучасний науковий стиль характеризується прагненням до синтаксичної компресії - до стиснення, збільшення обсягу інформації при скороченні обсягу тексту. Це проявляється в особливостях побудови словосполучень, в особливостях речень. Так, для наукового стилю характерні словосполучення іменників, у яких у функції визначення виступає родовий відмінок імені, часто з прийменником для (обмін речовин, коробка передач, прилад для монтажу). Імена прикметників в ролі визначення широко вживаються в термінологічному значенні: голосні і приголосні звуки, кримінальний кодекс, умовні рефлекси і т.п. Для наукового стилю типовим є вживання іменного присудка (а не дієслівного), що сприяє створенню іменного характеру наукового стилю. Найчастіше іменні присудки зустрічаються у визначеннях і міркуваннях, при цьому зв'язка нерідко відсутня. Широко вживаними в науковому стилі є іменні складові присудки з короткими дієприкметниками типу "може бути використаний". На рівні речення також проявляється специфіка наукового стилю. Оскільки логічність - одна з основних стильових рис наукового тексту, для його синтаксису характерні структури, перш за все виражають суто понятійний зміст. Такою основною структурою в багатьох мовах є повнозмістовне розповідне речення з нейтральним (у стильовому відношенні) лексичним наповненням, з логічно правильним (нормативним), прямим порядком слів і з союзним зв'язком між частинами речень. Простих речень у науковій мові стільки ж, скільки складних (49,7% і 50,3%). Середній розмір простого речення - близько 20 слів, складного - близько 30. Серед складнопідрядних переважають речення з одним підрядним. Питальні речення виконують у науковій мові специфічні функції, пов'язані з прагненням лише привернути увагу до розповіді. У такій же незвичайній ролі вживаються і спонукальні (для вираження допущень і пропозицій)речення. Для наукового стилю характерне широке поширення безособових речень різних типів, тому що в сучасній науковій мові особиста манера викладу поступилася місцем безособової, що обумовлено прагненням до об'єктивної узагальненості і абстрагованості. Широко споживані в науковому тексті пасивні конструкції (пасивні), при цьому часто відсутня вказівка на виробника дії. Для наукової мови характерне з'ясування причинно-наслідкових відносин між явищами, тому в наукових текстах переважають складні речення з союзним зв'язком (із спілками). Багато представлені складні сурядні й підрядні сполучники і союзні слова, такі, як: незважаючи на те що, з огляду на те що, тому що, внаслідок того що, тоді як, між тим як, у той час як і ін.. Найбільш продуктивні в наукових текстах складнопідрядні речення з підрядними причини, умовними, тимчасовими, слідства, з'ясувальними. Специфічною рисою наукового стилю є вживання складнопідрядних речень, де висловлюється зіставлення будь-яких явищ. Типовим для наукового стилю є вживання однорідних членів речення, які перераховують логічно однорідні поняття. Використовується в науковій мові і група вступних слів і словосполучень, що містять вказівку на те, ким висловлена та або інша думка, кому належить те чи інше вираження, яке джерело повідомлення (на нашу думку, на переконання, за відомостями, за повідомленням, з точки зору, відповідно до гіпотези, визначенню і ін.) Для наукових творів характерна композиційна зв'язаність викладу. Взаємопов'язаність окремих частин наукового висловлювання досягається за допомогою певних сполучних слів чи груп слів, що відображають етапи логічного викладу і є засобом зв'язку думок у ході логічного міркування. Висновки Основне завдання наукового стилю - гранично ясно і точно донести до читача інформацію, що повідомляється. А це найкращим чином досягається без використання емоційних засобів. Адже наука апелює, перш за все, до розуму, а не до відчуття. Науково-технічна революція змінила і сам характер дослідження. Наукові проблеми вирішуються тепер, як правило, зусиллями не одинаків, а колективом учених і інженерів. А це веде до того, що сучасний спосіб наукового викладу можна визначити як колективний, або формально-логічний, в якому не залишається місця для емоційності. Сфера застосування наукового стилю дуже широка. Це один із стилів, що робить сильний і різносторонній вплив на літературну мову. Науково-технічна революція, що здійснюється на наших очах, вводить в загальне вживання величезну кількість термінів. Комп'ютер, дисплей, екологія, стратосфера, сонячний вітер - ці і багато інших термінів перейшли із сторінок спеціальних видань в повсякденний ужиток. Якщо раніше тлумачні словники складалися на основі мови художньої літератури і у меншій мірі публіцистики, то зараз опис розвинених мов світу неможливий без урахування наукового стилю і його ролі в житті суспільства. Досить сказати, що з 600 000 слів авторитетного англійського словника Уебстера (Вебстера) 500 000 складає спеціальна лексика. Широкий та інтенсивний розвиток науково-технічного стилю привів до формування в його рамках численних жанрів, таких, як: стаття, монографія, підручник, патентний опис (опис винаходу), реферат, анотація, документація, каталог, довідник, специфікація, інструкція, реклама (що має ознаки і публіцистичного стилю). Кожному жанру властиві свої індивідуально-стильові риси, проте вони не порушують єдність науково-технічного стилю, успадковувавши його загальні ознаки і особливості. Отже, швидкий розвиток суспільства, стрімкий прогрес науки і техніки викликають потребу у формуванні спеціальної мови, найкращим чином пристосованої для виразу і передачі наукового знання. Список використаної літератури 1. Українська мова: Енциклопедія / Редкол.: В.М. Русанівський, О.О. Тараненко, М.П. Зяблюк та ін. - К., 2000. - С. 602. 2. Зелінська Н.В. Який він, науковий стиль? // Культура слова. - К., 1990. - Вип.. 33. - С. 13-17. 3. Непийвода Н.Ф. Мова української науково-технічної літератури. - К., 1997. 4. Дядюра Г.М. Експериментальне дослідження функціонування образних засобів у науковому тексті // Мовознавство. - 2001. - No 3. - С. 53-60. 5. Мацюк З., Станкевич Н. Українська мова професійного спілкування: Навч. посібн. 3-є вид. - К.: Каравела, 2010. 352 с. Размещено на Allbest.ru Рекомендуем! © ООО "Олбест" 2000 – 2014 Все права на базы данных защищены. |база знанийглобальная сеть рефератов||


source: fineweb

text: Вперед, Італія |Вперед, Італія| |італ. Forza Italia| |Голова партії:||Сільвіо Берлусконі| |Дата заснування:||18 січня 1994| |Дата розпуску:||27 березня 2009| |інтернаціонал||Європейська народна партія| |Ідеологія:||правоцентризм, ліберальний консерватизм, християнська демократія| Вперед, Італія (італ. Forza Italia) — найбільша права партія Італії (близько 400 000 членів в 2006 році). Заснована в 1994 році. Лідер — Сільвіо Берлусконі. Провідна партія коаліцій «Полюс свобод» і «Дім свобод». На виборах 2006 року в нижню палату парламенту отримала 23,7 % голосів і 140 місць з 630, на виборах Сенату 23,6 % голосів і 79 місць з 315, пішовши в опозицію. У 2008 році об'єдналася з Національним альянсом, створивши партію «Народ свободи». Зміст «Вперед, Італія» була сформована в 1993 році Сільвіо Берлусконі, успішним бізнесменом і власником чотирьох із головних приватних телевізійних станцій в Італії, поряд з Антоніо Мартіно, Маріо Валдучі, Антоніо Таяні, Марчелло Делл'Утрі, Чезаре Превіті і Джуліано Урбані. Італія була приголомшена серією корупційних скандалів відомий як Тангентополі і подальше розслідування поліції (операція «Чисті руки»). Це призвело до зникнення п'яти партій, які керували Італією з 1947 року: християнсько-демократична, соціалістична, демократична соціалістична, ліберальна і республіканська (вони сформували успішну п'ятибічну коаліцію під назвою Pentapartito з 1983 по 1991, а потім керували без республіканської з 1991 по 1994) і до кінця так званої першої республіки. Мета «Вперед, Італії» в тому, щоб залучити помірних виборців, які були «дезорієнтовані, політичних сиріт і хто ризикує бути не представлені» (як Берлусконі описав їх), особливо якщо Демократична партія лівих (прямі спадкоємці Італійської комуністичної партії) вдалося перемогти на наступних виборах і увійти в уряд в перший раз з 1947 року. Через кілька місяців після свого створення «Вперед, Італія» прийшла до влади в результаті національних виборів 1994 року, очоливши політичну коаліцію, названу Полюсом свобод (італ. Polo delle Libertà), куди увійшли Ліга Півночі, Національний альянс, і Союз центру. Сільвіо Берлусконі був приведений до присяги в травні 1994 року як прем'єр-міністр Італії, в якому найважливіші пости в кабінеті були розподілені між представниками «Вперед, Італія»: Антоніо Мартіно став міністром закордонних справ, Чезаре Превіті — міністром оборони, Альфредо Біонді — міністром юстиції та Джуліо Тремонті (у той час незалежний член парламенту) — міністром фінансів. У 1996 році під керівництвом «Вперед, Італії» Полюс свобод програла вибори і почалося те, що Берлусконі назвав «Перетин пустелі», те, що може, бути фатальним для молодої і неструктурованої партії, наприклад, «Вперед, Італії». Між 1996 і 1998, партія почала зміцнювати свої організації, під управлінням Клаудіо Скайоли, колишнього християнського демократа, який був національним координатором партії з 1996 по 2001 рік. У грудні 1999 року «Вперед, Італія» отримала повноправне членство в Європейській народній партії, в якій Антоніо Таяні, лідер «Вперед, Італії» в Європейському парламенті, був віце-президентом. У тому ж році, партія показала дуже добрий результат (25,2 %) на виборах Європейського парламенту. У 2000 році регіональні вибори Полюс свобод, за підтримки Ліги Півночі, виграв у 8 регіонах (найбільш густонаселених, за винятком Кампанії) з 15-и членів «Вперед, Італія» були обрані президентами регіонів П'ємонт (Ензо Гхіго, переобраний), Ломбардія (Роберто Формігоні, переобраний), Венето (Джанкарло Галан, переобраний), Лігурія (Сандро Біасотті, новообраний), Апулія (Раффаеле Фітто, новообраний) і Калабрія (Джузеппе Чіараваллоті, новообраний). Партія знову прийшла до влади на виборах 2001 року (29,4 % разом із крихітною італійської Джорджіо Ла Мальфа Республіканської партії), в нову коаліцію під назвою «Дім свобод» і складається в основному з Національного альянсу, Ліги Півночі, Християнсько-демократичного центру та Об'єднаних християнських демократів (останні дві партії об'єдналися в 2002 році, що утворюють Союз християнських демократів та центру, СДЦ). У червні 2001 року після величезного успіху в травневих виборах, Сільвіо Берлусконі був вдруге обраний главою італійського уряду, найдовше всіх обіймав кабінет в історії Італійської Республіки. Знову ж всі ключові міністерські пости були дані «Вперед, Італії». Учасники: внутрішніх справ (Клаудіо Скайола 2001-2002, Джузеппе Пісану 2002-2006), оборони (Антоніо Мартіно 2001-2006), фінансів (Джуліо Тремонті, 2001-2004, 2005-2006), промисловість (Антоніо Марзано 2001-2005, Клаудіо Скайола 2005-2006) і закордонних справ (Франко Фраттіні, 2002-2004). У всякому разі Джанфранко Фіні, лідер Національного Альянсу, був призначений віце-прем'єром уряду і міністром закордонних справ з 2004 по 2006, в той час як Роберто Кастеллі, старша фігура Ліги Півночі був міністром юстиції з 2001 по 2006 рік. Популярність уряду продовжувала неухильно скорочується з кожним роком. Регіональні вибори в квітні 2005 року були серйозним ударом для партії, яка, однак, залишався сильною в північних регіонах, таких як Ломбардія і Венето, а десь на півдні, де Сицилія є оплотом. Після цих виборів кабінет міністрів було переформовано, у зв'язку з наполяганням лідерів Союзу християнських демократів та центру, і Берлусконі сформував свій третій кабінет. За п'ять років перебування на посаді, Берлусконі уряд прийняв ряд реформ: реформа пенсійної системи, реформа ринку праці, реформа судової системи та конституційна реформа — остання відкинута на референдумі в червні 2006 року. У зовнішній політиці він переніс позицію країни до більшої близькості до США, у той час як в економічній політиці він не був у змозі знижувати подати, що він відкрито обіцяв всім під час виборчої кампанії 2001 року. У 2006 загальних виборів партія була присутня з трохи інший логотип, зі словами «Берлусконі президент» (Берлусконі Presidente). Це був єдиний учасник використовувати слово «президент» у своєму логотипі. На виборах до Палати депутатів, FI набрав 23,7 % і 137 місць, в тих в Сенат 24,0%, не рахуючи Трентіно-Альто-Адідже, чиї місця були розіграні на першого прийшов до фінішу основі і яка є лівою крило фортеці, через її союзу з Партією автономістські південно-тірольських народних). 31 липня 2007 Берлусконі протеже і можливого наступника Мікела Вітторія Брамбілла зареєстрували назву та логотип «Партії свободи» (Partito делла Либерта) мабуть, з підтримкою Берлусконі. 18 листопада, після того, як Forza Italia стверджує, що зібрані підписи понад 7 млн італійців (включаючи Умберто Боссі) проти другого уряду Романо Проді, щоб задати президенту Республіки Джорджо Наполітано викликати нові вибори, Берлусконі оголосив, що Forza Italia б скоріше об'єднані або перетворені в Народ свободи (PDL) партії. Після раптового падіння кабінету Проді II 24 січня 2008, розпад коаліції Союзу і подальшого політичної кризи, що прокладають шлях до нової загальної виборах Берлусконі натякнув 25 січня, що Forza Italia б, напевно, заперечується його останнього виборів і нова партія б бути офіційно заснований після цих виборів. В атмосфері примирення з Джанфранко Фіні, Берлусконі також заявив, що нова партія, можливо, бачив участю інших сторін. Нарешті, 8 лютого, Берлусконі і Фіні домовилися сформувати єдиний список під прапором «Народ свободи», в союзі з Лігою Півночі. У 2008 році на загальних виборів PdL виграв 37,4 %, і більшість в обох палатах, завдяки союзу з Лігою Півночі (8,3 %). Незабаром після виборів Берлусконі сформував свій четвертий уряд. 21 листопада 2008 Національна рада партії, під головуванням Альфредо Біонді з присутністю Берлусконі, офіційно вирішила переформування «Вперед, Італії» в «Народ свободи», яке офіційне відбулося 27 березня 2009 року. |Ця стаття не містить посилань на джерела. (квітень 2014)|


text: Прогресивна соціалістична партія Лівану Прогресивна соціалістична партія (ПСП) (араб.ألحزب ألتقدمي ألأشتراك) – політична партія Лівану. Заснована у 1949 політичними діячами, що виступили за проведення соціальних реформ. Партія оголосила себе світської і позаконфесійною. У її складі – представники різних релігійних общин, але найбільшим впливом вона користується серед друзов. На чолі партії встав друзській лідер Камаль Джумблат. У соціально-економічній області позиції ПСП були близькі до соціал-демократичних: вона закликала до зміцнення державного сектора і ролі держави в економіці, націоналізації деяких галузей, створенню кооперативів і поліпшенню положення трудящих. Одночасно партія розглядала приватну власність як «основу свободи і спокою суспільства». У сфері зовнішньої політики ПСП виступала за нейтралітет Лівану, проте на практиці орієнтувалася на підтримку арабських націоналістичних режимів і палестинського національного руху проти Ізраїлю. ПСП виступала за політичні реформи і поступову ліквідацію конфесійної системи. З 1951 партію була представлена в парламенті, з кінця 1950-х років приступила до створення власного ополчення. У 1975 ПСП очолила блок мусульманських і лівих партій – «Національно-патріотичні сили Лівану», який тісно співробітничав з Організацією звільнення Палестини і протистояв в ході громадянської війни християнським партіям. Військові загони ПСП були одним з основних озброєних угрупувань в країні. У 1977 лідер партії Камаль Джумблат був убитий і ПСП очолив його син Валід. Після Таїфських угод прихильники Валіда Джумблата грали важливу роль в політиці країни, члени і прихильники ПСП брали участь в урядах Лівану. До кінця 1990-х років відношення партії з Сірією значно погіршали, Джумблат став виступати за зменшення сірійського впливу. ПСП пішла на ширшу співпрацю з деякими християнськими лідерами. Партія підтримує тісні контакти з Соціалістичним Інтернаціоналом. На виборах 2000 до парламенту вибрані 5 членів ПСП. В цілому блок В.Джумблата (Фронт національної боротьби) об'єднує в парламенті 16 депутатів.


text: Міністерство освіти України РЕФЕРАТ з української літератури на тему: «Розвиток драматургії і театру у 80-90-х рр. ХІХст. в Україні» м. Слов’янськ 2007 Важливим показником загального культурного прогресу України в другій половині ХІХ століття було театрально-музичне життя. Театр став фактором не тільки культурного, але і суспільного підйому. Глядач шукав на сцені відповіді на запитання соціально-економічного характеру, пов'язані з розвитком капіталістичних відносин у всіх сферах життя суспільства, які його турбували. Доля українського театру така ж складна і терниста, як і доля української літератури та мистецтва взагалі. Старий театр, самобутній, наближений до народу (театр шкільної драми та трагікомедій, театр інтерлюдій і вертепу) пережив свої найкращі часи ще до зародження нового українського письменства. Зачинателі нової української літератури – Іван Котляревський, Григорій Квітка-Основ’яненко – робили спроби поновити український театр, убираючи драматичні твори в сучасні форми, використовуючи теми із селянського життя, живу народну мову, український колорит, народні пісні. Але замалий репертуар і випадковість, спорадичність вистав мандрованих українсько-російсько-польських труп, що мали на меті розважити українських магнатів і догодити їм, аж ніяк не сприяли розвиткові українського театру. У 60-х роках постійно діючий Київський міський російський драматичний театр часто давав спектаклі по п'єсах Н.В.Гоголя, А.Н.Островського, М.Е.Салтикова-Щедріна. Російська і світова класика на театральній сцені почала витісняти низькопробного змісту п'єски вітчизняних і закордонних ремісників від драматургії. Багато сил складанню високомистецького репертуару віддав тодішній керівник київської драматичної трупи і сам талановитий актор Н.К. Милославський. З кінця 60-х років при київському театрі був навіть створений спеціальний суспільний комітет, у задачу якого входило і визначення репертуару. Один з обізнаних сучасників писав: «Якщо драматична трупа, хоча і слабка, абияк трималася, то винятково завдяки репертуару; на сцені панували Островський, Гоголь, Грибоєдов, Сухово-Кобилін, Шекспір, Шиллєр і інші, декадентщини не було, не було п'єс «з настроєм», на сцені не було нічого напускного, була одна тільки життєва правда». 1 Перші спроби відродити національний театр з’являються лише в 70-х роках ХІХ століття. У 1873 – 1874 роках М. Кропивницький з успіхом улаштовував українські вистави в Харкові, а в 1876 році створив трупу в Катеринославі. Проте Емський указ спричинив майже п’ятирічний вимушений “антракт” у розвитку національного театру. У 1880 році пункт Емського указу стосовно заборони українських п’єс був переглянутий, унаслідок чого театральні вистави та концерти, хоч і з величезними обмеженнями, але дозволили проводити. Важливе значення для розвитку українського національного мистецтва мав аматорський театральний рух, який поширювався на Україні ще з першої половини ХІХ століття. Серед любительських театральних колективів, які з’явились на Україні в 60-70-х роках, особливо виділялись гуртки в Києві, Чернігові, Полтаві. Їхня діяльність підготувала ґрунт для створення професіонального театру. 80-ті роки на Наддніпрянській Україні стали періодом розквіту українського професійного театру, справжнім батьком якого вважають М. Кропивницького. 10 січня 1882 року М. Кропивницький здійснив постановку п’єси Т. Шевченко “Назар Стодоля”. Власне, саме з цієї дати й починається літочислення українського професійного театру. Для повноцінного функціонування новоствореної трупи потрібні були кошти та досвідчений керівник. Ним став М. Старицький. На утримання він використав усі гроші з продажу свого маєтку, що дало змогу збільшити персонал трупи, власний оркестр, подвоїти хор, підвищити платню акторам. Уже восени в Елисаветграді Старицький створив українську професійну трупу до якої ввійшли: Олександра Вірина, Ганна Затиркевич-Карпинська, брати Тобілевичі – Микола Садовський, Панас Саксаганський, Іван Карпенко-Карий, їхня сестра Марія Садовська-Барілотті, Марія Заньковецька та інші самобутні актори, часто звані “корифеями українського театру”. У театрі «Бергон’є» міста Києва у 1882 році вперше почала гастролювати тільки що сформована українська професійна трупа М.Л. Кропивницького при участі Н.К. Садовського, М.К. Заньковецької і інших. Її гастролі були дозволені з однією неодмінною умовою: в один вечір разом з українською п'єсою обов'язково повинна ставитися і п'єса російською мовою, до того ж на стільки актів, що й українська. Дискримінаційне відношення царської влади до передової української культури викликало демонстративні протести як українських, так і російські театральних діячів. Величезний суспільно-політичний резонанс мав сміливий і шляхетний вчинок видатної російської акторки Г.Н. Федотової, яка у знак протесту проти переслідування царатом української культури для свого бенефісу на наступний рік після Емського указу обрала драму Т.Г. Шевченко «Назар Стодоля» разом з «Кам'яним гостем» А.С. Пушкіна і «Провінціалкою» И.С. Тургенєва. Що стосується української театральної трупи, то її гастролі в Києві були заборонені в той же рік, коли вони почалися. Царська влада була не на жарт стривожена захопленим прийомом спектаклів української трупи з боку самих широких мас глядачів. Один із сучасників писав пізніше: «Спектаклі трупи відразу ж захопили громадськість, а найбільше молодь. Тільки й розмови було, що про українську трупу, тільки й думки було, щоб де-небудь дістати квиток на український спектакль». 2 Лише через 10 років українській трупі Н.К. Садовського знову дозволили в'їзд у Київ на колишніх умовах: у кожнім спектаклі повинні йти дві п'єси – українська і російська. Але при цьому ставилися ще великі обмеження у відношенні самої тематики – п'єси гострої соціальної й історико-політичної тематики на сцену не допускалися. Трупа Старицького влітку 1884 року показала на воронезькій сцені все краще, що було у репертуарі: твори І.Котляревського (“Наталка Полтавка”), Г.Квітки-Основ’яненка (“Сватання на Гончарівці”), Т.Шевченка (“Назар Стодоля”), С.Гулака-Артемовського (“Запорожець за Дунаєм”)... З таким же успіхом українські корифеї виступали в Курську, Саратові, Казані та інших містах. Негативним явищем було постійне роздроблення театральних труп. Під тиском зовнішніх обставин 1885 року трупа М. Старицького розпалася на дві частини. На чолі однієї лишився М.Старицький, на чолі другої (з більшою частиною корифеїв) став М.Кропивницький, а 1888 року, після нового поділу, з’явилася ще одна трупа – М.Садовського. Інтерес широкого загалу до українського театру викликав до життя безліч малих труп. У 90-х роках їх налічували вже близько тридцяти. Умови, у яких доводилося працювати акторам, були жахливими: українські трупи не мали своїх постійних приміщень і змушені були вести мандрівне життя. Україномовні спектаклі без дозволу губернаторів та градоначальників не мали право на постановку. Це не лише фізично й морально виснажувало акторів, а й відлякувало глядачів. Неоціненними є внески в становлення театру М. Старицького та М. Кропивницького. Старицький виступав проти розважальної ролі театру та створеного зображення українського мужика як недоумкуватого і п’яниці. Саме він уперше вивів у водевілі на посміховисько не мужика, а панів. М. Кропивницький – “український Мольєр” – був майстром реалістичної гри, противником зовнішніх ефектів, позування, клоунади. У роботі з акторами Кропивницький-режисер вимагав простоти, правди, психологічного розкриття образу. До Всеросійського з'їзду працівників сцени, що відбувся у 1897 році, корифеї української театральної культури М.П.Старицький, П.К.Саксаганський, І.Карпенко-Карий, М.К.Заньковецька склали інформаційну записку, у якій підкреслювали, що український театр не може існувати без таких п'єс, які торкаються гострих питань життя, як «Ревізор» Гоголя, «Горе від розуму» Грибоєдова, «Дохідне місце» Островського. П.К.Саксаганський, виступаючи на цьому з'їзді, з обуренням говорив: «Писати про історичне минуле, такому багатому темами й інтересом для слухачів, забороняється. Слова «запорожець», «козак», «рідний край» - жупел для цензури, і якщо п'єса більш-менш пристойно скомпонована, але має ці слова, то краще не посилати її в цензуру: усе рівно не дозволять. Через цього українські п'єси мають темою одноманітну любов, зовсім не цікаву для народу, і прикрашаються танцями і співом».3 Особливо лякала царат соціальна тематика, усе більш проникаюча в репертуар українського театру. Маючи на увазі драму М.Л. Кропивницького «Глитай, або ж Павук», київський цензор доповідав своєму головному управлінню в Петербурзі, що допустити її до печаті і появи на сцені не можна «через завзято ворожу тенденцію, проведену в ній, про зовсім безправне, майже безвихідне положення селянських мас, експлуатованих куркулями, на яких навіть і суду немає, тому що всі місцеві влади ними підкуплені». 4 Київська ліберальна періодична преса (газети «Зоря», «Праця», «Київське слово») була переповнена захопленими відгуками про спектаклі української трупи. «Київська старовина» писала про Кропивницького, що з усякої ролі він створює «шедевр, то смішачи глядача до сліз своїм високомистецьким, що ніколи не переходять у грубий шарж, комізмом, то потрясаючи його до глибини душі в сильно драматичних місцях». 5 У 1900 році українська трупа сформувалася в так називаний «Театр корифеїв», що веде місце в який зайняли Кропивницький, Садовський, Саксаганський, Карпенко-Карий, Заньковецька. У цьому театрі йшли навіть оперні спектаклі, зокрема одна з перших українських опер «Катерина», написана на сюжет поеми Т.Г. Шевченко композитором Н.Н. Аркасом. Творцем же української оперної класики по праву вважається Н.В.Лисенко, як композитор формувавшийся під безпосереднім керівництвом Н.А. Римського-Корсакова. Перші його опери “Чорноморці” і “Різдвяна ніч” на лібрето відомого українського драматурга М.П.Старицького, двоюрідного брата Н.В.Лисенко, були поставлені на приватній сцені в 1872 – 1873 роках аматорською трупою української інтелігенції. Успіх перевершив усі чекання, і в 1874 році розширений і інструментований автором варіант «Різдвяної ночі» був поставлений на сцені міського театру Києва. Грошовий збір від декількох спектаклів був використаний для допомоги голодуючим у Самарській губернії. О.І.Левицький, у той час студент, а згодом відомий історик, що грав у цих спектаклях, писав тоді: «Ще і тепер Київ не вгамувався: у місті тільки і розмов, що про нову оперу». 6 Зразок використання українських народних мелодій Н.В.Лисенко продемонстрував при створенні шедевра української оперної класики «Наталки Полтавки» по відомому твору І.П. Котляревського, а також музичної драми «Тарас Бульба» по М.В.Гоголю. Остання особливо зацікавила П.І.Чайковського і Н.А.Римського-Корсакова під час їхньої зустрічі з Н.В.Лисенко в Києві. Російські композитори високо оцінили «Тараса Бульбу», але при цараті так і не удалося поставити це видатне музичний твір на театральній сцені. З «Кобзаря» Т.Г. Шевченко композитор перевів на мову музики безліч віршів Н.В. Лисенко був невтомним пропагандистом українського музичного фольклору, який композитор аранжував, популяризував як музикант-виконавець у концертних програмах і як учений музикознавець у науково-теоретичних роботах. У 1873 році в Києві на засіданні Південно-Західного відділу Російського географічного товариства відбулася зустріч Н.В. Лисенка з талановитим українським народним співаком – кобзарем Остапом Вересаєм. Про виконавчу майстерність останнього київська періодична преса того часу писала: «Це – дійсний чарівник, що захоче, те з тобою і зробить. Велить плакати – будеш ридати не перестаючи, велить сміятися – будеш реготати без удержу, до болю в животі». 7 Лисенко в спеціальному науковому рефераті проаналізував музичні особливості українських народних дум і пісень, що виконувалися Вересаєм. Цей реферат ввійшов у книгу «Кобзар Остап Вересай, його музика і народні пісні, які ним виконуються», видану в Києві в 1874 році. Видатною подією в музично-театральному і літературному житті Києва стали організовані з ініціативи Н.В. Лисенко і Н.П. Старицького торжества на честь сторіччя з дня першого видання поеми «Енеїда» І.П.Котляревського. Організаторам, які з великими зусиллями домоглися від губернської влади дозволу на проведення ювілейного вечора, не вдалося одержати для нього жодного з трьох найбільших тоді в Києві театрально-концертних приміщень. Торжества відбулися в переповненому залі літературно-артистичного суспільства і вилилися в дійсне свято української культури. Виступали корифеї українського театру, хор під керівництвом Н.В. Лисенко і знаменитий оперний співак А.Ф. Мішуга, який, спеціально перервавши свої гастролі за кордоном, приїхав на ці торжества, щоб виконати перед його учасниками кілька вокальних творів Н.В. Лисенко на слова Т.Г. Шевченко. Нелегкою була доля митців української сцени, їм доводилося страждати та жертвувати собою заради розвитку національного театру. Тяжкі умови праці, боротьба за існування, тривалі судові процеси підірвали здоров’я М.Старицького та призвели його до повного банкрутства. М.Садовська-Барілотті, виснажена голодом і хворобою, померла просто на сцені. І.Карпенко-Карий, відбувши три роки заслання, увесь час перебував під наглядом поліції. М.Кропивницький після струсу мозку від навмисно скинутої на нього на київській сцені завіси почав глухнути, а під старість зовсім втратив слух. Проте саме наполеглива сподвижницька праця видатних режисерів і акторів дала змогу не лише вистояти та утвердитися українському театрові, а й вивести його на світовий рівень. У другій половині ХІХ століття українська драматургія досягла найвищого піднесення, проте не являла собою чогось однорідного: були два напрями – демократичний і ліберально-буржуазний. Діячі демократичного напряму високо піднесли прапор справді народного високоідейного реалістичного мистецтва. Представники ліберально-буржуазного відгалуження діяли в інтересах української буржуазії і поміщиків. За демократичний шлях розвитку театру боролися такі видатні майстри сценічного мистецтва, як М.Заньковецька, М.Кропивницький, М.Старицький, брати Тобілевичі. Народний український театр був дійовим засобом у боротьбі за визволення трудящих з-під соціального і національного гніту. Список цитованої літератури 1 Киев в восьмидесятых годах. Воспоминания старожила. Киев, 1910, с.195. 2 Білінський Микола. З минулого пережитого. 1870-1888. – Україна, 1928, No2, с.130. 3 Труды первого съезда сценических деятелей. М., 1900, с.263. 4 Український драматичний театр. К., 1967, т. 1. 5 Киевская старина, 1899, No8, с. 65. 6 Цит. по кн.: Кузьмін М. Забуті сторінки музичного життя Києва. К, 1972. с.174. 7 Цит. по кн.: Лавров Ф. Кобзарі. Нариси з історії кобзарства України. К., 1980, с. 80. Список використаної літератури. 1.АН УССР. История Киева, т.2: Киев периода позднего феодализма и капитализма. – К.: Наукова думка, 1984; 2.Новий довідник: українська мова та українська література. – К.: ТОВ “КАЗКА”, 2005; 3.Усі творчі роботи 6 –11 кл. – К.: Майстер-Клас, 2006.


text: Який буває шоколад Шоколад надзвичайно різноманітний за своїми формою і видами. Оскільки це дорогий продукт, його слід використовувати дуже акуратно. Шоколад буває молочним, чорним і білим, продається у вигляді плиток, фішок, крихти, густої пасти, какао-порошку, а також в рідкому вигляді (різні шоколадні напої). Вибір шоколаду: Для приготування кондитерських виробів використовуються чотири основних види шоколаду: кувертюр, кулінарний шоколад, столовий, або десертний шоколад, а також помадка з шоколадним смаком. Кувертюр - кращий та найбільш дорогий сорт з високим вмістом олії какао, яке надає шоколаду неповторний смак і аромат. У правильно розтопленого кувертюру красива глянсувата поверхня. Кулінарний шоколад буває різних сортів; його якість залежить від вмісту в ньому масла какао. Воно впливає і на смак і колір, і на щільність продукту. Кулінарний шоколад знаходить різноманітне застосування, він менш дорогий, ніж кувертюр, і підходить для приготування всіх виробів з шоколадними компонентами. Столовий, або десертний шоколад містить менше масла какао, але у нього чудовий смак. Він зручний у роботі, проте коштує досить дорого. Цей сорт краще використовувати для приготування обливного печива, особливих десертів або домашніх цукерок. В розплавленому стані досить густий, тому гладке глазуроване покриття з нього не вийде. Шоколадна помадка насправді містить так мало масла какао, що навряд чи має право називатися шоколадом. У неї менш приємний смак, ніж у інших видів шоколаду, фактура м'яка і досить жирна, однак у готової помадки є переваги - нею зручно користуватися, та й коштує вона дешевше. Готова помадка підійде для приготування будь-яких виробів з шоколадними компонентами. Як вже говорилося, шоколад буває трьох видів: чорний (напівсолодкий), молочний і білий. Чим чистіше шоколад, тим він твердіше і відрізняється більш вираженим гіркуватим смаком. Молочний шоколад найбільш м'який і солодкий. Білий, містить тільки масло какао без додавання темних його часток, не має чіткої смаку.


text: Призначений як для ділових поїздок, так і для відпочинку, Novotel Bangkok Platinum Pratunam ідеально розташований у Пратунам; одному з найпопулярніших районів міста. До центру міста всього лише 5 km a до аеропорта можна дістатися за 50 хвилин. Завдяки своєму зручному розташуванню, готель пропонує вам легкий доступ до визначних місць, які варто оглянути. Пропонуючи гостям широкий спектр послуг та чудовий сервіс, Novotel Bangkok Platinum Pratunam прагне зробити ваше перебування максимально комфортним. Ви можете насолоджуватися у готелі підібраними характеристиками топ-класу, такими як трансфер готель/аеропорт, обмін валют, спільний лаунж/ТВ зона, ресторан, додаткові умови для осіб з обмеженими можливостями. Увійдіть в один із 283 затишних номерів та втечіть від стресу для з широким спектром зручностей, таких як доступ до Інтернету, internet access – wireless, вітальня підвищеного комфорту в готелі, з'єднувальна(і) кімната(и) , окремий душ і ванна. Готель пропонує фантастичні можливості, в тому числ відкритий басейн , масаж, парна, басейн (дитячий), фітнес-центр, які допоможуть вам розслабитися після напруженого дня у місті. Novotel Bangkok Platinum Pratunam є ідеальним місцем для туристів, які шукають шарм, комфорт та зручність у Бангкок.


text: Бабуся. Від самого слова віє домашнім теплом, ніжністю, турботою. Бабуся завжди зрозуміє, пожаліє, обніме і відразу стає легше. Але і їй самій потрібна ваша турбота не менше. Вибираючи подарунок для бабусі, враховуйте те, що найголовніше для неї — увага. А найбільшу увагу ви зможете приділити їй, зробивши подарунок своїми руками, витративши на нього сили, фантазію і свій час. Вам знадобиться Фотоальбом, стрічки, мережива, ножиці, нитки, голка, картон, фломастери, пластилін, горіхи, насіння, лак Інструкція - Зробіть унікальний сімейний фотоальбом. Для цього придбайте звичайний альбом в будь-якому магазині і прикрасьте його з урахуванням смаків вашої бабусі. У цьому вам допоможе тканину, стрічки, мереживо. Усередині альбому напишіть короткі спогади про важливі події в житті вашої родини, підберіть фотографії, що нагадують про зворушливих моментах. І звичайно, залиште місце для того, щоб вклеювати і записувати нові спогади. Такий альбом буде передаватися у вашій родині з покоління в покоління. - Багато бабусі захоплюються рукоділлям. Зробіть для неї цікаву ігольніци-матрьошку. Візьміть аркуш картону, намалюйте форму матрьошки. Прикрасьте свою матрьошку, залишивши місце знизу для круглої ігольніци. Ігольніци зробіть також з невеликого кола картону і тканини. Між картоном і тканиною заповніть простір поролоном або ватою. Таку матрьошку можна повісити на стінку біля комода, де зберігаються матеріали для рукоділля. - Подаруйте вазу. Візьміть просту скляну вазу або пляшку. Покрийте всю її поверхню пластиліном. Зверху прикрасьте насінням, горіховими шкарлупками, зернами. Можна щось написати. Покрийте прозорим або кольоровим лаком, щоб закріпити. Така ваза стане відмінним доповненням до інтер’єру і нагадуватиме бабусі про вас. Тільки обов’язково стежте, щоб ваза не пустувала — даруєте своїй бабусі квіти. - Якщо дані варіанти здаються вам складними, зробіть просто листівку, прикрасивши її аплікацією з паперу або пластиліну. Зберіть букет польових квітів. Головне, вкладіть в цей подарунок свою душу. Бабуся буде рада будь-якому подарунку, якщо ви піднесете його з любов’ю.


text: РОЗМІЩЕННЯ ПРОДУКТИВНИХ СИЛ! Зміни у суспільстві та економіці останніх років призвели до появи класу безробітних, який дедалі збільшується. Служби зайнятості Столичного району станом на початок 1995 р. визнали безробітними понад 17,3 тис. чол., що становить 13,6 % загальної кількості безробітних в Україні, з них 6,0 тис. чол. у Житомирській області. Протягом останніх п'ятнадцяти років відбувалося кілька сплесків міграції як зовнішньої, так і внутрішньої. Після аварії на ЧАЕС усе населення 30-кілометрової зони було відселено як на південь району, так і за його межі. На початку 90-х років багато сімей військовослужбовців імігрувало з країн СНД. Разом з тим відбувалося переміщення населення і в межах району, особливо з периферії до центру. Значними були і залишаються маятникові міграції. Зокрема, до Києва щодня на роботу добираються майже 240 тис. чол. Це найвищий показник в Україні. Найвіддаленішими містами, з яких щодня добираються на роботу до Києва, є Малин, Козятин, Яготин, Ніжин. Щоправда, останнім часом обсяги маятникової міграції дещо зменшилися через складну економічну ситуацію в державі. Промисловість. У Столичному районі сформувався індустріально-аграрний комплекс, що спеціалізується на обробній промисловості. Частка промисловості у сукупній продукції промисловості та сільського господарства перевищує 60 %. Базою розвитку обробної галузі є паливно-енергетичний комплекс, основу якого становить електроенергетика. В районі працюють Чорнобильська АЕС, Трипільська ДРЕС, Київські ГЕС, ГАЕС, ТЕЦ-5 і ТЕЦ-6, Білоцерківська, Житомирська, Бердичівська і Чернігівська ТЕЦ, а також менші станції місцевого значення у сільськогосподарських районах. Район споживає вугілля Донбасу, нафту як місцеву, так і привізну із Росії, газ — зі сходу України та Туркменістану. На машинобудування, легку і харчову промисловість припадає понад 90 % товарної продукції промисловості району. Підприємства машинобудівного комплексу виробляють хімічне устаткування (Бердичів, Бахмач, Київ, Коростень, Фастів), пожежні машини (Ладан), екскаватори (Бородянка, Київ), верстати (Бердичів, Київ, Житомир), шляхові машини і комунальне устаткування (Коростень), оптичні прилади (Київ), радіо-, електроприлади та електроустаткування (Васильків, Житомир, Київ, Коростишів, Ставище, Чернігів), сільськогосподарські машини (Біла Церква, Ніжин, Новоград-Волинський, Прилуки), запчастини до тракторів (Малин, Олевськ), автозапчастини (Житомир, Чернігів), літаки, річкові судна, мотоцикли (Київ) та ін. Підприємства хімічної і нафтохімічної промисловості зосереджені у великих містах. Хімічні волокна виробляють у Житомирі, Києві, Чернігові, пластмаси — у Броварах, Києві, Прилуках, Фастові. Заводи гумотехнічних виробів розміщені у Білій Церкві та Ніжині, шиноремонтний — у Броварах. Лаки і фарби виробляє Київське виробниче об'єднання "Укрлакофарби". Заводи побутової хімії діють у Києві та Ніжині, азбестовий — у Білій Церкві. На місцевій сировині працює Гнідинцівський завод стабілізації нафти і виробництва зріджених газів. Розвивається в районі мікробіологічна промисловість. Зокрема, у Київській області працюють Немішаївський завод біохімічних препаратів, Трипільський і Плахтянський біохімічні заводи. На місцевій і довізній сировині сформувався лісопромисловий комплекс. У районі працюють понад 20 лісгоспзагів, які виробляють пиломатеріали, щитовий паркет, деревно-стружкові плити, товари культурно-побутового і господарського призначення. Серед галузей деревообробної промисловості найбільшого розвитку набула меблева, основні підприємства якої розташовані у Броварах, Білій Церкві, Житомирі, Києві, Корюківці, Ніжині, Прилуках, Фастові, Чернігові, Щорсі та інших містах. Виробництво паперу налагоджено у Житомирі, Коростишеві, Малині, картонову — у Києві, Обухові та Чернігові. Фабрики технічних паперів і поліграфічна є у Корюківці. Лісохімічна промисловість розвинена у Коростені. Сторінки ( 1 2 3 4 5 6 7 8 ) Вся дана інформація, яка викладена на сайті належить її авторам! Інформація представлена тільки для ознайомлення. Качан «Розміщення продуктивних сил України (1998)» Предмет «Розміщення продуктивних сил».


text: Ківі (національне прізвисько) Прізвисько почало формуватися в роки Першої світової війни відносно новозеландських військовослужбовців на фронтах Європи, завдяки використанню ними нарукавних емблем з зображенням птаха ківі. У роки Другої світової війни використання цього прізвиська стало популярнішим у лавах союзницьких військ, які брали участь у бойових діях в Європі, Африці та в Тихоокеанському регіоні. А після Другої світової війни це прізвисько стало загальновживаним і в самої Нової Зеландії, і за її межами. При використанні в новозеландському діалекті англійської мови національне прізвисько часто пишеться з великої літери — Kiwi, на відміну від назви птаха ківі — kiwi і на відміну від назву фрукта ківі — kiwifruit.


text: Мамона Мамона (грец. Μαμμωνας) — слово, що використовується в Євангеліях (Матвія 6:24, Луки 16:13) та в талмудійському словнику в негативному значенні: «багатство, земні блага», оскільки людина на них покладає свою надію і прив'язана до них.[1] В Новому Заповіті євангелісти застерігають віруючих від служби мамоні: - Матвія 6:24: Не можете Богові служити й мамоні - Луки 16:13: Не можете Богові й мамоні служити! |Це незавершена стаття про християнство. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: На якому тижні вагітності можна визначити стать майбутньої дитини? Стать дитини під час вагітності визначається в ході ультразвукового дослідження (УЗД). Однак медики вкрай рідко рекомендують робити УЗД виключно з метою визначення статі дитини. До медичними показаннями для визначення статі відносяться: можливість спадкових захворювань, пов'язаних з Х-хромосомою (наприклад, гемофілія – хвороба несвертиваемості крові), від яких страждають тільки хлопчики; необхідність виявлення деяких генетичних станів, визначення двійні. Відповідно до світових стандартів, УЗД плоду проводиться в певні терміни. Перший з них – 12-13 тижнів. На цьому терміні виявляється наявність грубих вад розвитку (відсутність кінцівок, головного мозку і т.д.). Наступне ультразвукове дослідження проводиться в 23-25 тижнів, коли найкраще видно анатомія органів плоду. Нарешті, останнє УЗД робиться при доношеною вагітності, коли доцільно визначити зрілість плаценти, кількість навколоплідних вод, масу плоду. Точність визначення статі дитини залежить насамперед від терміну вагітності і, на жаль, від досвіду фахівця. До 8-го тижня розвитку геніталії ембріона не диференційовані. Процес їх формування закінчується до 10-12 тижнях вагітності. Але на першому УЗД (в 12-13 тижнів) абсолютно достовірне визначення статі ще неможливо. На думку більшості вчених, впевнена ідентифікація статі дитини можлива тільки з 15-го тижня вагітності. Визначення хлопчика полягає у виявленні мошонки і статевого члена; дівчинки – у візуалізації великих статевих губ. Однією з помилок при ідентифікації статі дитини буває прийняття петлі пуповини або пальців кисті плоду за статевий член. Іноді у дівчаток внутрішньоутробно спостерігається проходить з часом набряк статевих губ, які помилково приймаються за мошонку. Бувають випадки, коли плід «ховає» чоловічу гідність за щільно стиснутими ніжками і з цієї причини визначається як дівчинка. Оптимальний термін для відповіді на дане питання – 23-25 тижнів вагітності. Плід досить рухливий і при терплячою наполегливості лікаря УЗД, швидше за все, покаже, хто він такий. При доношеній вагітності (з 37 тижнів) визначення статі дитини буває важко через його великих розмірів і малої рухливості. Нерідко ставлять запитання: чи не можна визначити стать дитини не візуально, за допомогою УЗД (як видно зі сказаного вище, цей спосіб важко назвати непогрішним), а яким-небудь більш надійним методом. Зробити це можна. У тих випадках, коли народження дитини чоловічої або жіночої статі в сім'ї неприпустимо за медичними показаннями (див. вище), визначення статі дитини здійснюється в ранні терміни (7-10 тижнів) за допомогою біопсії хоріона. При цьому з матки тонкою голкою забирається мікроскопічне кількість її вмісту для визначення хромосомного набору плода. У такому випадку стать ембріона встановлюється практично з гарантією 100%. Однак здійснювати цю процедуру тільки для встановлення статі майбутнього малюка небезпечно: може статися викидень. Джерело: - 9months.ru – стаття «УЗД-діагностика поля дитини» на сайті журналу «9 місяців» Додатково на Генон: - Чи можливо планування статі майбутньої дитини? - Як дізнатися стать майбутньої дитини? (Ненаукова інформація) Category: Для жінок Comments (Прокоментуй!) There are no comments yet. Why not be the first to speak your mind.


text: Якщо ви шукаєте готель, що зручно розташований у Берлін, то не шукайтенічого, окрім Halong Hotel. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Також дуже легко добратися до Прусіан Помп, Площа Жандарменмаркт, Виставка Мендельсона. Halong Hotel пропонує також багато можливостей для покращення вашого перебування в Берлін. Декілька характеристик готелю - вітальня, автостоянка, сімейний номер, бездротовий доступ WiFi , ресторан. Гості можуть обирати серед 23 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Halong Hotel є найкращим місцем для вашої зупинки у Берлін.


text: Призначений як для ділових поїздок, так і для відпочинку, The Space Villa ідеально розташований у Бенг Тао / Лагуна; одному з найпопулярніших районів міста. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Відвідвачі готелю можуть насолоджуватися туром по визначним місцям міста: Гольф-клуб Банджан Трі, Гольф-клуб Лагуна Пхукет, Лікарня Таланг. Скористайтеся багатвом чудового сервісу та послуг у цьому Пхукет готелі. Цей готель пропонує численні послуги, щоб задовольнити потреби самих вибагливих гостей. В готелі є 3 розкішно обладнаних номерів, в кожному з яких є холодильник, телебачення, кондиціювання, душ, балкон. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. The Space Villa є розумним вибором дл туристів до Пхукет, пропонуючи спокійно перебувати тут в будь-який час.


text: Консерваторія Штерна Була заснована Ю.Штерном, Т.Куллаком і А.Б.Марксом під назвою Міська консерваторія в Берліні (нім. Städtisches Konservatorium für Musik in Berlin). У 1855 році Куллак, а пізніше й Маркс покинули новий навчальний заклад, повністю залишивши його в розпорядження Штерна. Надалі консерваторія успішно працювала аж до 1936 г., коли нацисти реформували її в рамках жорсткості тоталітарної політики в області культури, перейменувавши в Консерваторію столиці Рейха (нім. Konservatorium der Reichshauptstadt Berlin). В 1966 г. Консерваторія Штерна стала частиною Берлінського університету мистецтв, у складі якого називається Інститутом Юліуса Штерна (нім. Julius-Stern-Institut). |Це незавершена стаття про музику. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Педру Америку Походить з простої небагатої сім'ї, син Даніела Едуарду ді Фігуейреду, артиста та мизуканта, та Фелісіани Сірне. Брат іншого відомого художника Франсиско Ауреліо ді Фігуейреду і Мелу. Після прибуття до Ріо-де-Жанейро в 1854 році, Педру поступив до Колегії Педру II. Його перші роботи дуже сподобалися німецькому художнику Біндзелю, завдяки якому він зумів поступити до Імператорської Академії Образотворчих Мистецтв, де він навчася з 1859 до 1864 року. Після цього, залишивши Бразильську імперію, Педру Америку відправився навчатися до Європи, де він навчався в Парижі та отримав звання доктора наук. Педру Америку одружився в 1869 році в Лісабоні, на Карлоті ді Араужу Порту-Алегрі (1844 — 1918), дочці Мануела ді Араужу ді Порту-Алегрі, також відомого жудожника. Мав трьох дітей. Він помер в 1905 році во Флоренції. Його тіло було доставлене до Ріо-де-Жанейро, і поховане на кладовищі Сан-Жуана Батісти. Картини Педру Америку здебільшого присвячені біблійним та історичним темам. Також він астор кількох портретів бразильських імператорів Педру II і Педру I, найбільш відома з яких «Незалежність або смерть» (Independência ou Morte), 1888 року, що зараз знаходиться в музеї Сан-Паулу (Museu Paulista). Він отримав кілька нагород — став кавалером ордена Корони Німеччини та великим кавалером римського ордена Священної могили. Педру Америку належить до академічної школи, і хоча навчався в Європі часів імпресіонізму, він залишився вірним традиціям Академії Образотворчих Мистецтв. Його найбільш відомі роботи: - Битва при Аваї (A Batalha do Avaí) - Битва при Кампу-Гранді (A Batalha do Campo Grande) - Незалежність або смерть (Independência ou Morte) - Мир та згода (Paz e Concórdia) - Червертований Тірадентіс (Tiradentes esquartejado)


text: Орган зору надає людині до 90% інформації про стан навколишнього середовища, забезпечуючи таким чином його гармонійне сприйняття. Патологічні стани, що призводять до погіршення зорових функцій можуть бути пов’язані з порушеннями прозорості оптичних середовищ ока, змінами оптичних характеристик ока, запаленням, травмами, дегенеративними та пухлинними процесами, як в самому оці, так і в зорових шляхах. Офтальмологічний кабінет клініки «Оберіг» , який оснащений офтальмологічним обладнанням провідних світових фірм Alcon (США), Topcon (Японія), забезпечує проведення на сучасному рівні та в повному обсязі діагностики стану органу зору. Завдяки досконалому діагностичному комплексу, з високою діагностичною об’єктивністю проводиться підбір окулярів. Орган зору не є відокремленою частиною всього організму і тому загальна патологія відображається і на його стані. Професійна співпраця спеціалістів кабінету з лікарями-кардіологами, невропатологами, ендокринологами, спеціалістами по КТ та МРТ-діагностиці дає можливість з високим ступенем достовірності встановити причини порушень стану органу зору і провести його своєчасне лікування. У зв язку з повсякденним використанням компютерів як в офісній роботі, так і у всіх інших сферах нашого життя навантаження на зоровий апарат людини набагато збільшилось, що спричинило зростання скарг пацієнтів на зорові розлади. Комплексне офтальмологічне обстеження, яке проводиться в клініці «Оберіг» , сприяє своєчасному виявленню зорових порушень, сховані аномалії рефракції, діагностику «офісного синдрому», який часто асоціюється з синдромом «сухих очей». Система надання послуг дозволяє проводити амбулаторні офтальмологічні оперативні втручання, лікування і діагностику захворювань оболонок ока. В разі необхідності проведення мікрохірургічних оперативних втручань клініка співпрацює з провідними офтальмологічними центрами мікрохірургії ока м. Києва і забезпечує супровід пацієнтів. У дитячому офтальмологічному кабінеті, крім визначення функціонального стану органу зору, проводиться комплекс лікувальних заходів, що сприяють поліпшенню та відновленню зорових функцій.


text: Опис серії українською: Боран виконав свій чоловічий обов’язок. Він просить пробачення у Сили, але все марно. Тепер вона знає, які права має дружина пана Борана і що означає «пані невістка». Сила хоче допомогти Ібрагіму. Вона іде з Бораном сватати Лусін, але зрозуміла кого насправді любить дівчина. Емре знову збирається в Мардін. Все готово для втечі. Сила пропонує Азаду та Нарін втекти разом з нею, але той відмовляється. Від Борана знову хочуть мудрого рішення: він має вирішити давню проблему двох родів, та хоче уникнути кровопролиття. Він прийняв мирне та компромісне рішення, але тим самим порушив традиції . 13 серія на російській мові смотреть онлайн