text: |главнаяреклама на сайтезаработоксотрудничество||База знаний Allbest| Педагогічне спілкування та його функції Особливості оптимального педагогічного спілкування як системи соціально-психологічної взаємодії і як професійно-етичний феномен між учителем і учнем, спрямована на створення оптимальних соціально-психологічних умов для обопільної діяльності в навчанні. Отправить свою хорошую работу в базу знаний просто. Используйте форму, расположенную ниже. 1. Сутність педагогічного спілкування Педагогічне спілкування як професійне спілкування вчителя з усіма учасниками навчально-виховного процесу, напрямки та основні етапи його реалізації. Специфіка та зміст педагогічного спілкування, тенденції його змін на сучасному етапі, основні функції. реферат [24,5 K], добавлена 15.06.2010 2. Педагогічна взаємодія і механізм співробітництва педагога й учнів Відмінності "педагогічної взаємодії" і "педагогічного спілкування". Способи та стилі педагогічної взаємодії, правила педагогічного спілкування у взаємодії педагога та учнями або студентами. Особливості педагогічної взаємодії у дистанційній формі навчання. курсовая работа [60,0 K], добавлена 07.12.2010 3. Педагогічне спілкування як діалог Опануванням педагогом майстерності діалогу як тип професійного спілкування. Ознаки діалогічного педагогічного спілкування. Децентрація позиції вчителя як гуманізація взаємодії. Пошук розв'язків у процесі взаємодії з урахуванням думок кожного учасника. контрольная работа [10,3 K], добавлена 09.02.2009 4. Педагогічне спілкування Суб'єктивність учителя в педагогічному спілкуванні. Діалогізація навчально-виховного процесу. Стилі та моделі педагогічного спілкування. Педагогічне мислення вчителя і педагогічне спілкування. Пошук шляхів перебудови педагогічного процесу в школі. реферат [26,4 K], добавлена 15.09.2009 5. Бар’єри в педагогічному спілкуванні і учбово-педагогічній взаємодії Педагогічне спілкування як діалог, його структура та рольові позиції. Особливості, функції педагогічного спілкування. Інтелектуальні джерела комунікативних бар'єрів. Бар'єри й ускладнення у процесі комунікації. Рольові позиції в педагогічному спілкуванні. контрольная работа [155,1 K], добавлена 25.02.2011 6. Специфіка педагогічного спілкування Поняття педагогічного спілкування, його сутність, мета, ознаки і функції. Загальна характеристика основних видів спілкування у навчально-виховному процесі сучасного вищого навчального закладу. Аналіз способів спілкування на заняттях за В.А. Сухомлинським. реферат [41,4 K], добавлена 22.06.2010 7. Психолого–педагогічні проблеми спілкування викладача та студента Зміст і структура педагогічного спілкування. Особливості педагогічного спілкування у вузі. Стилі і моделі спілкування викладача вищої школи. Технологія організації продуктивної взаємодії викладача і студентів, характерні причини конфліктів між ними. реферат [59,5 K], добавлена 28.03.2009 8. Вплив стилю педагогічного спілкування вчителя на процес формування пізнавальної активності старшокласників на уроках загальної біології Встановлення зв'язку між стилем педагогічного спілкування вчителя та пізнавальною активністю учнів. З'ясування, які стилі педагогічного спілкування слід застосовувати для збільшення пізнавальної активності старшокласників при вивчені предмету біології. курсовая работа [643,3 K], добавлена 11.02.2011 9. Використання психологічних способів впливу в процесі навчання Психологічні механізми педагогічного спілкування і взаємодії. Аналіз ролі навіювання в педагогічному процесі. Особливості аудиторної взаємодії викладача зі слухачами. Переконання як метод психологічного впливу в спілкуванні, основні вимоги до нього. реферат [27,1 K], добавлена 22.06.2010 10. Педагогічне мислення Специфіка педагогічного мислення. Характерні ознаки та показники педагогічного мислення. Взаємозв’язок педагогічного мислення вчителя і педагогічного спілкування. Професійне становлення особистості вчителя. Способи вирішення педагогічних завдань. реферат [24,6 K], добавлена 20.07.2011 Другие работы, подобные Педагогічне спілкування та його функції Міністерство освіти і науки України Черкаський державний технологічний університет КОНТРОЛЬНА РОБОТА з дисципліни “Основи педагогічної майстерності ” Черкаси, 2008 Педагогічне спілкування та його функції 1. Особливості, функції педагогічного спілкування 2. Педагогічне спілкування як діалог 3. Бар'єри спілкування 4. Ускладнення, що виникають в процесі спілкування 5. Структура педагогічного спілкування 6. Стиль педагогічного спілкування. Установка вчителя 7. Уміння слухати 8. Правила педагогічного спілкування 1.Особливості, функції педагогічного спілкування Педагогічне спілкування -- система соціально-психологічної взаємодії між учителем та учнем, спрямована на створення оптимальних соціально-психологічних умов для обопільної діяльності. Для цього педагогові потрібно уміти: оперативно і правильно орієнтуватися в постійно змінюваних умовах спілкування, знаходити відповідні комунікативні засоби, які відповідали б його індивідуальності, обставинам спілкування та індивідуальним особливостям учня, постійно відчувати і підтримувати зворотний зв'язок у спілкуванні. Педагогічне спілкування як професійно-етичний феномен вимагає від учителя спеціальної підготовки не лише щодо технології взаємодії, а й морального досвіду, педагогічної мудрості в організації взаємин з учнями, батьками, колегами у різних сферах навчально-виховного процесу. За своїм змістом і сферою функціонування воно може бути професійним і непрофесійним. Професійне педагогічне спілкування є комунікативною взаємодією педагога з учнями, батьками, колегами, спрямованою на встановлення сприятливого психологічного клімату, психологічну оптимізацію діяльності, стосунків. Воно забезпечує передання через учителя учням людської культури, допомагає у засвоєнні знань, сприяє формуванню ціннісних орієнтацій під час обміну думками. На противагу йому непрофесійне педагогічне спілкування породжує страх, невпевненість, спричинює зниження працездатності, порушення динаміки мовлення, небажання думати і діяти самостійно, відчуженість, стійке негативне ставлення до вчителя, навчання. Почуття пригніченості від вивчення певного предмета (а нерідко від спілкування з учителем) у деяких учнів триває впродовж багатьох років. Професійне педагогічне спілкування передбачає високу його культуру, яка засвідчує вміння педагога реалізовувати свої можливості у спілкуванні з іншими людьми, здатність сприймати, розуміти, засвоювати, передавати зміст думок, почуттів, прагнень у процесі навчання і виховання. Педагогічне спілкування є явищем поліфункціональним, яке забезпечує обмін інформацією, співпереживання, пізнання особистості, самоутвердження, продуктивну організацію взаємодії. Обмін інформацією і ставленням співбесідників один до одного характеризує комунікативний аспект спілкування, пізнання особистості й самоутвердження -- перцептивний, а організація взаємодії -- інтерактивний. Педагогічне спілкування допомагає вчителеві організувати взаємодію на уроці і поза ним як цілісний процес. Не обмежуючись лише інформаційною функцією, воно створює умови для обміну ставленнями, переживаннями, допомагає самоутвердженню школяра в колективі, забезпечує співробітництво і співтворчість у класі. За статусом педагог і учні діють з різних позицій: учитель організовує взаємодію, а учень сприймає, залучається до неї. Для того, щоб учень став активним співучасником педагогічного процесу, необхідно забезпечити суб'єкт-суб'єктний характер педагогічних стосунків, який полягає у рівності психологічних позицій, взаємній гуманістичній спрямованості, активності педагога та учнів, взаємопроникненні їх у світ почуттів та переживань, готовності до прийняття аргументів співрозмовника, взаємодії з ним. Головними ознаками педагогічного спілкування на суб'єкт-суб'єктному рівні є: особистісна орієнтація співрозмовників (здатність бачити і розуміти співрозмовника), рівність психологічних позицій співрозмовників (недопустиме домінування педагога у спілкуванні, він повинен визнавати право учня на власну думку, позицію), проникнення у світ почуттів і переживань, готовність прийняти точку зору співрозмовника (спілкування за законами взаємної довіри, коли партнери вслухаються, розділяють почуття одне одного, співпереживають, має особливий педагогічний ефект), нестандартні прийоми спілкування (відхід від суто рольової позиції вчителя). Педагогічну діяльність характеризують наступною структурою комунікативного впливу: ХТО - КОМУ - ЩО - ЯК -- ЕФЕКТИВНІСТЬ ПОВІДОМЛЕННЯ При цьому ХТО -- суб'єкт комунікативного впливу (педагог); КОМУ -- об'єкт комунікативного впливу (учень або група учнів). ЩО -- зміст комунікативного процесу (навчальний матеріал, або особистісно орієнтований зміст з метою зміни, розвитку особистості учня; ЯК -- конкретна педагогічна техніка (засіб спілкування); ЕФЕКТИВНІСТЬ ПОВІДОМЛЕННЯ -- ступінь збігу змісту, що передається педагогом, зі змістом, сприйнятим учнем (учнями). Важливим при цьому є вдосконалення соціально-психологічних особливостей особистості вчителя і оптимізація засобів педагогічного впливу, тобто акцент на компонентах ХТО і ЯК. Вдосконалення цих параметрів повинно охоплювати і комунікативну, і перцептивну (лат.ptrceptio - сприймання, пізнання), і інтерактивну складові спілкування, які тісно пов'язані з трьома основними сферами психіки: пізнавальною, емоційною, мотиваційно-рольовою. Тому оптимізація спілкування означає і вдосконалення психічного функціонування особистості вчителя. Залежно від типу (суб'єкт-суб'єктне, суб'єкт-об'єктне) спілкування вчителя може бути функціонально-рольовим або особистісно-орієнтованим. Функціонально-рольове спілкування є суто діловим, стандартизованим, обмеженим вимогами рольових позицій. Особисті мотиви, ставлення педагога й учня не враховуються й не виявляються. Головна мета його полягає у забезпеченні виконання певних дій. Особистісно-орієнтоване спілкування є складною психологічною взаємодією, яка передбачає виконання певних нормативних функцій з виявом особистого ставлення, почуттів. Головна його мета спрямована не так на виконання завдань, як на розвиток особистості учнів. Вимагає такого рівня внутрішньо детермінованої активності особистості, за якого вони не йдуть за обставинами, що складаються в педагогічному процесі, а здатні самі створювати ці обставини, виробляти свою стратегію, свідомо і планомірно удосконалювати себе. Психологічний портрет учителя, налаштованого на особистісно-орієнтоване спілкування: відкритість, доступність, створення для дітей можливостей висловлювати свої думки і почуття; справедливість, довіра до дітей, визнання їх неповторності, гідності; зацікавленість життям учнів, увага до їхніх проблем; емпатійне розуміння (здатність бачити поведінку учня його ж очима, відчувати його внутрішній світ); готовність завжди допомогти учням. 2. Педагогічне спілкування як діалог Педагогічний діалог -- дія у педагогічному процесі, яка дає можливість кожному партнерові самовиразитись у спілкуванні. Відповідно діалогічне педагогічне спілкування постає як тип професійного спілкування, що відповідає критеріям діалогу, забезпечує суб'єкт-суб'єктний принцип взаємодії педагога та учнів. Для того, щоб педагогічне спілкування мало всі риси діалогічності, вони повинні відповідати таким критеріям. Визнання рівності особистісних позицій, відкритість і довіра між партнерами. Ця ознака, будучи сутністю суб'єкт-суб'єктних стосунків, передбачає визнання активної ролі, реальної участі учня у процесі виховання. За таких обставин учитель та учень діють як партнери, спільно організовуючи пошук, діяльність, аналізуючи та виправляючи помилки. Педагог не зводить своїх дій до оцінювання поведінки учня і вказівок на необхідність і способи її поліпшення. Він надає учневі інформацію про нього, а той повинен сам учитися оцінювати свої дії. Йдеться не про усунення оцінного судження, а про зміну його авторства. Це забезпечує співробітництво, рівність та активність обох сторін. Зосередженість педагога на співрозмовникові та взаємовплив поглядів. Особистісна рівність у діалогічному спілкуванні передбачає різні позиції його учасників. Учень перебуває у колі своїх потреб і діє в напрямі задоволення власних прагнень (намагання самоутвердитися, пізнати нове тощо), а вчитель має зосередити свої зусилля на потреби учня. За такого спілкування у центрі педагога опиняється особа співрозмовника, його мета, мотиви, точка зору, рівень підготовки до діяльності. В організації діалогу важливим є використання прийомів аттракції (лат. аttrаhеге -- приваблювати). Вони передбачають легке сприйняття позиції людини, до якої склалось емоційно позитивне ставлення (почуття симпатії, дружби, любові). Завоюванню симпатії сприяють: використання прийому «власного імені» (звук його підсвідомо викликає приємні емоції, свідчить про повагу до особистості); привітна, щира усмішка (підбадьорення, заохочення, розуміння) виступає сигналом для партнера по спілкуванню (я твій друг); приховування негативних емоцій, обурення (навіть цілком справедливого, зрозумілого); використання механізмів навіювання (переконання) з метою формування віри в свої сили, наявність позитивних рис (прийом компліменту); терпляче, з розумінням і співчуттям, вислуховування співрозмовника, що дає змогу задовольнити потребу у самовираженні, формує позитивне ставлення до вчителя. Зосередженість на співрозмовникові передбачає готовність змінювати свої наміри, думки відповідно до зустрічних реакцій. Уважний до реакції дитини вчитель вибудовує взаємодію в площині інтересів співрозмовника, пропонує шляхи вирішення проблем залежно від його потреб. Для розуміння іншої людини важливою є уява, яка дає змогу уявити себе на місці співрозмовника, з'ясувати, наскільки зрозумілим буде для нього сказане. Уміння бачити ситуацію не тільки своїми очима, а й очима дитини є важливою рисою педагога. У її формуванні велике значення має інтуїція -- здатність бачити особливості іншої людини, через безпосереднє споглядання, без логічної аргументації. Процес міжособистісного розуміння тісно пов'язаний з емоційною сферою. Почуття, співчуття та співпереживання допомагають адекватніше розуміти інших людей. Уміння сприйняти почуття іншого як власні, здатність до емоційного відгуку -- необхідний компонент педагогічного спілкування та специфічний засіб пізнання людини людиною. 3. Персоніфікована манера висловлювання («Я вважаю», «Я гадаю», «Я хочу порадитися з вами»). Згідно з її вимогами діалог передбачає відкриту позицію. Вона є важливим критерієм діалогічного спілкування, який передбачає виклад інформації від першої особи, звертання педагога та учнів до особистого досвіду, висловлення не лише предметної думки, а й свого ставлення до неї, що разом з іншими чинниками зумовлює взаємодію. 4.Поліфонія взаємодії. Передбачає можливість для кожного учасника комунікації викласти свою позицію, пошук рішень у процесі взаємодії з урахуванням думок кожного учасника. Вона є антиподом до монологічного 5.Двоплановість позиції педагога у спілкуванні. У процесі спілкування педагог веде діалог не лише з партнером, а й із собою. Беручи участь у взаємодії, він одночасно аналізує ефективність втілення власного задуму. Це 3. Бар'єри спілкування Бар'єри спілкування -- перешкоди, що спричиняють опір партнера впливові співрозмовника. Вони виникають непомітно, і спершу вчитель може не усвідомлювати їх. Але примирення з ними формує негативний стиль спілкування. Серед чинників, що впливають на особливості взаємодії між учителем і учнем, велике значення мають соціальний, психологічний, фізичний і смисловий (когнітивний). Відповідно до цього розрізняють бар'єри у спілкуванні. Соціальний бар'єр зумовлений переважанням рольової позиції вчителя в системі педагогічної взаємодії. Учитель навмисно демонструє свою перевагу над учнем і свій соціальний статус. Нейтралізують його прагнення не протиставляти себе учням, а підносити їх до свого рівня, не нав'язувати свої позиції, а радити. Фізичний бар'єр пов'язаний з організацією фізичного простору під час взаємодії. Неправильно організований простір призводить до ізольованості вчителя, який неначе віддаляє себе від учнів, намагаючись сховатися за стіл, стілець тощо. Усувають такий бар'єр, скорочуючи дистанцію, відкритістю у спілкуванні. Смисловий бар'єр пов'язаний з неадаптованим до рівня сприйняття школярів мовленням учителя, яке занадто насичене незрозумілими словами, науковими термінами, які він використовує без коментарів. Це є причиною зниження їх інтересу до матеріалу, утворює дистанцію у взаємодії. Він стає непомітним за уважного ставлення до свого мовлення, ретельної підготовки до уроку. Естетичний бар'єр зумовлений несприйняттям співрозмовником зовнішнього вигляду, особливостей міміки. Усувають шляхом самоконтролю поведінки. Емоційний бар'єр з'являється за невідповідності настрою, негативних емоцій, що деформують сприймання. Долають його за допомогою усмішки, чуйного ставлення до співрозмовника. Психологічний бар'єр виявляється як негативна установка, сформована на підставі попереднього досвіду, неспівпадіння інтересів партнерів комунікації тощо. Усувають шляхом переорієнтації уваги з особистості на роботу, оптимістичним прогнозуванням подальшої діяльності. Найтиповішими серед психологічних бар'єрів є: розбіжність настанов (учитель приходить на урок захоплений своїм задумом, а учні байдужі, незібрані, неуважні, внаслідок чого він дратується, нервує); боязнь класу (властивий учителям-початківцям, які часто непогано володіють матеріалом уроку, але побоюються безпосереднього контакту з дітьми); поганий контакт (вчитель заходить до класу і замість організації взаємодії з учнями поводиться «автономно», наприклад, пише пояснення на дошці); звуження функцій спілкування (переважає інформаційна, залишаються поза увагою соціально-перцептивні, комунікативні функції); негативна установка на клас (упереджене негативне ставлення вчителя до класу, невстигаючих учнів, порушників поведінки); боязнь педагогічних помилок (запізнитися на урок, неправильно оцінити відповідь дитини тощо); наслідування (молодий учитель наслідує манери спілкування іншого педагога, не враховуючи власної педагогічної індивідуальності). Невміння подолати бар'єри, як правило, призводить до малоефективних моделей спілкування. Сукупність їх складає кілька типів: 1. «Монблан». Педагог підноситься над класом, як гірська вершина. Він відірваний від учнів, мало цікавиться їх інтересами та взаєминами з ними. Спілкування зводиться лише до інформування учнів, що зумовлює їх пасивність. 2.«Китайська стіна». Спілкування, за якого учитель постійно наголошує на своїй перевазі над учнями, виявляє до нього зневажливе ставлення. «Локатор». За цієї моделі переважає вибірковість учителя в організації взаємовідносин з учнями. Він зосереджує свою увагу на групі або слабких, або сильних учнів, що руйнує цілісну й безперервну систему спілкування. «Робот». Характеризує поведінку педагога, який цілеспрямовано й послідовно діє на підставі певної програми, незважаючи на обставини, що вимагають змін у спілкуванні. «Я сам». Сутність її в тому, що вчитель постає в ролі головної дійової особи, нерідко гальмуючи ініціативу учнів. «Гамлет». Діям такого вчителя властиві постійні сумніви: чи правильно його зрозуміють, чи адекватно відреагують на його зауваження тощо. «Друг». Може спричинити для вчителя втрату ділового контакту в спілкуванні. «Тетерук». Характеризує педагога, який під час взаємодії з учнями чує лише себе, не реагує на учня, не усвідомлює його переживань та потреб. 4. Ускладнення, що виникають у процесі спілкування Спілкування може призвести до негативного результату, якщо в його процесі виникає почуття образи, ворожості, відчуження. Найчастіше його спричиняють: 1.Відмінності між мовленнєвим та немовленнєвим спілкуванням. Спеціалісти стверджують, що тільки 7% інформації містить зміст сказаного, 55% інформації передається на невербальному рівні (мімікою, жестами), 38% -- якісними характеристиками голосу (висота тону, тембр). У процесі спілкування невербальні засоби реалізуються поза контролем свідомості, імпульсивно. Тому сказане не завжди збігається з тим, що демонструється у поведінці. Так, учитель може говорити про своє доброзичливе ставлення до учня; але поводитися при цьому нервово, з відчуженням. На цій підставі ймовірні сумніви учнів у його щирості. Тому під час взаємодії слід зважати на засоби і манеру спілкування, своєчасно виправляти помилки та розбіжності. Дисгармонія між словами, репліками, мімікою, жестами, рухами тіла нерідко вирішально впливає на спілкування. Зауваживши розбіжності у словах та поведінці співрозмовників, доцільно доброзичливо підкреслити не самі розбіжності, а своє сприйняття їх: «Я відчуваю, що ви чимось розгнівані (роздратовані, занепокоєні), зважаючи на ваш тон. Тому хотів би знати, чи не пов'язане це зі мною». Вплив на взаємодію прихованих (хибних) припущень. Вступаючи у взаємодію, людина найчастіше має певні припущення щодо особливостей поведінки та особистості партнера у спілкуванні. Неточні або хибні припущення можуть ускладнити процес взаємодії. Так, інколи може здатися, що опір учня у конкретній ситуації спричинений його невихованістю, неповагою до вчителя, насправді він є цілком природною реакцією на прояв неповаги з боку вчителя. Проблема прихованого контексту спілкування. У процесі взаємодії людина не завжди усвідомлює свої відчуття, думки, бажання. Не висловлюючи конкретно своїх занепокоєнь, рідко отримує адекватну відповідь. У педагогічній взаємодії така ситуація нерідко ускладнюється нерозумінням дитиною того, що з нею коїться, недостатнє усвідомлення своїх прагнень, бажань або страхів, побоювань. Тому вчитель повинен орієнтуватися передусім не на поведінку учня, а на з'ясування можливих причин такої поведінки, «думати й аналізувати за двох». Якщо педагог не орієнтований на виявлення прихованих мотивів поведінки, то спілкування з учнем породжує образи, роздратування, хибну поведінку, і, відповідно, -- ускладнення конфлікту. Учитель повинен контролювати свої дії, висловлення, робити їх чіткими, зрозумілими для дітей. Учені-психологи називають і інші чинники, що ускладнюють спілкування: погрози, накази, безапеляційні розпорядження; негативна критика; образи, образливі порівняння, прізвиська; апеляція до обов'язків: («Ти повинен», «Ти не маєш права»); репліки-пастки («Вихована людина не повинна так розмовляти з дорослим») або натяки без розкриття важливої інформації («Якщо ти будеш поводити себе добре, я зможу допомогти тобі»); допит; похвала з «пасткою» («Ти ж розумна людина, як же можна таке робити?»); упереджений діагноз мотивів поведінки («У тебе немає бажання вчитися; ти безсоромна людина, якщо таке робиш»); несвоєчасні поради; відмова від обговорення питання; зміна теми («Це дуже цікаво. Але давай краще поговоримо про твої оцінки»); змагання («Та хіба це проблема? От у мене проблема складніша»); заспокоєння запереченням («Усе мине, все коли-небудь закінчується, тому не слід хвилюватися»). 5. Структура педагогічного спілкування Професійне педагогічне спілкування є складною системою, яку складають чотири етапи: Моделювання педагогом майбутнього спілкування (прогностичний етап). У цей час окреслюються контури майбутньої взаємодії: планування й прогнозування змісту, структури, засобів спілкування. Змістом спілкування є формування мети взаємодії (для чого?), аналіз стану співрозмовника (чому він такий?) та ситуації (що сталося?). Тоді ж передбачають можливі способи комунікації, прогнозують сприймання співрозмовником змісту взаємодії. Цільова установка вчителя має вирішальне значення. Передусім він повинен подбати про залучення учня до взаємодії, створення творчої атмосфери, відкрити простір для його індивідуальності. Це вимагає від нього вміння сприймати й відповідно оцінювати людину. «Комунікативна атака» -- завоювання ініціативи, встановлення емоційного і ділового контакту. Педагогові важливо володіти технікою швидкого входження у взаємодію, прийомами динамічного впливу. До найефективніших механізмів впливу належать: - зараження (підсвідомий емоційний відгук у взаємодії з іншими людьми на підставі співпереживання з ними. Має невербальний характер); - навіювання (цільове свідоме «зараження» однією людиною інших мотиваціями певних дій, змістом чи емоціями в основному за допомогою мовленнєвого впливу на основі некритичного сприйняття інформації); - переконання (усвідомлений аргументований і вмотивований вплив на систему поглядів індивіда); - наслідування (засвоєння форм поведінки іншої людини на основі підсвідомої і свідомої ідентифікації себе з нею). 3.Керування спілкуванням -- свідома і цілеспрямована організація взаємодії з коригуванням процесу спілкування відповідно до його мети. На цьому етапі відбувається обмін інформацією, оцінками інформації, взаємооцінка Головне на початку взаємодії вчителя з учнями -- встановити цілісний контакт з ними, привернути їх увагу. Досягають цього насамперед мовленнєвими засобами. Педагог вітає учнів, пояснюючи значущість наступної комунікації, повідомляючи їм цікаву інформацію чи формулюючи проблемне запитання. Водночас він організовує простір навчальної взаємодії: розвішує таблиці, оформлює дошку, готує наочне приладдя, дидактичні матеріали. Цим він актуалізує увагу учнів, спонукає їх до участі в навчально-пізнавальній діяльності. Привернути увагу може і пауза. Але найчастіше поєднують кілька елементів: голосову розрядку, гумористичну репліку, казус, запитання до аудиторії, коментування тощо. Методи завоювання уваги аудиторії поділяють на пасивні й агресивні. Пасивні методи полягають у тому, що вчитель фокусує увагу аудиторії на своїй особистості, послідовно організуючи її. Агресивні методи використовують сильні, впевнені в собі експресивні педагоги, миттєво привертаючи до себе увагу аудиторії, неначе гіпнотизуючи її. Такий стан аудиторії вони утримують стільки, скільки потрібно для вирішення педагогічного завдання. Нерідко використовують темпоритми і педагогічну монотонність, за допомогою яких педагог ніби «пробивається» у свідомість слухачів, присипляючи, а потім напружуючи її, доводячи до кульмінації почуттєвих переживань. 4.Аналіз спілкування -- порівняння мети, засобів з результатами взаємодії, моделювання подальшого спілкування (етап самокоригування). На кожному етапі взаємодії педагогові слід дотримуватися певних правил, які оптимізують її. До них належать: формування почуття «ми», демонстрація єдності поглядів (усуває бар'єри, об'єднуючи для досягнення спільної мети); встановлення особистісного контакту, за якого кожен учень відчуватиме, що звертаються саме до нього (реалізується мовними засобами, називаючи ім'я, повторюючи вдало висловлене міркування учня); невербально візуальний контакт); демонстрація власного ставлення (виявляється в усмішці -- відкритій, невимушеній чи скептичній; інтонації -- дружній, сухій, безапеляційній; експресивності рухів -- спокійних, стриманих чи зневажених, нервових), психологічній дистанції -- довірі, конфронтації); демонстрація яскравих цілей спільної діяльності (викликає зацікавленість співрозмовника, почуття причетності до справи, єдності); вияв розуміння внутрішнього стану учнів (свідчить про зацікавленість у взаємодії, взаєморозумінні); постійний інтерес до учнів (потребує вміння слухати учнів, зважати на їх думку, співпереживати, зосереджувати увагу на позитивному -- робити все, що підтримує учня у його позитивних намірах); створення ситуації успіху (потрібна для сприятливого психологічного настрою під час взаємодії; створюють її постійним схваленням потенційних можливостей учнів). 6. Стиль педагогічного спілкування. Установка вчителя Стиль спілкування -- це усталена система способів та прийомів, які використовує вчитель під час взаємодії. Залежить він від особистісних якостей педагога і комунікативної ситуації. До особистісних якостей належать ставлення вчителя до дітей (активно-позитивне, пасивно-позитивне, ситуативно-негативие, стійке негативне) та володіння організаторською технікою. За активно-позитивного ставлення педагог виявляє ділову реакцію на діяльність учнів, допомагає їм, відчуває потребу у неформальному спілкуванні. Вимогливість, поєднана із зацікавленістю в учнях, викликає взаємодовіру, розкутість, комунікабельність. Пасивно-позитивне ставлення фокусує увагу вчителя на вимогливості та суто ділових стосунках. Таке спілкування характеризується сухим, офіційним тоном, браком емоційності, що збіднює спілкування і гальмує творчий розвиток вихованців. Негативне ставлення, що залежить від перепаду настрою вчителя, породжує в дітей недовіру, замкненість, нерідко лицемірство, брутальність тощо. Викликаючи негативне ставлення до себе, такий учитель працює і проти предмета, який викладає, і проти школи, і суспільства загалом. Ставлення до дитини детермінує організаторську діяльність вчителя, визначає загальний стиль його спілкування, який може бути авторитарним, демократичним і ліберальним. Авторитарному стилеві властивий диктат, який перетворює одного з учасників комунікативної взаємодії на пасивного виконавця, пригнічуючи його самостійність та ініціативу. Авторитарний учитель самочинно визначає спрямованість діяльності групи. Це гальмує ініціативу, пригнічує учнів. Головні форми взаємодії за такого стилю спілкування -- наказ, вказівка, інструкція, догана. Навіть подяка за таких обставин звучить як докір: «Ти добре сьогодні відповідав. Не чекав від тебе такого». А реакцією на помилки учня часто бувають висміювання, різкі слова. Вчитель нетерпимий до заперечень. Усе це породжує несприятливий психологічний клімат, пригнічує ініціативу й відповідальність, гальмує формування колективістських якостей, розвиває у дітей невпевненість. Демократичний стиль ґрунтується на глибокій повазі, довірі й орієнтації на самоорганізацію, самоуправління особистості та колективу. Базується він на думці колективу, покликаний донести мету діяльності до свідомості кожного учня і залучити всіх до активної участі в спільній діяльності. Основними способами взаємодії є заохочення, порада, інформування, координація, що розвиває в учнів упевненість у собі, ініціативність. З усвідомленням відповідальності, підвищенням зацікавленості, розвивається здатність свідомо, самостійно і творчо працювати, що забезпечує стабільний результат діяльності й закладає надійний фундамент розвитку особистості. За ліберального стилю в учителя немає стійкої педагогічної позиції. Вона виявляється у невтручанні, низькому рівні вимог до виховання. Ліберальний учитель прагне не втручатися в життя колективу, легко підкоряючись суперечливим впливам. Форми його роботи зовні начебто демократичні, але через пасивність і незацікавленість, нечіткість програми і брак відповідальності виховний процес стає некерованим. Педагогічне спілкування має свою систему стилів, особливості яких залежать від обставин та індивідуальних характеристик його учасників. Спілкування на підставі захоплення спільною творчою діяльністю. Головним для нього є активно-позитивне ставлення до учнів, любов до справи, співроздуми та співпереживання щодо сумісної діяльності. За такими вчителями діти «ходять слідом», оскільки спілкування з ними сповнює їх життя радістю, гордістю за досягнуті успіхи. Спілкування, що ґрунтується на дружньому ставленні. Воно базується на особистому позитивному сприйнятті учнями вчителя, який виявляє приязнь, повагу до дітей. Але інколи педагоги неправильно інтерпретують дружбу з учнем і перетворюють дружні стосунки на панібратські, що негативно впливає на весь навчально-виховний процес. Спілкування-дистанція. Дистанційне спілкування обмежується формальними взаєминами. Навіть позитивне ставлення педагога до дітей не дає йому змоги уникнути авторитарності, що знижує загальний творчий рівень спільної з учнями роботи (в класах можуть бути нібито хороша дисципліна, висока успішність, але відчуватись значні прогалини у вихованні учнів). Певна дистанція між учителем та учнем необхідна, але вона не може бути головним критерієм у стосунках. Спілкування-залякування. Поєднує в собі негативне ставлення до учнів і авторитарність в організації діяльності. Вдаються до нього педагоги, нездатні організувати спільну діяльність. Ситуативно таке спілкування проявляється у репліках: «Я не погрожую, але попереджаю: сміється той, хто сміється останнім...», «Спробуйте тільки..., попереду іспит...». Спілкування-загравання. Поєднує в собі позитивне ставлення до дітей з лібералізмом. Педагог прагне завоювати авторитет, хоче подобатися дітям, але не намагається відшукати доцільних способів організації взаємодії, не гребує дешевими прийомами. Це задовольняє честолюбство незрілого педагога, але справжньої користі йому та дітям не приносить. Запорукою продуктивного стилю педагога є його спрямованість на дитину, захопленість своєю справою, професійне володіння організаторською технікою, делікатність у стосунках. Установка -- це стійка схильність людини до певної форми реагування, за допомогою якої може бути задоволена та чи інша потреба. Вона спонукає людину орієнтувати свою діяльність у певному напрямі й діяти послідовно щодо всіх об'єктів і ситуацій, віддзеркалює стан особистості на основі взаємодії між потребами та їх задоволенням, забезпечує легкість, автоматичність та цілеспрямованість поведінки. Установка може бути основним чинником, який опосередковує активну взаємодію людини та соціального середовища. Завдяки багаторазовому повторенню так званих установочних ситуацій поступово формуються «фіксовані установки людини», які непомітно для неї самої впливають на її життєву позицію. Установки можуть бути як позитивними (поведінка школяра, основана на позитивному ставленні його до вчителя), так і негативними, упередженими (ставлення вчителя до невстигаючих учнів, які ще й порушують поведінку). Роль установки в педагогічному спілкуванні було досліджено під час експерименту, який увійшов у історію педагогіки, як «ефект Пігмаліона». Американські психологи Розенталь і Джекобсон після психологічного обстеження школярів, визначення рівня їх розумового розвитку повідомили вчителям, що в класах є учні з високим інтелектуальним потенціалом, назвавши їх прізвища. При цьому були названі діти, які насправді мали різні успіхи й здібності. Через деякий час психологи виявили найпомітніші успіхи в розвитку тих дітей, які були названі серед кращих, але мали посередні оцінки. Сталося це тому, що вчителі, дізнавшись про неабиякі здібності своїх вихованців, змінили установку щодо них. Навіть якщо рівень знань дитини був вельми невисокий, учитель почав уважніше придивлятися до неї, а це змінювало його ставлення до учня і характер стосунків загалом. Вчитель, як Пігмаліон, через атмосферу уваги і піклування у класі, доброзичливої вимогливості і любові створював умови для ефективного розвитку дитини. А найголовніше -- він дивився на дитину, як на талановиту і робив усе для того, щоб розвинути цей талант. Тому установка завжди повинна бути тільки позитивною, оптимістичною. 7. Уміння слухати Спілкування -- це діалог, в якому чергуються промова та слухання. Слухання є активним процесом, що вимагає уваги. Воно виконує функцію зворотного зв'язку, дає інформацію про сприйняття співрозмовника. З метою оволодіння мистецтвом слухання вчителю важливо вміти підтримувати увагу (спрямованість і стійкість уваги, візуальний контакт), залучати елементи невербального спілкування (погляд, жести, пози, зміна висоти голосу, інтонації), репліки та заохочення; виявляти розуміння й симпатії, схвалювати учня. Слухання відбувається в нерефлексивній та рефлексивній формах. Нерефлексивне (умовно-пасивне) слухання -- невтручання в мову співрозмовника. Проте воно активне, тому що потребує великого зосередження вчителя, який виявляє підтримку, схвалення, розуміння з допомогою стислих відповідей, що дає змогу продовжити бесіду, зняти напруження (репліки на зразок «Так», «Розумію», «Це цікаво», «Продовжуйте», «Чи можна докладніше?»; невербальні прийоми: доторкання руки, зміна дистанції тощо). Неправильна побудова репліки призводить до порушення контакту. Не слід вживати фрази: «Ну, давай», «Не думаю, що так уже й погано...»). Нерефлексивне слухання застосовують, коли співрозмовник висловлює своє ставлення до певної події, прагне обговорити наболілі питання, відчуває себе скривдженим, має труднощі у висловлюванні думок, вирішує важливу проблему, або за потреби стримати емоції в розмові з людиною, яка обіймає високу посаду. Воно безперспективне і недоцільне, якщо співрозмовник не хоче розмовляти, або воно суперечить інтересам співрозмовника й заважає йому самовиразитися. Рефлексивне слухання передбачає активне налагодження зворотного зв'язку для того, щоб проконтролювати точність сприймання інформації. Його ще називають «активним слуханням», оскільки допомагає з'ясувати розуміння почутого. Застосовують його за потреби з'ясувати зміст повідомлення. Іноді люди починають розмову зі вступу, не наважуючись почати з головного. Це означає, що людина не впевнена в собі. Тому необхідно вміти слухати рефлексивно, тобто з'ясовувати реальний зміст бесіди. Під час розмови використовують такі види рефлексивних відповідей: З'ясування. Передбачає звернення до співрозмовника за уточненнями з допомогою відкритих (змушують дати розгорнуту або уточнюючу відповідь) і закритих (вимагають відповіді: «Так», «Ні») запитань. Доцільніше користуватися відкритими запитаннями. Використовують фрази: «Будь ласка, уточніть це»; «Чи не повторите ще раз?» та ін. Перефразування. Сприяє формулюванню точності почутої інформації, коли вона видається зрозумілою, підсилює розуміння змісту бесіди. Полягає в передачі учневі його ж висловлювань, але словами вчителя. Починають словами: «Як я зрозумів тебе...», «Ви гадаєте, що...», «Іншими словами, ви вважаєте, що...». Відбиття почуттів. Акцентує увагу на емоційному стані співрозмовника, його ставленні до змісту розмови. Відмінність між почуттями та змістом повідомлення певною мірою відносна, її не завжди можна чітко визначити, якщо співрозмовник побоюється негативної оцінки, він може приховати своє ставлення до певних подій, фактів. Відображаючи почуття учня, вчитель демонструє розуміння його стану, забезпечуючи психологічну підтримку. Вживають вступні фрази: «Мені здається, що...», «Напевне, ви відчуваєте...», «Я розумію ваш смак...» тощо. Резюмування. Застосовують під час тривалої розмови для того, щоб підсумувати її, поєднати окремі фрагменти в єдиний контекст. Типові вступні фрази: «Підсумовуючи сказане вами, можна...», «Вашою метою, як я зрозумів(ла) є...» тощо. Рефлексивне слухання використовують на етапі перевірки знань учнів з метою з'ясування їх глибини, з'ясування помилок під час засвоєння матеріалу. Правильно обрана тактика слухання сприяє ефективності взаємодії вчителя та учнів. 8. Правила педагогічного спілкування Дотримання правил педагогічного спілкування вбереже педагога від багатьох труднощів та помилок, які підстерігають його в практичній діяльності. Стислий їх виклад можна звести до таких пунктів: Успіх педагогічної діяльності насамперед залежить від культури спілкування. Моделюйте спілкування не «від себе», а від дітей, їх потреб та інтересів. Орієнтуйте своє педагогічне мовлення на конкретного учня, а не на абстрактну групу. Використовуйте різні види спілкування. Спілкуйтесь із дітьми на взаємних інтересах, проте не організовуйте спілкування «по вертикалі», зверху вниз. Постійно враховуйте психологічний стан окремих вихованців і колективу загалом. Дивіться на себе збоку, постійно аналізуйте свої вчинки й дії. Умійте слухати дітей, зважайте на їх думку. Намагайтесь зрозуміти настрій дитини і на цій основі моделюйте спілкування з ними. 10.Спілкування не повинно призводити до конфліктів, а попереджувати їх. 11.Не принижуйте людську гідність. 12.Спілкування має бути систематичним. Не залишайте поза увагою «незручних» для вас дітей. 13.Будьте ініціативним у спілкуванні. 14.У процесі спілкування враховуйте стать вихованців. 15.Уникайте штампів, постійно шукайте нові форми, засоби, методи і прийоми. 16.Долайте негативні установки стосовно конкретного учня. 17.У процесі спілкування уникайте абстрактної критики, оскільки це породжує опір. 18.Якомога частіше усміхайтеся: це викликає позитивні емоції, спонукає до продуктивного спілкування. 19.У процесі вашого спілкування частіше висловлюйте схвалення, заохочення. 20.Відкрито виявляйте в дитячому колективі своє ставлення до вихованців. 21.Постійно розвивайте свою комунікативну пам'ять, запам'ятовуючи педагогічні ситуації, їх перебіг. 22. Якщо назріває потреба в індивідуальній бесіді, завчасно розробіть її план. У процесі спілкування в центрі уваги має бути особистість учня, його гідність. Враховуйте соціально-психологічне зростання дитини. Систематично аналізуйте процес спілкування. Технологія й тактика спілкування мають бути скеровані на усунення психологічних бар'єрів між вихователем і вихованцями. Враховуйте в процесі спілкування індивідуальні особливості, темперамент, характери учнів. Окремо обдумуйте особливості спілкування з важковиховуваними дітьми. У процесі спілкування не зловживайте своїми перевагами як керівника-вихователя. Постійно удосконалюйте інструмент спілкування -- власне мовлення. Рекомендуем! © ООО "Олбест" 2000 – 2013 Все права на базы данных защищены. |база знанийглобальная сеть рефератов||


source: fineweb

text: Моріц Шлік |Західна філософія Філософія 20 століття |Народився||14 квітня 1882 Берлін, Німеччина |Помер||22 червня 1936 (54 роки) Відень, Австрія вбивство |Основні інтереси||логіка, філософія науки, філософія математики, етика| |Вплинули на нього||Ернст Мах, Лювіг Вітгенштайн, Бертран Рассел, Макс Планк| |Вплинув на||Віденський гурток, Альберт Ейнштейн, Герберт Фейгль, Альберт Блюмберг| Фрідріх Альберт Моріц Шлік (нім. Friedrich Albert Moritz Schlick, слухатиопис файлу, 14 квітня 1882 – 22 червня 1936) — німецький філософ, фізик, один із засновників логічного позитивізму й Віденського гуртка. Зміст Шлік народився у Берліні в заможній родині. Він вивчав фізику в Гайдельберзі, Лозанні й, врешті-решт, Берлінському універиситеті під керівницвом Макса Планка. У 1904 він завершив дисертацію під назвою "Über die Reflexion des Lichts in einer inhomogenen Schicht" ("Про розсіяння світла в неоднорідному середовищі"). Після року роботи приват-доцентом в Геттінгені Шлік переїхав до Цюриха, де почав вивчати філософію. 1908 року він опублікував книгу Lebensweisheit ("Мудрість життя"), присвячену евдемонізму, теорії про те, що щастя найвища етична цінність. Габіталіційна робота "Das Wesen der Wahrheit nach der modernen Logik" ("Природа істини відповідно до сучасної логіки") побачила світ 1910 року. Після неї були написані кілька есе з естетики, а потім Шлік зацікавився проблемами епістемології, філософії науки й загальними науковими проблемами. Зокрема 1915 року він написав статтю про спеціальну теорію відносності Альберта Енштейна, всього лиш через 10 років після появи теорії. Інша робота Шліка, Raum und Zeit in der gegenwärtigen Physik ("Простір і час у сучасній фізиці"), розвила попередні результати, застосувавши геометричний конвенціоналізм Пуанкаре для пояснення включення неевклідової геометрії у загальну теорію відносності. Шлік деякий час працював у Ростоку й Кілі, а з 1922 став завідувати кафедрою натурфілософії у Віденському університеті. Раніше на цій посаді працювали Людвіг Больцман та Ернст Мах. Шлік мав неабиякий організаторський хист, що допомогло йому збірати навколо себе талановитих філософів та науковців. У Відні його запросили очолити групу, що регулярно щочетверга збиралася в хімічному корпусі для обговорення науково-філософських проблем. Одним з перших членів групи був математик Ганс Ган, а через кілька років до них приєдналися Рудольф Карнап, Герберт Фейгль, Курт Гедель, Отто Нейрат, Фрідріх Вайсманн та інші. Спочатку вони називали себе асоціацією імені Ернста Маха, але ввійшли в історію під назвою Віденського гуртка. Впродовж 1925-1926 років гурток обговорював нові праці, присвячені основам математики, авторами яких були Готтлоб Фреге, Бертран Расселл та Людвіг Віттгенштайн. Логіко-філософський трактат Віттгенштайна, короткий лаконічний яскравий твір, запропонував серед іншого логічну теорію знаків й картинну або модельну теорію мови. Гурток і Шлік, зокрема, були вражені цією працею й присвятили багато часу її вивченню. Навіть коли трактат перестав бути головною темою, його часто згадували й цитували. Врешті-решт, Віттгенштайн згодився зустрітися з членами гутка для обговорення Трактату та інших ідей. Завдяки впливу Шліка Віттгенштайн згодився повернутися в філософію після десятирічної перерви. Дискусії зі Шліком та Вайсманном продовжувалися доти, доки Віттгенштайн не відчув, що його ідеї використовуються без дозволу Карнапом, хоча таке звинувачення сумнівне. Пізніше Віттгенштайн ще листувався зі Шліком, хоча з членами гуртка більше не зустрічався. Шлік працював над Allgemeine Erkenntnislehre (Загальна теорія знання) в проміжку між 1918 та 1925, і, хоча пізніші зміни філософських поглядів ускладнили розуміння великої частини тверджень, Загальна теорія є, мабуть, його найважливішою працею. Основним мотивом роботи є гостра критика синтетичного апріорного знання. Шлік переконаний, що тільки самоочевидні твердження, такі як твердження формальної логіки та математики, істинні за означенням. Істинність будь-яких інших тверджень потрібно перевіряти емпіричним досвідом. Твердження, що не є означенням, і яке неможливо верифікувати або фальсифікувати досвідом, є «метафізичним», що рівнозначно з безглуздям, несеністницею. Такої думки притримувалися усі члени Віденського гуртка. У проміжку між 1926 та 1930 Шлік завершив Fragen der Ethik (Проблеми етики), книгу, якою він здивував деяких членів гуртка, оскільки визначив етику розділом філософії. У праці Позитивізм та реалізм Шлік запропонував одне з найкращих означень позитивізму, як такого світогладу, «що заперечує можливість метафізики». Відповідно, за Шліком метафізика є доктриною «справжнього бутття», «річчю в собі», «трансцедентальним буттям». Отже, позитивізм — це епістемологія, яка вважає єдино істинними дані та складові досвіду. Віденський гурток опублікував працю «Науковий погляд на світ: Віденський гурток», у якій його антиметафізичні погляди виражені кришталево ясно. Із ростом нацизму в Німеччині та Австрії чимало членів Віденського гутка виїхали в США або Велику Британію. Але Шлік залишився у Віденському університеті. 22 червня 1936 року Шліка в коридорі перестрів і застрелив колишній студент Йоганн Нельбек. Він стверджував, що філософія Шліка «вплинула на його моральні перестороги»: мабуть, це означало, що Нельбек скотився до гомосексуалізму, і параноїдально звинувачував Шліка у своєму падінні. Можливо, також, що мотивом убивства були ревнощі щодо студентки — хворій уяві Нельбека Шлік видавався конкурентом. Нельбека засудили, і ця подія в умовах росту нацистських і антиєврейських почуттів отримала викривлене виствітлення в пресі. Той факт, що Шлік євреєм не був, означав мало. Нельбек отримав 10 років ув'язнення і був випущений на поруки через два роки, ставши після аншлюсу членом Австрійської націонал-соціалістичної партії. - Edmonds, David and John Eidinow. Wittgenstein's Poker. New York: HarperCollins, 2001. - Fynn Ole Engler, Mathias Iven. Moritz Schlick. Leben, Werk und Wirkung. Berlin: Parerga 2008. (нім.) - Schlick, Moritz. Positivism and Realism. Originally appeared in Erkenntnis 111 (1932/33); translated by Peter Heath and reprinted in Moritz Schlick: Philosophical Papers, Volume II (1925–1936) from Vienna Circle Collection, edited by Henk L. Mulder (Kluwer, 1979), pp. 259–284.


text: Реферат Життя та діяльність Петра Могили Вступ Розділ I Становище Православної церкви на початку XVII століття 1.1 Утиски православних в Речі Посполитій 1.2 Берестейська Унія 1.3 Відновлення ієрархії Розділ II Життя та діяльність Петра Могили 2.1 Становлення Петра Могили 2.2 На шляху до митрополичої кафедри 2.3 Спадщина митрополита Висновки Список використаної літератури Вступ Постать митрополита Петра Могили - є однією з найвизначніших в історії України. Життя та діяльність Петра Могили мали великий вплив на розвиток українського та світового православ’я в 17 столітті. Саме діяльність Петра Могили була покладена в основу даної курсової роботи. Актуальність даної теми полягає в непростому становищі православної церкви в Речі Посполитій, що призвело до її занепаду та розділення; прихід на митрополичу кафедру Петра Могили та його реформаторські дії. В темі є присутнє неоднозначне трактування подій польськими, молдавськими, російськими, та іншими істориками. Деякі факти немає можливості перевірити. Предметом дослідження є причини, що привели на митрополичу кафедру Петра Могилу. Об'єктом дослідження виступає Петро Могила, його життя та його діяльність. Метою курсової роботи є дослідження духовної та політичної діяльності Петра Могили впродовж його життя. Основне завдання даної роботи полягає в тому , що на основі вивченої літератури потрібно висвітлити: - утиски православних в Речі Посполитій; - суспільно-політичне підґрунтя Берестейської унії; - становлення переконань Петра Могили; - діяльність митрополита Петра Могили; - спадщина митрополита. Хронологічні рамки охоплюють період з 1586 по 1647 роки. Джерельну базу курсової роботи склали праці польських, українських, російських, молдавських та європейських істориків,різні хрестоматійні видання. В опрацьованих історичних працях знаходимо деякі відмінності щодо певних подій. Зокрема, неможливо точно встановити деякі біографічні дані з життя Петра Могили. Потрібно також показати всю складність ситуації , що склалася в українській церкві. Значна увага приділена і внутрішній та зовнішній політиці митрополита Могили. Є також значна кількість матеріалів по Берестейській унії. Життя та діяльність Петра Могили допомогли охарактеризувати праці таких істориків: Наталії Полонської-Василенко; М.І.Костомарова... Структура роботи. Дана курсова робота складається із вступу, двох розділів, висновків, списку використаної літератури і має обсяг 25 сторінок. Розділ I. Становище Православної церкви на Україні на початку XVII століття 1.1 Утиски православних в Речі Посполитій Наприкінці XVI століття - на початку XVII століття українські землі перебували під владою Речі Посполитої. Будучи католицькою державою, Річ Посполита не виявляла ніякої толерантності щодо інших релігій. Особливо нетерпимо ставилися до православних ,тобто християн , що сповідували східний обряд. Особливо боровся з православними орден єзуїтів. Діставши неабиякий досвід у боротьбі з різними реформаційними рухами, вірні послідовники Ігнатія Лойоли всі свої сили, всю свою ненависть спрямували на боротьбу з схизматиками-православними. У цій боротьбі єзуїтам допомагали польська шляхта та король Речі Посполитої [12,c. 17]. Основою політики Речі Посполитої була теорія, згідно з якою у внутрішньому житті держава повинна була бути невіддільною від католицької церкви . Польща мала стати тим муром, що відділяв би християнський світ від інших народів. Тому поляки як могли латинізовували і в той же час денаціоналізовували Україну. Становище православних рік за роком погіршувалося. Всіх, хто сповідував східний обряд, обмежували в елементарних правах. Православним заборонялося займати вищі державні посади, православним єпископам було заборонено брати участь у засіданнях Сенату поруч з католицькими єпископами, міщанам та духовенству заборонялося проводити хресні ходи та похоронні процесії ,міщани не могли брати участь в управлінні містами. Всіх, хто сповідував православ’я, змушували платити великі податки. Славетні українські роди- Острозькі, Слуцькі, Збаражські, Заславські, Вишневецькі та інші через невеликий проміжок часу перейшли на латинський обряд. Таким чином вони залишили батьківську православну віру беззахисною. Винятком був лише князь Костянтин Острозький, котрий залишався поодиноким захисником батьківської грецької віри. На його територіях діяли надзвичайно ліберальні закони, що дозволяли сповідувати будь-яку віру [6,с 234]. В інших частинах України ситуація з часом тільки погіршувалася. Усім православним заборонялося, під страхом смертної, кари будувати нові церкви, створювати нові громади, нормою були постійні утиски на православних священиків. З’явилось і швидко почало поширюватись згубне для церкви та церковної ієрархії право патронату, що давало змогу магнатам та королю повноваження поставляти православних єпископів та священиків. Це було кричущим порушенням усіх православних догматів, адже згідно догм православної віри вищу церковну ієрархію обирають соборно. Єпископські кафедри часто продавалися за гроші, давалися за вислуги, за протекцією. Тому не дивно, що на цих кафедрах опинялися недостойні люди, які своєю поведінкою порочили і підривали авторитет церкви. Православним в Речі Посполитій створювали такі умови, які змушували усі тогочасні церковні громади переходити на латинський обряд що викликало незадоволення у людей [7,с. 85]. Ще однією проблемою православ’я були стосунки всередині церкви . З кінця 16 століття важливу роль у збереженні та захисті православної віри відіграють православні братства. В умовах занепаду церкви братства стали чільним елементом економічного та суспільного життя народу. Для цього вони прикладали всі свої ресурси та життєві сили. Братства засновувалися і утримувалися в переважній більшості при визначних церковних святинях, звідки походить і їхня назва. Ще однією складовою назви було місце розташування братства. Найвідомішими з них були: Львівське-Успенське, Віленське-Святодухівське, Луцьке Чесно-Хресне; Київське-Богоявленське та інші. Братства створювались як допоміжний орган при церквах, але з часом вони все більше почали брати владу над церковними структурами. Цьому сприяв, зокрема, і устав братства, затверджений усіма східними патріархами [4,с.323]. Згідно з уставом Львівського братства, який був затверджений антіохійським патріархом Йоакимом 1 січня 1568 року, братчикам надаються додаткові права та повноваження. Братства мали стати зразком для православного духовенства та мирян. Ще через три роки уже царгородський патріарх Єремія II вивів Львівське братство з підлеглості місцевим єпископам та надав йому право ставропігії. Братства були такими сильними, що на підставі їхніх доносів та свідчень позбувалися своїх посад та священики [4, с.224]. До голосу братчиків прислухалися дуже уважно і церковні зверхники патріарх константинопольський та православна шляхта. Великий вплив братств, насильне насадження латинства – все це дуже не подобалося православним архиреям. Вони бачили становище латинських єпископів, які нікому, крім Папи, не підкорялися. Православні єпископи дуже хотіли зрівнятися в правах з католицькими. Для цього вони були готові на все – навіть на підпорядкування Папі Римському. Так в середовищі українських православних єпископів зароджується задум створити церковну унію православних з Римом. 1.2 Берестейська унія Ідея унії або об’єднання східної та західної церков новою не була. Ще з часу великого розколу 1054 року були спроби поєднання цих церков. Найреальнішою спробою поєднання двох церков міг стати Флорентійський собор 1439 року. На цьому соборі були підписані документи про об’єднання. Православні визнавали примат першості Папи Римського, але зберігали всі свої обряди. На жаль, більшість простого духовенства та мирян не підтримали постанов цього собору, тому справа про об’єднання так і не була завершена. В кінці XVI століття знову гостро постало питання про об’єднання східної та західної церков. Ініціаторами об’єднання стали православні владики, маючи надію, що унія допоможе церкві досягнути її попередньої величі. У1590 році єпископ Львівський Гедеон Балабан першим порушує питання унії. Згодом до нього приєдналися й інші владики, прихильники об’єднання – Кирило Терлецький, Діонісій Збируйський та інші. Владики для узгодження своїх дій таємно зібралися на нараду у місті Белзі. Наслідком цієї наради став лист до короля Речі Посполитої, в якому владики заявляли про свою згоду визнати владу Папи. Нарада проходила в цілковитій таємниці, навіть не всі православні владики знали про об’єднання та про переговори з королем[8, с. 75]. З кожним роком число прихильників унії серед православного духовенства зростало. 1591 року до прихильників унії приєднався Перемишльський єпископ Михайло Копистенський, а 1593 року Володимирський владика Іпатій Потій. Чутки про унію поширювались по Україні. Унія мала, як і прихильників, так і противників. Одним з таких противників унії був князь Василь-Костянтин Острозький, воєвода Київський. Цей князь залишив по собі в історії українського православ’я незабутню пам’ять. Маючи величезні кошти та використовуючи своє становище у державі, він очолив православних у Польщі в їхній боротьбі за віру та національне визволення проти окатоличення та ополячення українського народу. Бачачи занепад православ’я князь вирішує у 1570 році заснувати в Острозі школу, де б православна молодь здобувала освіту у православному дусі. Цю відому школу називають ще Острозькою академією. В цій школі в ті роки здобуло освіту дуже багато визначних діячів, що особливо відзначилися в національному й церковному житті України у XVII столітті [ 5,с.388]. Але князю Острозькому до останнього не розкривали конспірації переговорів щодо унії. А коли нарешті він про них дізнався, то був дуже обурений, що така велика всенародна справа робилася потайки. Вимогу князя Костянтина про скликання собору, на якому повинні обговорити справу, було передано польському королю. Проте, король, не рахуючись з думкою всіх православних, відмовив у скликанні собору, мотивуючи це тим, що лише владики самі можуть односібно вирішувати справу про злуку. У грудні 1595 року єпископи Терлецький та Потій прибули до Риму , де на зустрічі з папою Климентом VIII склали визнання віри і визнали його першість. Папа прийняв Українську Православну Церкву зі збереженням усіх її обрядів та традицій [5, с.389]. Звістка про зраду єпископів православними сприйнялась негативно. На сеймиках шляхта протестувала проти самовільного вчинку владик. Але це не допомогло. У жовтні 1596 року у місті Бересті зібрався унійний собор на якому були присутні: митрополит Київський Михаїл Рогоза та п’ять православних єпископів, папський легат та представник короля. В урочистій атмосфері на цьому соборі було проголошено унію і піддано анафемі всіх, хто не приймав акту об’єднання з католицькою церквою[7, с.90]. Крім унійного собору у Бересті відбувся і антиунійний собор під головуванням князя Острозького. На соборі були 2 єпископи, що не прийняли унії - Гедеон Балабан та Михайло Копистенський, екзархи східних патріархів, архімандрити та багато священиків. Православний собор піддав анафемі всіх хто прийняв унію. Православний собор направив протест до короля, який був відхилений. Натомість король визнав усі постанови унійного собору, а постанови православного – визнав недійсними. Так Україна розділилася на дві частини: з одного боку увесь православний загал та 2 єпископи, а з іншого митрополит, 5 єпископів і невеличка кількість прихильників унії. Після собору почалася полеміка між обома таборами. В цій полеміці приймали участь найкращі полемісти з обох сторін. Уніятів було менше, але вони були краще організовані. Прихильники унії розгорнули активну діяльність для приєднання нових вірян. У1600 р. митрополита Рогозу замінив Іпатій Потій - великоосвідчена людина, добрий оратор і дипломат. Опорою для православних був князь Острозький, який шукаючи підтримки зблизився з протестантами. У 1599 р. відбувся з’їзд православних та кальвіністів на якому домовилися про співпрацю та спільну оборону інтересів[ 5, с.390]. Зразу після унійного собору православних починають переслідувати. Ті ж у свою чергу боронили свої права всіма можливими та доступними для них засобами. Братства, духовенство, міщани, селяни, шляхта, що зберегла вірність православ’ю, виявляли велику активність у цій боротьбі. В той час було написано багато антиунійних творів, на сеймиках вносилися протести проти католицьких безчинств, укладалися союзи з протестантами для спільного відстоювання інтересів. На жаль протести мало допомогли. Король Сигізмунд III вирішив відібрати у православних найбільшу святиню України – Києво-Печерську лавру і передати її уніятам. Але київський воєвода відмовився виконати наказ короля, а послане військо збройно відбив лаврський архімандрит Никифор Тур [11, с.394]. Після Берестейської унії Православна церква опинилася в катастрофічному стані. В 1607 р. помирає єпископ Гедеон Балабан, а в 1610 –Михайло Копистенський. Залишився тільки один православний владика -Єремія Тисаровський. А в 1608р. православних спіткало ще одне нещастя -помирає їх заступник та оборонець князь Костянтин Острозький [7,с.78]. Особливо багато зробили для захисту своєї віри православні братства. Кінець XVI початок XVII століть характеризується гарячою полемікою православних з прихильникими унії. Мелетій Смотрицький у своєму творі ,,Тренос” або плач Православної церкви осудив усі давні роди, що перейшли в католицизм. 1597 року вийшов твір ,,Апокриф” або відповідь на книги про собор Берестейській під авторством Христофора Філарета. Ця книга визначає устрій церкви, засади соборності для православних, осуджує собор Берестейській. Також в цій книзі порушується питання релігійної толерантності в державі й порушення прав православних в Речі Посполитій. Ще одним відомим полемістом був лаврський архімандрит Захарій Копистенський. Його твір ,,Паленодія” – був одним із найвизначніших тогочасних творів науково-богословського характеру. ,,Паленодія” була відповіддю на твір Лева Кревзи «Оборона єдності церковної». Захарій Копистенський в своєму творі доводить, що Папа Римський ніколи не був владикою над східними патріархами, а українська церква до 1596 року ніколи не була в унії з Римом. Він називає єзуїтів гіршими за турків і порівнює страждання українців під польським гнітом з стражданнями греків під турецьким гнітом [3, с.117]. Духовна боротьба православних – словом, проханнями, літературними творами, шкільною освітою - не змогла ослабити натиску католицтва та унії. І тоді, на захист православної церкви і на захист прав та вольностей українського народу, прийшла нова сила в українській історії – козацтво. Блискучі перемоги, міцна організація козацтва створили з нього ту реальну силу, на яку покладали надію православні [12,с.30]. 1615 року з козацькою допомогою в Києві засновано Богоявленське братство, членами якого були всі козаки Запорізького війська. З 1616 року гетьман Петро Сагайдачний особисто бере під опіку православних, захищаючи їх від утисків католиків та уніатів. 1.3 Відновлення ієрархії Але найстрашніше було попереду. Помирає владика Тисаровський і православна церква залишається без єпископів. Король робить спробу оголосити православну церкву неіснуючою. Трохи виправили становище східні єпископи, що приїздили за збором пожертв. Вони висвячували священників. До відновлення ієрархії взялися козаки на чолі з гетьманом Сагайдачним [12,с. 37]. 1620р., по дорозі додому, у Києві зупинився антиохійський патріарх Феофан. Саме до нього звернувся гетьман з проханням висвятити нових єпископів. Бачачи тяжке становище церкви патріарх погодився і влітку 1620р. у співслужінні 2 єпископів провів єпископські хіротонії. Ігумена Михайлівського монастиря Йова Борецького було висвячено на митрополита Київського, а ще 5 єпископів на вакантні посади [7,с. 88]. Відновлення православної ієрархії мало важливе значення для українців. Знову зростає престиж Києва як митрополичої столиці. На жаль, король та уряд не визнали нову ієрархію. Постійна загроза життю не дозволяла нововисвяченим владикам поїхати у свої єпархії. Під час війни з турками полякам була потрібна поміч козаків, за це обіцяли визнати ієрархію. Але війна минула, а обіцянки ніхто не виконав. Уніатська церква скориставшись безпорадністю православних активно розвивається. Їй вдається залучити на свій бік видатного полеміста та богослова Мелетія Смотрицького. Деякий час до прихильників унії належав і Петро Могила. Поляки, в більшості католики, на початку не підтримували уніятів [10, с.219]. 1628р. у Городку відбувся собор на якому православні та уніяти спробували усунути протиріччя та об’днатися. На соборі оговорювали різницю між Східною та Західною церквами. Але згоди не було досягнуто. У 1631р. помирає Сигізмунд III. Королем стає його син Владислав IV, який толерантно ставився до інших конфесій. Владислав очолив комісію яка розробила Пункти заспокоєння - документ, що давав православним рівні права з католиками. Було вирішено обрати нову православну ієрархію для заспокоєння усіх сторін. Від ієрархії 1620р. залишився тільки Ісая Косинський, який став митрополитом [4, с.333]. Новий митрополит не зміг стати лідером. Справжнім лідером був Петро Могила, який мав величезний авторитет та зв’язки. Саме Могила домігся від нового короля повернення майна для православних монастирів. Козаки та прихильники Петра Могили вирішують відсторонити Ісаю Копинського, як людину стару та хворобливу. Був виданий королівський указ, за яким Ісаю Копинського усунено з митрополичої кафедри, а новим митрополитом призначено лаврського архімандрита Петра Могилу. Так в історії української церкви почалася доба розквіту, що дістала назву “Могилянської”. Розділ II. Життя та діяльність Петра Могили 2.1 Становлення Петра Могили Петро Могила походить з давнього та знатного молдавського роду. Він народився 21 грудня 1596р. в сім’ї молдавського господаря Симеона. У 1610р. в боротьбі за владу помирає батько Петра. Петро з матір’ю змушений втікати до родичів у Польщу. Там вони дістали прихисток у родичів матері – князів Потоцьких. Багато допомагали Могилам і інші свояки – Корецькі та Вишневецькі [6,с.256]. Перебуваючи у вигнанні Могили не забували своїх традицій, ревно дотримуючись православ’я. Про дитячі та юнацькі роки Петра є дуже мало відомостей. Початкову освіту він отримав вдома. Пізніше навчався у школі Львівського братства, а згодом здобував ґрунтовні знання у кращих університетах Європи. Закінчивши навчання Могила оселяється при дворі гетьмана Жолкевського, який був його опікуном[14,с.308]. Брав Могила участь і в сумно знаменитій Цецорській битві, в якій загинув його опікун Жолкевський. Невдача при Цецорі не охолодила запал Могили. В наступному році він знову приймає участь у боях під Хотином. Але воєнна кар’єра мало цікавила Могилу. Після смерті свого опікуна Петро переселяється на Київщину. Часті відвідини Києва, тодішньої духовноі столиці, та дружні стосунки з митрополитом Борецьким впливають на долю Могили. Він приймає непросте рішення - присвятити себе служінню Богу, прийнявши чернечий постриг. Це рішення далося Петрові важко, адже у світському житті перед блискуче освідченим шляхтичем відкривалася блискуча кар’єра. Року 1625 Петро Могила стає ченцем Києво-Печерської лаври. Вступ у чернецтво такої знатної особи спорідненої з впливовими польськими родами підтримувало православну справу. У 1627р. Могила стає архімандритом. Молодий архімандрит розвиває велику діяльність, заводить нагляд над богослужіннями, карає нерадивих монахів [6,с.258]. Особливу увагу приділяв Петро Могила освіті священників. Його стараннями оновлювалися старі та будувалися нові церкви, великі кошти йшли на прикрасу печер. При Могилі лаврі став підпорядковуватись Пустинно-Миколаївський монастир та заснувалася Голосіївська пустинь. Власним коштом Могили при лаврі було засновано богодільню. Він мав задум створити при монастирі школу на зразок єзуїтських колегій. Для підготовки вчителів він починає відправляти за кордон молодих обдарованих людей власних коштом. Між ними були: Сильвестр Косів, Ісайя Трофимович та інші. Місце для школи було вибране біля Троїцької церкви[10,с.211]. Найважливішою своєю справою Могила вважав примирення уніатів та православних. Це було нелегкою справою. Одні розцінювали дії Могили як щирі та беззастережні, інші ж вважали дії архимандрита по примиренню церков підступними, націленими на те, щоб підпорядкувати православних Папі та розірвати будь-які зв’язки з іншими східними патріархами, особливо з Росією. Справедливо було б зазначити те, що зв’язки з Росією, а тим більше з російською церквою, були не дуже тісними. В Росії необхідно було зміцнювати владу царя нової династії Михайла Романова, а тим часом народ втрачав повагу до духовного звання, тому патріарх Філарет розпочав упорядкування та зміцнення церкви. Москві було не до київських справ. Тим більше, що висвячення київського митрополита та єпископів здійснювалося без неї [12,с.17]. Більш вагомою в цій ситуації була роль Запорозького козацтва, що мало за головну мету захист православної віри. В той час, коли мав бути скликаний у Києві 29 червня 1629 року помістний собор, козаки надіслали листа митрополиту Іову Борецькому, в якому йшлося про те, щоб митрополит та інше православне духовенство, що буде присутнє на соборі, не погоджувалося на жодну умову, що буде перечити православним інтересам, обіцяючи проливати кров за православну віру. Собор пройшов без особливих наслідків. Примирення між православними та уніатами не відбулося, хоч як цього не домагався Петро Могила. Не вийшло відновлення єдності церкви і через рік на Львівському соборі. Могила покладав на цей собор великі надії. Але, на жаль, об’єднання так і не відбулося, що породило серед православних та уніатів розгубленість та безнадію. Найвизначніший полеміст того часу, Мелетій Смотрицький, випускник Острозької школи , викладач і ректор Київської братської школи, у пошуках душевної істини здійснив подорож до Стамбула та Єрусалима, але повернувся звідти ще більше розчарованим і зневіреним у православній церкві. Після цього він прийняв бік унії, чим зрадив православних, в тому числі й свого кращого друга архимандрита Петра Могилу [13,с.84]. Серед численних розчарувань найболючішого удару Петру Могилі завдала смерть його побратима та однодумця, Іова Борецького. Звістку про смерть митрополита він отримав дорогою зі Львова до Києва. 16 січня 1631 року у Львові відбулося освячення, збудованої Львівським братством з немалими пожертвами Могили, ставропігійської церкви, на яке прибув і Петро Могила. Отримавши великі повноваження від митрополита Іова Борецького, він вів довгі розмови з братчиками, намагаючись своїми словами прихилити їх до своєї ідеї [4,с.334]. Незважаючи на довгу дорогу до Києва, Могила таки поспів на погребення митрополита. Під час похорону Петро Могила ознайомився з духовним заповітом покійного митрополита, згідно з яким архімандрит повинен вступити до Київського братства. Могила так і зробив, ставши старшим братчиком, опікуном і фундатором Київського братства, монастиря та братської школи. 2.2 На шляху до митрополитства Нова посада відкривала перед Могилою – шлях до митрополичої кафедри. Крім Печерського архимандрита, кандидатами на митрополичий престіл були: архієпископ Смоленський та Чернігівський Ісайя Копинський, козацький улюбленець – слуцький протопоп Андрій Мужиловський та римо-католик київський воєвода Тешкевич. Але втрутився король, який залишав за собою королівське право висувати митрополитів. Однак, як другий так і третій претенденти зазнали поразки. Митрополитом став Ісайя Копинський. Прагнення Петра Могили цього разу не здійснилися [6,с.262]. Незважаючи на поразку, Могила згуртовує довкола себе освічених людей, утворюючи просвітницький гурток. Створення цього гуртка призвело до відкриття школи на території Києво-Печерської лаври восени 1631року. У школі викладали освічені викладачі, що здобули освіту за кордоном в престижних європейських університетах. Викладання у Лаврській школі велося латинською та польською мовами. Школа створювалася за зразком польських шкіл вищого типу - колегій. В ній налічувалося понад сто учнів. З самого початку її існування лаврські іноки виступили проти надання школі приміщень. Але Петро Могила швидко зламав опір монахів: незговірливих іноків покарав, а ігумена усунув з посади, поставивши на його місце більш достойного. Згодом Київське братство та козаки підняли питання про об’єднання Київської братської школи з лаврською. Вкінці 1631 року 32 братчики Київського Богоявленського братства склали акт, де Петра Могилу називали пожиттєвим опікуном братства. Прохання братства підтримав і новий митрополит Ісайя Копинський. 12 березня 1632 року до Петра Могили звернувся гетьман реєстрових козаків Іван Кулага-Петражицький з проханням про об’єднання шкіл [10,с.234]. Зважуючи всі обставини Могила з однодумцями вирішує об’єднати дві школи в одну, яка б отримала назву Києво-Печерської колегії. Так Могила за згодою братства став її «старшим братом», довічним охоронцем і наставником. Гетьман Петржицький від імені полковників та всього Запорозького війська обіцяє боронити та утримувати школярів. [16, с.95]. У квітні 1632р. помирає Сигізмунд III. Згідно з польськими законами по смерті короля збирався так званий ,,конвокаційний” сейм, на якому обговорювали діяльність попереднього короля і обирали кандидатуру наступника. Потім збирався ,,елекційний’’ сейм на якому обирали короля. В той час Могила стає однією з ключових фігур тодішнього духовного та політичного життя. Навколо нього гуртується залишок православного дворянства. У Прилуках було скликано велику козацьку раду на якій було обрано делегацію на сейм. Одним із делегатів був Могила. Він на сеймі мав вимагати скасування всіляких актів, що забороняли православним будувати церкви, відкривати школи, типографії. Було прохання і про повернення єпархій та іншого церковного добра [11,с. 06]. І козацькі посли, і делегація духовенства виявили неабияку активність на сеймі. Щоб забезпечити собі більшість, королевич Владислав склав спеціальний меморіал,у якому пропонувалося вирішити козацькі питання, віддати православним Київську митрополію та Львівське єпископство. Але цей меморіал набував сили лише після затвердження “елекційним “сеймом, на якому відбувалися дебати, які мало не доходили до бійок. Поляки ніяк не хотіли йти на поступки православним. Делегація ж православних на чолі з Могилою постійно перебувала на засіданнях сейму, захищаючи свої права і подаючи протести. Петро Могила особисто звернувся до новообраного короля Речі Посполитої Владислава з проханням задовольнити всі вимоги православних. Оскільки Польща тоді була в неприязних стосунках з Москвою, то Владислав розумів, що потрібно здобути прихильність козаків та українського народу. Тому він видав ”диплом”, яким гарантував більші права та вигоди ніж ті, які були зазначені в ”меморіалі” [14,с.487]. «Диплом» надавав повну свободу переходу з православ’я в унію і навпаки. Київський митрополит повинен був висвячуватися в Константинополі. Заборонялося чинити православним будь-які образи та перешкоди. Православні дворяни, що були присутні на сеймі, вирішили замінити старого та немічного Ісайю Копинського на молодого й енергійного Петра Могилу. В березні 1633 року Владислав затвердив митрополитом Петра Могилу. У Львові відбулося висвячення Волоським єпископом архимандрита Печерського на митрополита Київського та Галицького. Підтримуючи нового митрополита польський король визнає легітимність його обрання своєю грамотою. Невдовзі було отримане благословення й Константинопольського патріарха, який ще й надавав Могилі звання «екзарха константинопольського трону». Проте Ісайя Копинський не вважав обрання Могили законним і подав скаргу королю. Слід зазначити, що до самої смерті в 1637 року Ісайя Копинський так і не визнавав владу Петра Могили [4,с. 336]. Ставши митрополитом Петро Могила з новою силою розгорнув своє подвижництво в церковній та освітній галузях. Першою справою нового митрополита було повернення святині – Софіївського собору, який за панування уніатів став пусткою і почав руйнуватися. Крім Софії у Києві відбудували ще й церкву св.Василія. На руїнах Десятинної церкви були знайдені мощі Володимира Великого. Були відбудовані: церква Спаса на Берестові, Успенський собор у Печерському монастирі та інші. При церквах були створені школи та шпиталі для хворих. Петро Могила продовжує упорядковувати та старається зберегти більшу частину культурних та духовних традицій православного богослужіння. З цією метою був скликаний 1640 року у місті Києві собор, на який були запрошені не лише духовні, а й світські особи, в основному члени братств. Наслідком цього собору стало затвердження та видання нового «Требника» у 1646 році. До церковної історії ця книга увійшла під назвою «Требник Петра Могили» і довгий час служила духовенству для задоволення насущних потреб [15,c.4]. Під керівництвом Могили було укладено і православний катехізис. Для його затвердження у 1643 році у місті Ясси був скликаний собор. Оскільки розгляд цього катехізису затягувався, то Могила змушений був видати короткий катехізис. У 1644 році митрополит видав полемічний твір ,,Ліфос”, в якому пояснює основні положення православної церкви і догматичні різниці між східною та західною церквами [6,с. 264]. Найбільше уваги митрополит Могила приділяє діяльності Київської колегії. Колегія була основою для підготовки священнослужителів, яких катастрофічно не вистачало. Слід зазначити, що колегія і братський монастир утримувалися на кошти Петра Могили. У монастирі перебували лише ті монахи, які були наставниками у Київській колегії. Всі вони вийшли з Печерської лаври і відзначалися освіченістю і вірністю православ’ю. Багато викладачів навчалися за кордоном за кошти Могили. Вороги православ’я в будь-якому випадку намагалися нашкодити колегії. В 1640 році Могила скаржився на те, що учнів його колегії часто переслідують католики та уніати. Це робилося для того, щоб учні залишали колегію. Для того, щоб становище колегії було більш стабільним і безпечним Петро Могила подарував їй власне село Позняківку [10,с.232]. Але вже на той час Могила витратив більшу частину свого майна на підтримку і підняття школи та церкви. Також чимало зробив він для розвитку мистецтва в Україні. Київські церкви розписували кращі художники Європи. Багато з них так і залишилися в Києві, сприяючи розвитку місцевої художньої школи. Петро Могила володів однією з найбільших тогочасних бібліотек, яка містила твори всіх класиків та сучасників. Ця бібліотека згодом стала власністю колегіуму [9,c.150]. Митрополита Петра Могилу звинувачували в прихильності до унії. Він справді підтримував зв’язки з уніатами, шукав можливості відновити церковну єдність. Але під єдністю він розумів не підпорядкування православних Риму, а мріяв про власний Український Патріархат, що згодом зв’язав би Схід і Захід, не потрапивши у залежність ні від першого, ні від другого. Золота доба митрополита Петра Могили завершилася його несподіваною смертю 1 січня 1647 року. У своєму заповіті він заповів все своє майно церкві та Київській колегії. Саме так закінчилася для української церкви ,,золота епоха ”– епоха Петра Могили, премудрого поширювача православ’я, пастиря словесного Христового стада, милосердного подателя просячим. Його поховано того ж таки року 9 березня у Києво-Печерській лаврі в Успенському соборі. За його вагомі духовні та фундаторські внески в розвиток православної церкви Російська та Українська православні церкви вшановують пам’ять Петра Могили як святителя 14 січня. 2.3 Спадщина митрополита Очоливши 1633 року Київську митрополію, Петро Могила починає приділяти велику увагу впорядкуванню церковного життя, яке занепало за роки безправності і утисків. Були відновлені тісні зв’язки з матір’ю-церквою Константинопольським патріархатом. Митрополит Могила наполегливо й неустанно дбав, щоб звести одностайність у богослужінні. Для цього ним був виданий «Евкологіон» або ,,Требник’’ – збірник богослужінь, що стосуються священних відправ. При укладанні цієї книжки використовували требники грецькі, старослов’янські, московські, а деколи навіть і римські. Зокрема з римських требників були взяті ,,Пассії’’ – читання Євангелія про страсті Ісуса Христа. В своєму требнику Могила не обмежився тільки викладом молитов та обрядів, а й додав до нього роз’яснення та повчання на різні випадки життя [ 2,с. 26]. Крім ,,Требника’’ Петро Могила видав ,,Катехізис’’ – книгу про віру православну. Ця книга була необхідною, адже під впливом католицького вчення православне зазнавало різних догматичних неточностей, що приводило до порушення норм та догматів східної церкви. Але ,,Катехізис’’ був виданий аж по смерті Могили, надрукований спершу в Європі, а в 1696 році в Москві в перекладі з грецької мови. ,,Катехізис” був зарахований православною церквою до символічних видань, тобто таких, які містять найавторитетніший виклад її віровчення[5,с. 571]. Авторству Могили також належить і ,,Служебник” – книга яка містить чини богослужінь та відправ Божественної літургії, Вечірньої, Ранньої, Північниці, Повечір’я та Часів. І в наш час ,,Служебник” являє собою яскравий взірець богослужбової книги, що є незамінним помічником православним священикам, та основою для догматичного та обрядового вчення православної віри. За митрополита Петра Могили були видані численні полемічні твори спрямовані проти унії, латинства, кальвіністів, а також історичні твори. Видавнича діяльність зосереджувалася в Києво-Печерському монастирі, де діяла своя друкарня[1,c. 95]. Перу митрополита Могили належить збірка доповнень до ,,Печерського патерика”.Завдяки цим доповненням до нашого часу дійшли відомості про діяльність та життя ігумена Манявського монастиря–Йова Княгиницького. Та все ж головною справою свого життя митрополит вважав школу, яку було відкрито у Києві. Історія школи бере свій початок з лаврського гуртка просвітницького характеру. Діяльність цього гуртка справляла політичний вплив на патріотичні почуття громадян, на їх бажання прислужитися загальним інтересам. До них належала і знатна киянка Галина Гулевичівна. 15 жовтня 1615 року вона вписала до Київських магістратських книг дарчу, за якою свій дім з землею дарувала монастирю та школі. Ця дата і стала початком історії Київської братської школи, родоначальниці Києво- Могилянської академії. Після свого обрання Могила перетворив Київську братську школу в колегію. Був відкритий і новий монастир, в якому жили тільки викладачі колегії, переважно монахи з Печерської лаври. На утримання монастиря і колегії Петро Могила записав дві лаврські волості зі всім майном та людьми [4,c. 322 ]. Мета Київської колегії була переважно релігійна: треба було створити покоління вчених та свідомих духовних осіб, а також і світських людей, які б пильнували інтересів східної церкви. Ідеалом Могили була така українська людина, яка б зберігаючи і свою віру, і свою мову, в силу своєї освіти і своїх духовних здібностей стояла нарівні з поляками, з якими доля зв’язала її в державних відносинах [3,с. 233]. Київська колегія поділялася на дві конгрегації: вищу і нижчу. Нижня конгрегація, в свою чергу, поділялася на шість класів, що являли собою початковий ступінь освіти. Вища ж конгрегація мала два класи і являла собою вищий ступінь в освітній програмі колегії. Всі науки в колегії викладалися, за винятком слов’янської граматики та катехізису, латинською мовою. Це захоплення латинською мовою в колегії не раз приводило до бунтів та прерікань з боку противників колегії і невігласів, що не розуміли методики викладання, а латинська мова була для них , насамперед, мовою ксьондзів та латинників. Митрополит як міг заперечував це, доводячи, що латинська мова є мовою освічених людей і знання цієї мови було просто необхідне [10,с. 233]. Спадщина митрополита справляє враження і на сучасників, адже мало хто з його попередників та послідовників може похвалитися такими здобутками, та досягненнями. Висновки 1 січня 1647 року помирає митрополит Петро Могила. Разом з його смертю на Україні закінчується ,,Могилянська доба’’– доба розквіту духовності та розвитку православної церкви в Україиі. Цю добу ще називають ,,Золотою добою’’ української культури та духовності. За 22 роки свого перебування у лоні церкви Петро Могила зробив дуже багато для її відродження та утвердження. Церква при Могилі перейшла на зовсім інший рівень існування, перетворившись з роздробленої і гонимої в об’єднану та фактично незалежну. Митрополит Могила відновив фінансову незалежність церкви, пожертвувавши для цього майже все своє майно. Він відкрив у Києві колегію, яка була однією з кращих у Європі і дала світові багато видатних діячів. Петро Могила був дбайливим і щедрим меценатом та ревним захисником Східної церкви. Будучи лицарем за своєю природою та вчителем за покликанням митрополит тяжко переносив усю несправедливість по відношенню до православних українців.Всіма можливими засобами Петро Могила старався полегшити долю простих людей захищаючи їх від утисків з боку поляків. Маючи підтримку серед політичних кіл Речі Посполитої та православної шляхти митрополит Могила домагався зрівняння у правах, для православних та католиків, на урядовому рівні . Оскільки Петро Могила був апологетом, то він в своїх творах засуджував безпричинне втручання держави в церковні справи. Він вважав, що церква повинна бути відокремленою від держави. Тому він все своє життя присвятив відродженню та укріпленню церкви, вбачаючи в сильній церкві передвісника незалежності України. Митрополит був також поміркованим політиком, тому й заручився підтримкою короля для досягнення своєї мети. На жаль, передчасна смерть митрополита Петра Могили не дала йому змоги завершити свої справи і виконати все задумане.Ніколи більше Українська церква не була такою консолідованою та монолітною .А пізніше взагалі втратить свою незалежність. Не зміг він також втілити свою найбажанішу мрію – створення власного Українського Патріархату, незалежного ні від Сходу, ні від Заходу,та примирення і об’єднання уніатів та православних. Список використаної літератури 1. Абрамович С.Д.Риторика та гомілетика.Ч.1.-Чернівці:Рута, 2. Булгаков С.В. Настольная книга священнослужителя. У 8 т.Т.4.Таинства православной церкви.- М.: Издательство Московской Патриархии, 1983г. -824с. 3. Возняк М.С. Історія української літератури. У двох книгах. Книга друга. -Львів: Світ, 1994 р. - 560с. 4. Ворончук І.О. Історія України в прозових творах та документах. II пол. XVI - I пол. XVII ст. - К.: Україна, 1996р. - 412с. 5. Закон Божий. К.: Видавничий відділ Київського патріархату, 2003р. 654 с. 6. Замлинський В. Історія України в особах IX-XVIII ст. - Київ: Україна, 1993р. 395с. 7. Історія УПЦ. Видавництво Київського патріархату, К.: 1998р. – 120с. 8. Карташев А.В. Очерки по истории Русской церкви. У 2 т. Т.2.- Минск: ООО Харвест, 2007г. - 589с. 9. Костащук Д. Голос пастиря. - Чернівці: Зелена Буковина, 2007р. - 203с. 10. Костомаров М.І. Історія України в життєписах визначних її діячів. - К.: Україна, 1991р. - 493с. 11. Курас І.Ф. Провідник духовності в Україні. - К.: Вища школа, 2003р. - 783с. 12. Мушкетик Ю.М. Серія ,,Гетьмани України”. - К.: Веселка, 1992р. - 42 с. 13. Полонська-Василенко Н.І сторія України: У 2т. Т.1. До середини XVII століття. - 4-те вид., стереотип. - К: Либідь, 2002р. - 672с. 14. Скляренко В.М.100 знаменитых людей Украины. - Харьков: Фолио, 2005г. - 511с. 15. Требник. В 2 частинах. Ч.-1. - К.: Видавництво Київського патріархату, 2000р. - 400с.


text: Хто така росомаха? Ареал: зустрічається в тундрі и лісотундрі Європи Гірськолижний, Азії та Північної Америки. У Європі збереглася на півночі скандинавських півострова и в Фінляндії. У России межа ареалу проходити через Ленінградську и Вологодську області й Пермській край; росомаха широко пошире и в Сібіру. Враховуючі її бродячий спосіб життя и здатність до далеких кочівлі, точно провести Межі ареалу Важко. Опис: зовнішність росомахи своєрідна, вон схожа чімось на ведмедя (Своєю незграбністю и клішоногістю) i Борсука з куниці (ГОСТР мордою и вухамі). Росомаха – великий звір, по велічіні и будові тіла сильно відрізняється від інших відів куницевих, альо близьким до них за Будова черепа и особливо зубної системи. Голова велика, з невеликими закругленими вухамі. Могутні щелепи та Великі Зубі, Що мают гострі Грані, легко можут зруйнуватися замерзли мертвечину и кісткі. Тіло злегка вітягнуте щільне, міцно сидить на порівняно коротких полупальцеходящіх лапах, озброєніх велічезнімі загнуться кігтямі. Задні лапи Трохи довше передніх, тому спина тварини злегка вігнута вгору. Ступні, за вінятком подушечок, покріті короткою шерстю. Шия коротка Товста. Навесні Зимове хутро віпадає клаптямі и замінюється короткої літньої шерсті, Що Складається з рідкісною ості. Восени віростає зимовий кудлатих хутро з Довгого ості та густого підшерстя. Хвіст покриттів довгими и Кошлатий волоссям. Самці від самок зовні НЕ відрізняються. Забарвлення: хутро на Тулуб густий довгий, бліскучій и жорсткій, темно-бурого, іноді чорного кольори. Зрідка попадають росомахи більш світлого забарвлення. З боків тіла (від плечей до хвоста) тягнеться добро помітна широка смуга ("шлея"). Її Колір змінюється від палевого до коричневого. Ці смуги, розшірюючісь, тягнуться назад, з'єднуються Один з одним на спіні Біля основи хвоста и відокремлюють темну спину від темних боків и черева. Голова темно-бура и Тільки на лобі и верхньої частин щік хутро більш світлий. Лапи и хвіст пофарбовані однобарвно з Тулубом. Розмір: довжина тіла 70-105 см, хвоста – 18-23 см, висота в плечах 40-45 см. Вага: близьким 20 кілограмів, хоча деякі індівідуумі досягають і 35 кг. Трівалість життя: у неволі до 17 РОКІВ, в природі до 8-10. Голос: рідко відають звуки, за вінятком Випадкове рохкання и гарчання в момент роздратування. Середовище проживання: росомаха ТИПОВЕ лісове тварина, мешкає в глухій тайзі, по високих хребтах ГІР, порослих лісом. У нізінній тайзі селитися звичайна Серед бурелому, де влаштовує собі лігво и віводіть дітінчат. У горах нерідко жіве в альпійському поясі, а лігво влаштовує Серед осіпів и в тріщінах СКЕЛЯ. У Швеції місцем її проживання в основному Буває болотиста місцевість и торфовіща. Вороги: природніх ворогів практично Немає, за вінятком Вовча зграя и ведмедів. Їжа: росомаха абсолютно нерозбірліва в їжі и їсть буквально все з однакових жадністю. Основу харчування стають головні чином падло, зокрема Залишки відобутку вовків и ведмедів – лосі, Домашні та дикі північні олені и т. д. рідше нападає на дорослих оленів, причому зазвічай її жертвою стають хворі особин. Однозначно частіше відобуває молодих оленів, ізюбра, лосів, козуля, ловити и зайців. Відомі випадка нападу росомахи на бобрів, лисиць, куниць и видра. Кож поїдає дрібніх грізунів, нападає на рябчіків, тетеревів и глухарів, полюю ловити рибу, жаб, коли вдається – ласуваті Пташиний яйцямі, ягодами воронікі, брусніці и навіть медом. Поведінка: в пошуках їжі росомаха проходити в день до 45 км. Пересувається Повільно: хороша Мисливська собака легко обходити звіра. Однак Під годину атаки Може скакаті підстрібом галопом Зі швідкістю прежде тридцять миль годину. Росомахи володіють великою вітрівалістю, іноді переслідуючі відобуток без відпочинку до 10-15 км, хоча при цьому їх швідкість НЕ перевіщує 15 км / ч. Свою здобіч переважно краде або переслідує, особливо взимку по насту, Який її добро трімає. Іноді, росомаха вартує здобичi, прічаївшісь у якої-небудь стібки, ярка або залазить на невелікі дерева и несподівано стрібає на наблізілася тварина. Тварини на американський контіненті часто влаштовують засідкі на свою здобичi, а в Європі – ні. Глухарів, тетеревів и рябчіків вістачає на земли, коли ті сплять або тихенько підкрадається до них, коли птахи сидять на гнізді. Взимку в гірськіх річках и озерах росомаха ловити рибу. Як Тільки вон помітіть, Що близьким ополонку зібралося кілька Рібок, різкім рухом лапи вон вікідає їх разом з водою на лід и тут же з'їдає. Навесні вон з жадібністю поїдає снулую після нересту рибу, тім самим, віконуючі роль природного санітара. Росомаха для свого прохарчування вбіває Ліше стількі тварин, скількі їй необхідно. У разі Великої кількості корму влаштовує запаси и жіве Біля них, Поки смороду НЕ вічерпаються, а потім Знову почінає кочуваті. Взимку, коли трапляється віявіті тушу Великої загіблої тварини, ховає їжу в тайниках, замаскувавші їх гілкамі, камінням або льодом. Селитися в порожнінах Між камінь або в пахучих горах, Під вивернута корінням великих дерев. Полює НЕ Тільки Вночі, альо и вдень. Нюх у росомахи розвинення добро, альо зір поганий. Дуже обережна и потайліва, побачіті звіра на волі можна Вкра рідко. У капкані и Пастка потрапляє не часто, незважаючі на ті, Що Постійно їх обстежує и з'їдає приманку з відобутком. Взимку росомаха частенько Йде по сліду вовків або лисиці, щоб скорістатіся Частина їхнього відобутку. ЯКЩО доводитися вступати в битву за цього, то росомаха стає Дуже агресивний. Напали на слід рісі, росомаха невтомно Йде за нею до тих пір, Поки та не зловіть небудь тварина. Тоді росомаха нападає на РИСЬ и після короткої, альо жорстокої бійкі зазвічай забирає в неї здобіч. Задні лапи у росомахи більш шірокі, Ніж передні: 10 см в ширину и 9 см в довжина. Провалюючісь у сніг, тварина залішає Великі сліді, Схожі на ведмежі. Завдякі Потужной лапам, Довгий кігтям и хвоста, Що грає роль балансира, росомаха легко и вправно лазити по деревах. Вона Може вставаті и на задні лапи, щоб озирнутися околіці. Частіше звір пересувається коротким кроком, рідше біжіть Рісс або галопом. Соціальна структура: одиночний звір, Ліше в окремому випадка (Наприклад, близьким крупної падали), в одному місці Може зібратіся кілька особин, альо ї то на короткий час. Більшу Частину року росомаха бродити по лісі за Своїм мисливського ділянці (нерідко займає 1500-2000 км2, у Середньому близьким 920 км2) в пошуках корму. Вона регулярно мітіть свою теріторію секретом своїх анальних залоз и сечею. Особливо активно й агресивно захіщає свою теріторію самка з дітінчатамі – вона не потерпить на ній чужаків свого виду. Це Територіальне поведінку тріває, Поки молодь не готова полюваті самостійно. Розмноження: шлюбно Період супроводжується жорстокости бійкамі Між самцями. Парі утворюються на короткий годину – всього на кілька днів. Овуляція, Як годиться, індукується спарюванням, тому Як самці, так и самки, можливости, повторно спаровуються кілька разів з іншімі особин. Перед пологами (зазвічай Це Буває навесні) самка готує лігво, в його призначення та натаскує сухе листя, траву и мох. Сезон / Період розмноження: тічка у росомахи відбувається У січні – лютому, а за іншімі данімі влітку – на качанах осені. Дітінчата народжуються в березні – квітні. Статево дозрівання: в 2-3 роки. Вагітність: 4-10 міс. Потомство: самка приносити 1-3 дітінчат, рідко Більше. Дітінчата народжуються сліпімі и безпораднімі, смороду Довгий не покідають лігво. Шерстка дітінчат КУЧЕРЯВА кремового кольори з темними Пляма на мордочці и лапах. Новонароджені Важа 100 грамів. Лактація тріває 2 місяці. Дітінчата залішаються з матір'ю до двох РОКІВ. Користь / шкода для людини: для людини росомаха НЕ небезпечний, сама на нього НЕ нападає, а, зачувші, навпаки прагнем піті подалі. Деякі вважають росомаху шкідлівім тварин через напад на домашню худобу (овець) i поїдання хутровіх звірів, спійманіх в Мисливських капканів. В дійсності вон приносити велічезну користи, поїдаючі падло и тім самим, запобігаючі епідемії Серед звірів и птахів. Крім того, росомаха зніщує в основному Хворов або слабких тварин. Відобувається росомаха Випадкове Рушниця або самоловами, з якіх, завдякі своїй сілі, нерідко Йде. Хутро її невісокої ЯКОСТІ, з грубим волосом и важкої мездрой, альо Досить гарний по Фарбування и блиско. Її хутро Менш цінній, Ніж у інших куницевих, альо таки Під густим и грубої вовни у росомахи є підшерсток, щільній, з Дивовижний властівістю – Ніколи НЕ покріватіся памороззю, навіть у найлютіші холоди. Популяція / статус Збереження: вид з великим ареалом. Для Канадський індіанців росомаха – Дуже шановане тварин, ТОМУ ЩО цею звір розумний, сильний и незалежний. Для саамів, жітелів Кольського півострова, вона – уособлення демона. Основні ЗАГРОЗА увазі несе людина, Руйнування місцеперебувань и Знищення великих м'ясоїдніх тварин (в тому чіслі вовків), Що забезпечуються росомах продовольства (падаллю). Джерело інформації: www.zooclub.ru – Росомаха (Gulo gulo) Eng. Wolverine, стаття. Додаткові джерела інформації: ru.wikipedia.org – Росомаха. Спосіб життя и харчування. live.1001chudo.ru – Росомаха – демон тайги. www.ferret.ru – Цікава стаття з фотографіямі. www.zooclub.ru – Росомаха. Шпалери на робочий Стіл. Category: Природа Comments (Прокоментуй!) There are no comments yet. Why not be the first to speak your mind.


text: Організація весілля, дня народження, корпоративів та святкувань Твоє Весілля – Твоє задоволення та наша професійна допомога в організації Замовляй весілля – обирай свій Подарунок!!! "Золота Антилопа" - творча агенція з організації урочистих подій, корпорація доброго настрою, кузня витончених ідей та генератор безтурботних усмішок. Втім, наша сутність та покликання - однозначне - дарувати Вам свято. Агенція "Золота Антилопа" пропонує Вам весь спектр послуг по організації весілля, корпоративної вечірки, ювілею, дня народження, тематичної вечірки чи календарного свята. Ми - в центрі всіх новинок що стосується організяції свята, оскільки в Україні у нас немає конкурентів, а виключно друзі та партнери. За незвичним принципом побудовані стосунки і з нашими клієнтами: прийшовши до нас, вони автоматично стають нашими друзями. Теплі стосунки і невимушена атмосфера - лише сприяють нашій роботі над Вашим святом!


text: Щедро обдарувала природа цей красивий східний фрукт. Просто незлічимі корисні властивості граната. Родом цей східний красень з Персії, а його назва перекладається як зернистий. У гранаті згідно з давньою легендою зерняток рівно стільки, скільки в році днів. Однак у зрілому плоді насправді може бути більше тисячі зерен. Гранат, як символ вірності є невід’ємною частиною будь східної трапези. В різну випічку додають його, а гранатовий сік навіть допомагає маринувати м’ясо, і з нього роблять — соуси, пастилу, вина, морозиво, напої, смачні солодощі. Гранат є джерелом антиоксидантів і поживних речовин. Він в цілому стимулює весь організм, і є при цьому абсолютно нешкідливим, лікуючи практично всі захворювання, в чому переконалася вже не раз сучасна медицина. При анемії корисний гранат. Можна швидко усунути в організмі дефіцит заліза, якщо перед трьома основними прийомами їжі випивати щодня по половині склянки гранатового соку. Гранат попереджає застуду. Його сік володіє прекрасними жарознижувальними і протизапальними властивостями, зменшує біль при ангіні в горлі, допомагає виведенню токсинів з організму. Кожен день, з’їдаючи по половині граната, можна вберегти себе від застуди. Корисний гранат і для серця. Гранатовий сік сприяє зниженню крихкості кровоносних судин і допомагає попередити атеросклероз. Вживати рекомендують гранат і діабетикам. У гранатовому соку високий вміст калію, що сприяє нормалізації тиску. Також він сприяє розрідженню крові, покращенню її циркуляції. Хороший помічник гранат і в боротьбі зі стресом. Висушені перегородки граната можна додавати в чай. Такий чай сприяє зняттю напруги, зміцненню нервової системи, поліпшенню сну. Гранат чудово оздоровлює шкіру. Гранатовим соком протирати необхідно жирну шкіру, це зменшує виділення сальних залоз, звужує розширені пори, при вугрової висипки покращує загальний стан шкіри. Кислоти, які містяться в гранаті, прекрасно очищають шкіру від відмерлих клітин. За допомогою гранатового соку можна виводити веснянки, пігментні плями, вибілювати шкіру обличчя. У боротьбі з раковими захворюваннями допомагає гранат. У гранаті у великих кількостях міститися природні антиоксиданти, що допомагає лікуванню раку передміхурової та молочної залози. Щодня випивати потрібно для цього по одній склянці гранатового соку.Вы все еще не знаете где заказать авиа и железнодорожные билеты.Заходите к нам!Бронирование авиабилетов on-line.