text: Створення світу в Біблії Створення світу Богом — поширена серед креаціоністів концепція створення світу, що засновується на догматах християнської та юдейської віри. Біблійний текст має різні тлумаченння — починаючи від тих, що ґрунтуються на буквальному розумінні до таких, що розглядають створення світу Творцем, як символ. Зміст |«||На початку Бог створив Небо та землю. (Бут. 1:1)||»| Згодом було створено світло, яке Господь відділив від темряви. Світло отримало назву «День», а темрява — «Ніч». В Біблії ця подія має назву «день перший». «Дня другого» було створене небо (твердь), або в інших перекладах можна зустрітити слово «простір», щоб відділити воду під «простором» і над «простором». «Третього дня» Бог відділив окремо воду з-попід неба і назвав суходіл, що з'явився «землею», а ту воду «морем». Після цього Він повелів з'явитись на землі рослинам і деревам.[1] «Четвертого дня» були створені небесні світила: |«||І вчинив Бог обидва світила великі, світило велике, щоб воно керувало днем, і світило мале, щоб воно керувало ніччю, також зорі. Бут. 1:16||»| «Дня п'ятого» Бог створив дрібних істот (безхребетних, комах), та птахів (або в інших перекладах «істот, що літають»). Були створені живі істоти, що населяють води, та птахи. Дня шостого Бог створив плазунів та ссавців. Останньою серед Божих творінь були люди, яку Він створив: |«||...за образом Нашим, за подобою Нашою, і хай панують над морською рибою, і над птаством небесним, і над худобою, і над усею землею, і над усім плазуючим, що плазує по землі. Бут. 1:26||»| В другому розділі Буття написано, що Господь створив людину з пороху земного і вдихнув у неї «дихання життя», про те що перша жінка Єва була зроблена з ребра першого чоловіка Адама. Перших людей Бог поселив у райському саду Едем, в якому крім різних фруктових дерев росло дерево життя і дерево пізнання добра і зла. Найцікавіше те, що перші люди створені Богом не були м'ясоїдами, так само, як і тварини: |«||І сказав Бог: Оце дав Я вам усю ярину, що розсіває насіння, що на всій землі, і кожне дерево, що на ньому плід деревний, що воно розсіває насіння, нехай буде на їжу це вам! І земній усій звірині і всьому птаству небесному, і кожному, що плазує по землі, що душа в ньому жива, уся зелень яринна на їжу для них. І сталось. Бут. 1:29-30||»| Дослідники біблійних текстів вважають, що світогляд, який лягає в основу опису творіння книги Буття, слід розглядати як вираження поширеною в давнину на Близькому Сході космології. У цій космології Земля представлялася у вигляді плоского диска з незліченними водами над і під ним. Купол піднебіння вважався твердою металевою чашею, що відокремлює від вод призначену для життя частину світу. Зірки представлялися впресованими в нижню поверхню небосхилу разом з проходом, який дозволяв переміщатися Сонця та Місяці назад і вперед. Плоский диск Землі виглядав як єдиний острів-континент, оточений океаном, що включає моря, які зараз називаються Середземним морем, Перською затокою та Червоним морем. Під земним диском знаходилося море прісних вод, джерело всіх прісноводних річок та джерело ів[2]. Дослідники стверджують, що розповіді творіння книги Буття порівнянні як з цієї космологією, так і з іншими близькосхідними міфологічними переказами: у першому оповіданні книги Бут. 1:1-2: 3) виявляються паралелі з вавилонсько-аккадського епосом про створення світу Енума Еліша[3][4], в другому оповіданні Бут. 2:4-25) — з Аккадським епосом. Згідно з епосом Енума Еліша, початковим станом Всесвіту був хаос, сформований змішанням двох первісних водних стихій, жіночої морської Тіамат і чоловічого прісноводного Абзу[5]. Через їх об'єднання було народжене шість поколінь богів. Між богами зав'язалася війна, що почалася з умертвіння Абзи і закінчилася тим, що бог Мардук розділив Тіамат на дві частини, які утворили небеса і землю; річки Тигр та Євфрат виникли з її очниць. Потім Мардук створив людину з глини, змішаної зі слиною і кров'ю, щоб він обслуговував землю для богів, у той час як Мардук звів себе на престол в вавілонському храмі Есагіла — храмі "з вершиною на небесах "як панує над світом. В Біблії так само творіння світу починається з того, що сотворяется «небо і земля». Фраза «земля ж була пуста та порожня» вважається описом хаотичного стану світу на початку творіння, виходячи зі значення цих слів на івриті («Тоху-ва-Боху» — «безформна», «невлаштоване», «хаотична»)[6] . У біблійному творінні постійно присутня водна стихія, починаючи зі слів «Дух Божий носився над водою» і далі. Людина створена «з пороху земного» в результаті подиху Бога, він повинен «мати» землею і «обробляти» Едемський сад. Біблія оповідає про вавилонську вежу «висотою до небес». Не менш виразно проглядаються аналогією з близькосхідної міфологією розповіді 2-го розділу книги Буття. Так, вавилонський міфічний герой Адапа зіставляється з Адамом. Адапа відмовився від дару безсмертя. Цей міф[7] вперше засвідчений в кассидській період (14 в. До н. е.). Професор історії Близького Сходу Маріо Ліверані проводить багаторазові паралелі між історією Адапа, який знаходить мудрість, але якому забороняється «їжа безсмертя» небес, і історією Адама в Едені[8]. Нінгішзіда є месопотамским божеством-змієм, пов'язаним з пеклом. Його порівнюють зі змієм, що спокусила Адама та Єву скуштувати заборонений плід. Він часто зображувався обвивають навколо дерева як страж. Історик в області ассирології та шумерської літератури Торкілд Якобсен переводить його ім'я з шумерського мови як «володар дерева добра»[9]. Незважаючи на очевидні аналогії між оповіданням Буття і епосом Енума Еліша, є також істотні відмінності. Найпомітнішим є відсутність в Бутті «божественної битви» (в Енума Еліша боги б'ються з морською стихією Тіамат), якою керує Мардук як правителя світу. Проте дослідники вважають, що навіть це має відлуння Біблії у формі затвердження царственої влади Ягве над творінням в таких місцях як псалми Пс. 28 і Пс. 92, де Бог зображений сидить на троні над потоками вод в «Енума Еліш», і в книзі пророка Ісаї 27:1, де сказано що Бог вразить левіафана — «чудовисько морське». Ці біблійні образи розглядаються або як запозичення з вавилонського міфу або як його виклад із семітської культурі[10][11], або, навпаки, як відмова від вавілонських уявлень про походження світу і людини[12]. Біблеїсти вважають, що слово «безодня» в Бут.1: 2 (на івриті «теом») пов'язане з ім'ям Тіамат і має на увазі противиться Богу сили зла, які також уособлюються водами (Тіамат — водна стихія), тому пророцтво Ісаї вказує на остаточну перемогу Бога над силами зла в Апокаліпсисі. Багато богослови вважають, що біблійні автори використовують мову широко відомої в той час і в тій культурі міфології для утвердження ідей монотеїзма. Два оповідання про Творення, як і всі книги П'ятикнижжя, частиною якого вони є, традиційно розглядаються як єдиний твір одного і того ж автора — Мойсея, який, згідно з уявленнями іудеїв і християн, був надхненним Богом. Проте після появи методів біблійної критики більшість дослідників прийшла до висновку, що П'ятикнижжя є — «складовою працю, твір багатьох учасників протягом довгих періодів часу»[13] Дослідники виділяють чотири джерела П'ятикнижжя, які позначаються першими літерами від їх назв: J, Е, D і Р. Найбільш древнім джерелом вважається джерело J (названий «Ягвістом» на ім'я Бога «Ягве», яке він вживає). Через століття або два з'являється джерело Е (названий «Елогістом» через вживання найменування Бога «Елогім»). Ще пізніше, близько часу біблійного царя Йосії (VII ст. До н. е.), виникає джерело D (названий «повторнозаконним», оскільки покладений в основу книги Повторення закону). І, нарешті, в період вавилонського полону з'являється джерело Р (названий «священицьким» через спрямованості на збереження ритуальних регламентів). Цей поділ П'ятикнижжя на кілька джерел спочатку було запропоновано протестантською документальною гіпотезою Графа — Велльгаузен, але пізніше доповнено та розроблено іншими як протестантськими, так і католицькими дослідниками. Вважається, що всі ці джерела є розвитком стародавньої духовної традиції, що походить від до Мойсея, проте останній не писав книги П'ятикнижжя в буквальному сенсі слова[14] Біблійні тексти про створення вже в давнину тлумачилися двояко: з одного боку, були присутні буквальні інтерпретації історії творіння, з іншого боку — небуквального. Найбільш відомим прихильником буквальною інтерпретації історії творення святоотецької епохи є Василь Великий, який створив свій Шестоднев, в якому він відхиляє алегоричні тлумачення. Наприклад, він пише: |«||Відомі мені правила іносказань, хоча не сам я винайшов їх, але знайшов у творах інших. За сим правилами, інші, приймаючи написане не в загальновживаному сенсі, воду називають не водою, але якоюсь іншою речовиною, і рослині, і рибі дають значення на свій розсуд, навіть буття гадів і звірів пояснюють згідно з своїми поняттями, подібно як і сонники баченому в сонних мріях дають тлумачення згідно з власним їх наміром. А я, чуючи про траву траву і розумію, також рослину, рибу, звіра і худобу, все, чим воно названо, за те і приймаю. Не соромлюся бо Євангелію (1 Рим., 16). <...> Не паче Чи прославлю Того, Хто не ускладнив розуму нашого предметами порожніми [світської мудрістю, науками того часу] але влаштував так, щоб все було написано для науки і усовершенія душ наших? Цього, здається мені, не зрозуміли ті, які за власним своєму розуміли намірилися надати деяку важливість Писанню якимись наведення і пристосованим. Але це означає ставити себе мудріший словес Духа і під видом тлумачення вводити власні свої думки. Тому так і будемо розуміти, як написано »[15]||»| Виходячи з буквального розуміння біблійного тексту, Василь Великий вважає, що Бог творив світ протягом шести днів, а день творіння становить 24-годинні земні добу: |«||«І був вечір, і був ранок, день один». Чому названий не першим, але єдиним? Хоча який має намір говорити про другий, і третій, і четвертому Днями було б пристойніше найменувати першим той день, з якого починаються наступні, проте ж він назвав єдиним. Або визначає сім світу дня і ночі, і з'єднуються в один добовий час, тому що двадцять 4:00 наповнюють продовження одного дня, якщо під днем розуміти і ніч. Чому, хоча при поворотах сонця трапляється, що день і ніч один одного перевершують, проте ж протягом дня і ночі завжди обмежується одним певним часом. І Мойсей так сказав: міра двадцяти чотирьох годин є продовження одного дня, або повернення неба від одного знака до того ж знову знаку відбувається в один день. Чому кожного разу, як від сонячного звернення наступають у світі вечір і ранок, період цього відбувається не в більший час, але в продовження одного дня [16]||»| Американський православний монах Серафим Роуз, широко відомий серед російських православних віруючих, заперечуючи алегоричні інтерпретації творіння, посилається так само і на висловлювання інших Отців Церкви, які розуміли біблійний текст про творіння буквально: Єфрема Сиріна Іоанна Златоуста Іоанна Дамаскіна та деяких інших Ієромонах Серафим (Роуз).[17] В результаті наукових досліджень віку та походження Всесвіту 13 млрд років, а життя появилось 3,8 млрд років тому. Багато сучасних християнських теологів відмовилися від буквального тлумачення історії творення книги Буття на користь алегоричної або поетичної інтерпретацій як, наприклад, літературно-структурний погляд. Діаметрально протилежної позиції дотримуються прихильники так званого «наукового» креаціонізму, метою діяльності яких є популяризація ідеї, що біблійні тексти про творіння слід розуміти буквально, і що наука свідчить на користь цього. «Науковим креаціонізму» називається один з напрямків в креаціонізмі, що прагне надати наукову підтримку буквальній інтерпретації історії творіння, що зображена в Біблії, і спростувати основні загальноприйняті наукові факти, теорії та парадигми щодо історії Землі, космології та біологічної еволюції, як прихильники цього напряму розглядають суперечать твердженням Біблії[18] . Це одна з найактивніших груп християнських фундаменталістів, що розвивається в США і отримує деяке поширення в інших країнах, яка прагне довести абсолютну біблійну безпомилковість у всіх питаннях і анулювати наукові докази еволюції[19]. Хоча деякі процеси, що відбуваються на Землі і в космосі (накопичення гелію в атмосфері, зменшення рівня магнітного поля Землі, накопичення пилу на Місяці, накопичення металів у океані тощо) свідчать на користь моделі «молодої Землі», прихильниками якої є креаціоністи, бо екстраполяція їх у минуле на мільйони чи мільярди років дає абсурдні результати[20]. Основними постулатами «наукового креаціонізму» є наступні: - Віра в творіння з нічого; твердження, що Земля була створена не раніше 10000 років тому; - Віра в те, що людство й інші форми життя були створені як стаціонарні, незмінні види; - Гіпотеза про те, що скам'янілості, знайдені в різних геологічних шарах Землі, були відкладені туди в процесі великого потопу, який абсолютно покривав всю Землю[21] . «Науковий креаціонізм» фактично одностайно визнається релігійним та псевдонауковим, а не науковим вченням в академічних колах, оскільки йому не вистачає емпіричних даних, він не надає експериментальних гіпотез і навмисно описує історію природи з точки зору неправомірних надприродних причин[22][23]. «Науковий креаціонізм» отримує підтримку переважно в середовищі протестантських фундаменталістів, хоча іноді його беруть на озброєння і використовують фундаменталісти інших релігійних конфесій. В Середньовіччі бібілійні тексти практично завжди сприймались буквально. Тривалий час єдиним перекладом, яким користувались католицькі священики була латиномовна Вульгата Ієроніма[24]. Тоді, як в православному світі це був церковно-слов'янський перклад. Ці переклади містили неточності, а переклад деяких слів залежав від суб'єктивних поглядів перекладача. Та й навіть в наш час не рідко зустрічаються прихильники креаціонізму, що стверджують те, що Всесвіт був створений приблизно 6 тисяч років тому за шість буквальних днів, що тривали 24 години. Хоча в Біблії написано, що небо і земля були створені «на початку» (Бут. 1:1), до настання «творчих днів». В XVIII-XIX ст. деякі протестанські церкви розробили метод вивчення Біблії, що отримав назву біблійна критика. Прихильники цього напрямку стверджували, що значна частина Біблії — це легенди та міфи, деякі навіть заперечували існування Ісуса Христа. Раніше подібні твердження були сприйняті Католицькою церквою, як єретичні, проте в епоху Відродження деякі вчені вже заперечували основні доктрини Біблії Леонардо да Вінчі, П'єтро Помпонаці, Джироламо Кардано[25]. - Бут. 1:3-15 - Виклад давньої міфології і гіпотези зв'язку з біблійним поглядом на всесвіт см. Paul H. Seeley The Firmament and the Water Above: The Meaning of Raqia in Genesis 1:6-8] / / Westminster Theological Journal 53 (1991); Paul H. Seeley The Geographical Meaning of 'Earth' and 'Seas' in Genesis 1:10] / / Westminster Theological Journal 59 (1997) - Alexander Heidel. Babylonian Genesis. Chicago University Press; 1963 0226323994}} (англ.) - Mark S. Smith. The Origins of Biblical Monotheism: Israel's Polytheistic Background and the Ugaritic Texts. Oxford University Press USA., 2001., 019513480X}} (англ.) - Barry L.Bandstra. Enûma Eliš / / Reading the Old Testament: An Introduction to the Hebrew Bible, 1999 - В. В. Сорокін. Від Буття до Апокаліпсису. Громадський православний університет, заснований протоієреєм Олександром Менем М. 1994., (англ.) - Adapa: Babylonian mythical figure - Mario Liverani. Myth and politics in ancient Near Eastern historiography. Cornell University Press. 2007., с. 21-23 0801443334, 9780801443336}} (англ.) - Thorkild Jacobsen. The Treasures of Darkness: History of Mesopotamian Religion. Yale University Press; New edition edition., 1978 с. pages = 7 0300022913}} (англ.) - Mark S. Smith. The Origins of Biblical Monotheism: Israel's Polytheistic Background and the Ugaritic Texts. Oxford University Press USA; 2003 (англ.) - Frank Moore Cross. Canaanite Myth and Hebrew Epic: Essays in the History of the Religion of Israel. Harvard University Press; New edition 1997 isbn. 0674091760 (англ.) - K. A. Mathews. The New American Commentary, vol. 1a, Genesis 1-11:26 Nashville: Broadman & Holman Publishers., 2001 с.89 (англ.) - E. A. Speiser. Genesis. The Anchor Bible. Doubleday. 1964 - Олександр Мень. Історія релігії: У пошуках Шляху, Істини і Життя. Вид. «Слово». 1991. - Василь Великий. Бесіди на Шестоднев. [Http :/ / www.orthlib.ru/Basil/sixday09.html Бесіда 9] / / Творіння іже во святих отця нашого Василія Великого, архієпископа Кесарії Каппадокійської. Ч.1. - Москва, 1891. - С. 5-149. - «Васілій Велікій (Василь Великий) . Бесіди на Шестоднев. Творіння іже во святих отця нашого Василія Великого, архієпископа Кесарії Каппадокійської». Ч.1. - Москва, 1891. - С. 5-149. - Православний погляд на еволюцію. «Светослов» ВАТ «Санкт-Перербургская друкарня No 6», 1997 - Plavcan, J. Michael. The Invisible Bible: The Logic of Creation Science (англ.) - Edward J. Larson. Evolution: The Remarkable History of a Scientific Theory. Modern Library. 2004., 978-0679642886 (англ.) - Виникнення життя на Землі - [http :/ / www.law.cornell.edu/supct/html/historics/USSC_CR_0482_0578_ZC.html Edwards v. Aguillard, 482 U.S. 578] - ? record_id = 6024 Science and Creationism: A View from the National Academy of Sciences, 2nd edition / / National Academy of Science, 1999, National Academy Press. pp. 48 - Science and Creationism: A View from the National Academy of Sciences, 2nd edition / / Steering Committee on Science and Creationism , National Academy of Sciences, 1999 - Pierre-Maurice Bogaert: La Bible latine des origines au Moyen Age. Aperçu historique, état des questions. In: Revue théologique de Louvain, Том. 19 (1988), Ст. 137–159.(фр.) - Леонардо да Винчи, редактор Волынский А. Л., Санктпетербург, «Парфенон», 1922.


source: fineweb

text: Церква святого Джеймса (Делі) |Церква Святого Джеймса St. James' Church |Розташування||Делі| |Країна||Індія| |Координати| |Відкриття||1836 рік| |Призначення||Християнська англіканська церква| |Єпархія||Делійська єпархія| Церква Святого Джеймса (англ. St. James' Church) — християнська церква в Делі, збудована в 1836 році полковником Джеймсом Скіннером, одна з найстаріших церков міста[1] і частина Делійської єпархії[2]. У дворі церкви поховані Джеймс Скіннер, британський намісник Делі Вільям Фрейжер[3] і губернатор Індії Томас Меткалф. - Now St. James's Church in Kashmere Gate is the oldest church in Delhi The Hindu, Monday, March 5, 2007. - Churches in Diocese of Delhi Diocese of Delhi website. - Willaim Frazer's Bungalow Delhi, by Patrick Horton, Richard Plunkett, Hugh Finlay. Published by Lonely Planet, 2002. ISBN 1-86450-297-5. Page 91. |Це незавершена стаття про Індію. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Вивчаючи фото унікальної золотої царської пекторалі Великої Скіфії (4 ст. до н.е.) коли я писав про неї книгу, а потім і деякі стародавні фрески в Софії Київській я задумався над тим, чи немає в них якогось таємного змісту, який вказує на наявність підземних структур під підлогою найстародавнішого собору України. Софія Київська Натисніть на фото для перегляду галереї Влітку 1998 року, запросивши відомого українського фахівця з біолокації, академіка і професора Павловца І.М., ми вирішили ретельніше вивчити це питання безпосередньо в самій Софії Київській, заручившись заздалегідь підтримкою і дозволом тодішнього директора цього всесвітньо відомого національного держзаповідника пані Ачкасової В.М. Пізніше ми з Павловцем І.М. за допомогою його методів, а також пекторалі та місцевих краєзнавців знайшли під Мелітополем Запорізької області України гігантські підземні структури, розташовані, з урахуванням даних інших фахівців, приблизно на площі близько 9 кв. км.! (Але, про це докладніше буде написано в інших статтях.). Отже, дочекавшись вихідного, коли в Софії не було відвідувачів, ми приступили до спеціальних досліджень. Довго прилади «мовчали», але потім спеціальні телескопічні тензори та інша спец. апаратура стали давати потрібну інформацію. До речі, біолокаційні дослідження як в Україні, так і за кордоном, дають досить непогані результати і успішно застосовуються при пошуках корисних копалин, води, підземних порожнеч та ін. з якнайдавніших часів /згадайте лозоходців/, біолокація, тобто знаходження чого-небудь за допомогою біологічних індикаторів, відома декілька тисячоліть, використовують її і зараз, деколи економлячи значні кошти, що її робить досить ефективною і вельми достовірною. Так, в Західній Європі в середні століття більше 70% різних родовищ корисних копалин було відкрито із застосуванням біолокації. Пригадую, що в Україні раніше було навіть спеціальне Управління в Міністерстві геології із специфічною назвою - “Укрбіолокація”. Скептикам, також корисно буде дізнатися, що біолокація вперше визнана на державному рівні і в Україні. Так, розпорядженням Держстандарту України No 257 від 27.7.1995. р. в класифікатор професій офіційно введені: “оператор біолокації” (3111) і “майстер біолокації” (1222.2) і ін. /Зараз більш частіше застосовуються т.з. георадари, які постійно удосконалюються./ В результаті вказаних спецдосліджень підлоги Софії Київської нам вдалося виявити на великій глибині раніше невідомий комплекс підземних ходів і скласти їх план, який офіційно зареєстрований як відкриття (Авторське свідоцтво (УФАМТ) No 670 від 16.02.1999 р.) (див. фото, темна лінія на тротуарі приблизно «вказує» де проходить виявлений підземний хід виходить з під будівлі собору). При цьому в правому дальньому кутку від входу на великій глибині (біля 11 м.- це висота 4-х поверхового будинку!) розташована потайна кімната близько 120 куб. м.! Ці дані пізніше ще раз перевірили двоє вчених, серйозні фахівці з біолокації, академіки (І. Батулін і А. Шевченко), які також підтвердили нашу знахідку. (див. План-схему Софії Київської в розрізі). А раптом саме в ній і зберігається знаменита БІБЛІОТЕКА (книгосховище) Ярослава МУДРОГО!?. (Адже недаремно аналогічна бібліотека Івана ГРОЗНОГО відвіку вважалася скарбом Російської імперії номер 1. Адже Іван ГРОЗНИЙ як і Ярослав МУДРИЙ, який побудував Софію Київську, споріднені один одному, оскільки обидва – Рюріковичи, які правили на Русі близько 800 років до Романових. Можливо, що родові таємниці, в т.ч. і зі збереження стародавніх текстів, книг і цінностей вирішувалися аналогічним чином, причому споконвіку. Так, наприклад відомо, що фундація Покровського собору в Москві, більше відомого як храм Василя Блаженного, - (подклет) ще в часи правління Івана Грозного служила місцем зберігання міської скарбниці, грошей і цінностей багатих городян, що трохи не стало причиною підпалу Москви в 1595 році, під час якого нібито повинно було здійснитися пограбування. Мабуть аналогічні сховища мали і інші староруські собори і т.п. Не слід забувати, що всі російські царі мали обширні зв'язки з іншими царськими дворами, а також масу родичів при тих дворах. Це було завдяки міждержавним царственим шлюбам. Споконвіку вважалося, що дуже цінну бібліотеку привезла з собою разом зі своїм багатим приданим Софія Палеолог. Цікаво, що весільний караван Софії складався з 30 підвод (іноді говорять, що їх було 70), наповнених книгами з візантійської імператорської бібліотеки. ( Софія Фомінішна Палеолог, /Зоя Палеолог/ (померла 7.4.1503), племінниця останнього візантійського імператора Костянтина XI Палеолога, з листопада 1472 дружина великого князя Івана III Васильовича. Ім'я Софії вона отримала в Росії. Шлюб з Софією Палеолог Іван III використовував для зміцнення престижу Русі в міжнародних відносинах і авторитету великокнязівської /царської/ влади усередині країни.) У бібліотеці Софії були античні рукописи, грецькі і єврейські книги, глиняні таблички і тексти на листах золота. Але не це було найціннішим. Найімовірніше, в бібліотеку входили скрижалі і скринька-ковчег з рукописами, були там і грецькі пергаменти, латинські хронографії, староєврейські манускрипти. Книги нібито зберігалися в трьох склепінчастих підвалах біля покоїв царя. Про це свідчать деякі джерела. Але знаменита бібліотека таємничо зникла і до цих пір не знайдена. Прийнято вважати, що слід її обривається в Олександрівській Слободі (нині м. Олександрівськ). Коли бібліотека в XVI столітті потрапила до Росії, книжкові збори називали "антична ліберія". В "Оповіді про Максима Філософа" відомого автора, описується момент входження його в книгосховище: Государь великий князь Василий (отец Ивана ГРОЗНОГО) отверзе царская сокровищница... и обрете в некоторых полатах бесчисленное множество греческих книг, словенским же людям отнюдь неразумны..." Також відомо, що на рубежі XVI і XVII століть бібліотека раптом зникла. І в першу чергу зникла вона з опису майна царського двору. У ній згадуються тільки п'ятдесят три рукописні і друкарські книги на церковнослов’янській. І це все. А куди ж поділися глиняні таблички з клинописом та інше? До речі, літописи згадують, що цар спав на своїй скарбниці (а "ліберія" входила до неї), тобто на підземному сховищі. Секрет цієї схованки перед своєю смертю Софія відкрила синові Василю, який залучив до перекладу книг ченця Максима Грека. Через багато років в заповітне підземелля часто спускався Іван Грозний, приводив він туди і свого сина Івана. Ще одне письмове свідоцтво існування бібліотеки — «Лівонська хроніка» Франца Нієнштедта (1540–1622 рр.), де автор приводить розповідь пастора Веттермана, який переселився із завойованого Дерпта до Москви. Пастор був людиною освіченою, знав декілька мов, у тому числі і грецьку. Його, як ученого, дуже поважав великий князь. Він велів показати йому свою бібліотеку, сподіваючись на допомогу в перекладі. Веттерман так захоплювався книгами, що сказав — він готовий віддати все своє майно за те, щоб ці книги опинилися в протестантських університетах, бо вони принесуть величезну користь християнству. У 1819 році в архіві р. Пярну професор Х. Добелов знайшов список книг з бібліотеки Івана Грозного. Це була чорнова записка перекладача, в якій називалося 800 книг, багато з яких, як наголошувалося, були в золотих палітурках. До наших днів дійшли легенди про те, що на території московського кремля є підземний хід і всілякі схованки, в яких захована царська бібліотека, яку безуспішно шукали від Петра 1 до Наполеона Бонапарта. У 1934 році знайшли закритий вхід в підземний тунель. Але до 7 листопада уряд наказав зупинити роботи, замурувати хід і приготувати Червону площу до святкового параду. У 1963 році була створена суспільна комісія з пошуку бібліотеки, яку очолив академік Тихоміров. Був навіть складений прекрасний план, але на тому тоді все і закінчилося. Пригадую, що московські дослідники при пошуках бібліотеки Івана ГРОЗНОГО знайшли в старовинних текстах згадку, що кожного разу як доводилося відкривати це потаєне книгосховище доводилося. «проламувати стелю»! Іншими словами, це такий «кам'яний мішок» на великій глибині, куди можна було потрапити тільки розкривши кам'яний купол цього підземного книгосховища. Мабуть щось подібне знаходитися і під підлогою Софії Київської. Ось як фахівці зазвичай говорять про відношення Ярослава МУДРОГО до книг: «Ярослав дуже любив книги і часто читав їх. Зібравши багато книгописців і перекладачів, він помножив число книг на Русі і поступово ввів їх у застосування. З того часу книжкова премудрість міцно затвердилася серед росіян». Слід зазначити, що книжкові збори виникали в Києві і до Ярослава. Наприклад, його батько Володимир Святославович, за твердженням літописця, "любив словеса книжні і володів, мабуть, бібліотекою...". Саме слово "бібліотека" в Стародавній Русі майже не вживалося. У різних містах Русі приміщення для книг мали самі різні назви: "книгохранителька", "книгосховище", "книгохранильня", "книгосховищиця", "зберігальна скарбниця", "книжкова кліть", "книжкова палата" і т.п. Вперше слово "бібліотека" зустрічається в знаменитій Геннадієвській біблії 1499 року. Термін "бібліотека" був для росіян ще незвичний, тому на полях проти нього перекладач зробив пояснення - "книжковий будинок". А ось витяг з «Цікавої газети»: У літописній статті 1037 року "Повісті тимчасових років" розповідається про заснування першої на Русі бібліотеки київським князем Ярославом МУДРИМ. Це була знаменна подія в житті всієї староруської держави. На перший погляд, питання про час заснування бібліотеки Ярослава МУДРОГО може показатися чисто риторичним. Літопис говорить про цю подію у 1037 році, і, отже, саме цю дату слід вважати єдино вірною. Але ж в літописній статті йдеться не про завершення будівництва Софієвського собору, а лише про закладення: "В Лето 6545 (1037). Заложи Ярослав церковь святыя Софья, митрополь ". Куди ж у такому разі була покладена бібліотека Ярослава? На думку багатьох дослідників, закладення центрального храму Русі відбулося (як про це і мовиться в " Повести временных лет ") в 1037 році, а його завершення відносилося до 40-х і навіть 50-м років XI століття. Приймаючи цю точку зору (саме вона була довгий час хрестоматійною), учені змушені були з сумнівом відноситися до розповіді літопису про закладення бібліотеки в 1037 році. Нещодавні дослідження — археологічні, архітектурні та історичні — переконливо довели, що в російському літописі під 1037 роком йдеться не про початок, а про завершення будівництва Софії Київської. Отже, в тому ж році була заснована і перша староруська бібліотека. Які ж книги знаходилися в бібліотеці Софієвського собору або вийшли з її книгописчої майстерні? Літопис підкреслює їх виключно церковний характер. Необхідність в такій літературі диктувалася широким розповсюдженням на Русі християнства. Проте разом з церковними переводилися, поза сумнівом, і книги, що містять відомості з світової історії, географії, астрономії, філософії і юридичних трактатів, публіцистичних творів. Саме вони послужили основою для перетворення Софії Київської в центр літописання, осередку передової думки Русі XI сторіччя. Тут було складено перший староруський літописний звід 1037—1039 років, написано і проголошено знамените "Слово Іларіона", розроблені основи першої збірки законів Староруської держави — "Російська правда", створені "Ізборник Святослава" і "Послання до Хоми пресвітерові Смоленському" і багато інших творів. Знайомство з працями двох російських митрополитів — Іларіона і Клима Смолятича переконує нас в тому, що їх авторам були відомі основні положення філософських учень Гомера, Платона, Арістотеля та інших стародавніх філософів. Відомо, що одна з дочок Ярослава 1 Мудрого – Ганна Київська, після одруження стала королевою Франції, куди привезла дуже дорогу на ті часи євангеліє з бібліотеки батька. (Її називали «Ганна російська – королева французька». Примітно, що вона особисто підписувала всі державні папери Франції, оскільки її чоловік король Франції Генріх 1 був ... неграмотний! /) З тих пір, за традицією, що склалася, вступаючи на престол всі королі Франції присягали на цьому стародавньому євангелії, привезеному колись із стародавнього Києва. Цікаво, що влітку 2005 року королеві Франції з династії Рюріковичів Ганні Київській за особистим розпорядженням Президента України В.А. Ющенко був поставлений у Франції (м. Санліс) красивий пам'ятник. У справі освіти Русі книгописальна майстерня і бібліотека зіграли не меншу роль, ніж сама Софія в розповсюдженні і затвердженні християнства. Книги, що вийшли з її стін, послужили основою для появи нових бібліотек, у тому числі і величезної бібліотеки Печерського монастиря, який вже з кінця XI століття перетворюється на найбільший центр культурного життя Київської Русі. "Зерна книжкової мудрості", посіяні Ярославом, дали пишні сходи по всій країні.» Тут хочу додати, що ймовірно колись в Софії Київській зберігався і своєрідний держархів, де зберігалися договори з Візантією, інші грамоти та договори і т.п. державна документація Староруської держави. І далі: «...І, нарешті, про подальшу долю бібліотеки Софійского собору. Чи можемо ми відшукати сліди її книжкових зборів, які налічували більше 950 томів, або вона загинула в страшні для Києва грудневі дні монголо-татарського нашестя 1240 року? Із цього приводу думки дослідників розділилися. Одні вважали і вважають, що книги бібліотеки Ярослава МУДРОГО розійшлися по бібліотеках різних соборів і монастирів, а пізніше влилися в державні і приватні збори». Ряд дослідників вважає, що книжкові збори Софієвсього собору не загинули і зберігаються десь в київських підземеллях. Оскільки печерних лабіринтів в Києві багато (більше 50!), то і версій про те, в якому з них захована бібліотека Ярослава МУДРОГО, багато. Пригадую, як відомий український історик і археолог віце-президент Національної академії наук України, (колишній заступник Президента НАНУ ак. Б.Е. Патона), а нині Народний депутат Верховної Ради України (нині у фракції БЮТ) академік НАНУ пан П.П.Толочко (див. фото 8) свого часу очолював пошукову експедицію, яка вивчала стародавні київські підземелля, т.ч. і навколо Софії Київської. У мене навіть є його знаменита книга «Таємниці київських підземель», де він наводить багато цікавих фактів по Києву та ін. Із слів екс-директора цього заповідника ніяких серйозних досліджень підлоги Софії Київської з часів війни, коли його нашвидку оглядали сапери після звільнення Києва не проводили. 1 грудня 1999 року мені навіть довелося передати складений нами план підземних структур Софії Київської представникам Управління державної охорони України, що охороняє Президента України, які побоювалися, щоб під час його інавгурації в Софії Київській при збігу великої кількості людей не провалилася б підлога під особами, що охоронялися, іноземними делегаціями та ін. Але під час інавгурації і пізніше підлога Софії витримала випробування – ще раз підтвердивши, що і за старих часів будували ґрунтовно, на століття! Нещодавно в Києві був затверджений спеціальний документ, який чітко обмежує охоронну зону Софії Київської, в якому зокрема відмічене наступне: “Софієвський собор був побудований в першій половині XI століття. Саме з нього почався розвиток кам'яної архітектури в Київській Русі. Універсальне значення цього пам'ятника полягає в тому, що архітектура собору збереглася до наших днів майже без змін. На стінах собору - унікальний ансамбль монументального живопису: 260 кв. м мозаїки і близько 3 тис. кв. м фресок. У Софієвському соборі була створена перша на Русі бібліотека, яка, за припущеннями деяких археологів, може ще зберігатися в глибинах лабіринту підземних ходів Софії. На території заповідника розміщені поховання київських князів, митрополитів Русі і самого засновника собору - Ярослава Мудрого. З 1990 року Софієвський собор значиться в "Списку світової і природної спадщини ЮНЕСКО". Таким чином, знову була підтверджена версія про можливе місцезнаходження легендарної бібліотеки, думаю, що тут знайшла віддзеркалення і наша версія, яку ми неодноразово докладали як керівництву заповідника, так і іншим зацікавленим особам і організаціям. Але, не виключено, що там може знаходитися і схованка гетьмана Мазепи і т.п., який відомий і як відновник Софії Київської. Саме характерне українське бароко залишив нам після себе Мазепа, перебудувавши стародавні споруди. На нашу думку, в знайдений потайний хід без особливих зусиль можна потрапити з двору, де він виходить з під будівлі (фундамент якого всього біля 50 см.) у бік Трапезної. Щодня над ним по невеликій доріжці проходять тисячі туристів і відвідувачів музею прямуючи до знаменитої дзвіниці стародавньої Софії або до пам'ятника Богдану Хмельницькому та ін. Не виключено, що один з ходів веде у бік річки Дніпро (у район адміністративної будівлі Міністерства закордонних справ України і верхньої станції київського фунікулера). Природно, що при відповідних розкопках за участю археологів і фахівців необхідно прийняти всі необхідні заходи безпеки і збереження, оскільки пам'ятник до всього охороняється і ЮНЕСКО. Ймовірно, краще всього здійснити невеликий прокоп не в самому соборі, а на відкритій ділянці прилеглої території між будівлею Софії Київської і трапезною і спробувати зверху увійти до вказаної на схемі ділянки, виявленого підземного ходу, ведучого до потайної кімнати під підлогою будівлі собору. Тепер, як кажуть, «розтин покаже!». Більш докладніше про це можна прочитати також в моїй книзі «Таємниці золотої пекторалі», в окремих статтях і в Інтернеті. ( Автор виражає особисту вдячність пані Н.М. Цуркан за надання консультативною та іншій допомозі при створенні даної та ін. статей). ***** Примітка: В кінці 2005 р. до Києва з Тарту (Естонія) приїжджала цікава людина, мій дальній родич, князь Петер Андрійович Волконський, (його зріст 190 см.!) із старовинного роду Рюріковічей, які правили біля 800 років, (з 9 по 16 ст), до Романових. Він відвідав ряд історичних місць, у т.ч. і Софію Київську, де поклонився праху свого прямого предка (по другій лінії другої гілки) великого князя Ярослава 1 Мудрого, який як багатьом відомо, похований в мармуровому саркофагу в цьому старовинному соборі. Його також зацікавила проблема пошуку бібліотеки Ярослава Мудрого і т.п. Думаю, читачам буде цікаво поглянути на фото живого нащадка великих київських князів Ярослава 1 Мудрого, Владимира 1 Великого (хрестителя Русі), деяких королів Франції з роду Капетінгів, а також відомого декабриста, генерал-майора, князя Волконського С.Г. /який довго ще жив і помер в Україні, недалеко від Києва в з. Вороньки, Чернігівською обл./ і б. ін. відомих історичних осіб. (Див. фото) . Але про це напишу детальніше пізніше. Сергій Пауков, незалежний дослідник, письменник


text: Скачати 23.67 Kb. |Тема: Створення електронної скриньки.| Мета: навчитись створювати власну електронну та відправляти електронні листи. Теоретичні відомості: Електронна поштова скринька – це область пам'яті на одному з мережних комп’ютерів поштового сервера. Доступ до цієї області здійснюється за адресою, що надається абонентові та паролем, який абонент вигадує сам. E–mail(Elektronic mail) – електронна пошта – електронний аналог звичайної пошти. За її допомогою ви можете: В мережі Інтернет є багато сайтів та порталів, які надають послуги відкриття безкоштовних поштових скриньок з наданням електронних адрес (E-mail). Іноземні поштові сервери: Українські поштові сервери Електронна адреса складається з: NAME@SERVER, де NAME – це вами задане ім'я, SERVER – це ім'я поштового сервера, а @ це знак що розділяє ім'я із поштовим сервером. Практичне завдання: 2. Ознайомлюємся з інтерфейсом поштового ящика. 3. Створюємо повідомлення, та надсилаємо його. 4. Приймаємо повідомлення. Контрольні запитання: |Де можуть бути створені електронні поштові скриньки?| Які дані про отримані листи відображаються у вікні браузера з вмістом поштової скриньки? |Тема по програмі| Тема заняття: Робота з меню електронної таблиці. Створення, завантаження та збереження файлів-книг. Введення, редагування та форматування... |Тема. Використання електронної пошти Web-Mail| Формування вмінь і навиків використання електронної пошти Web-Mail для створення поштових скриньок та проведення листування. Застосування... |План-конспект уроку No3 Тема. Способи створення таблиць. Створення та заповнення таблиць| Мета: ознайомити з різними способами створення таблиць, навчити створювати та заповнювати таблиці |НАКАЗ| «Про створення інформаційної системи управління освітою та впровадження проекту інформатизації Хмельницької області», з метою створення... |Тема. Практична робота "Створення інформаційного бюлетеня і буклета"| Мета: формування практичних навичок роботи із видавничою системою MS Publisher, створення інформаційних бюлетенів, буклетів, оформлення... |Урок 6 Тема: Автоматичне створення змісту документа. Настроювання...| Навчальна мета: Познайомити учнів з основами роботи із текстовим редактором, поняттями автоматичного створення змісту документа,... |Тема: Створення формул. Введення формул| Мета: Навчитись використовувати математичні операції при роботі з діапазонами даних, для створення складних розрахунків, та розрахункових... |Тема уроку. Створення форм і звітів| Мета: навчальна: ознайомити з поняттями «форма» та «звіт», з призначенням цих понять; формувати навички створення форм та звітів... |Тема: Створення звітів та макросів у Microsoft Access. Мета| «звіт», «заголовок звіту», «область даних», «макрос»; пояснити учням основні принципи створення звітів та макросів


text: Академія Генерального штабу (Російська імперія) |Імператорська Миколаївська військова академія (з 1909 року), Миколаївська академія Генерального штабу (1855), Імператорська військова академія| |На службі||26 листопада 1832 - 1918| |Країна||Російська імперія| |Належність||Збройні сили Російської імперії| |Роль||Академія| |Чисельність||2 000 чоловік| |Розташування гарнізону||Санкт-Петербург, Суворовський проспект, б. No 32 (з 1901), Англійська набережна| Академія Генерального штабу — вищий військовий навчальний заклад в Російській імперії. Зміст Офіційна назва під час створення — Імператорська військова академія, з 1855 року мала назву Миколаївська академія Генерального штабу (на пам'ять про імператора Миколу I), з 1909 року — Імператорська Миколаївська військова академія. Академія генерального штабу розміщувалась в будинку колишньої Іноземної колегії на Англійській набережній; з 1901 року — на Суворовському проспекті, буд. 32 (будівлю зведено у 1900–1901 роках, архітектор Олександр фон Гоген). Миколаївська академія генерального штабу була заснована 26 листопада 1832 року на базі училища колоновожатих, розквартированого в Петербурзі та Москві у 1810–1812 роках та в Петербурзі у 1823–1825 роках, під назвою Імператорської військової академії, за проектом генерал-ад'ютанта барона Жоміні «для навчання офіцерів до служби Генерального штабу» та «для кращого поширення знань в армії». Первинно курс навчання було розраховано на 2 роки (теоретичний і практичний класи). На загальному відділенні академії головними предметами були тактика, стратегія, військова історія, військова адміністрація, військова статистика, геодезія з картографією, зйомкою та кресленням, а допоміжними — російська мова, відомості з артилерійської та інженерної частин, політична історія, міжнародне право та іноземні мови. На геодезичному відділенні — теоретична й практична астрономія, фізична географія, геодезія зі зйомкою та кресленням, картографія та військова статистика; допоміжними — військова адміністрація, тактика, російська та іноземні мови. Створення академії поклало початок формуванню корпусу офіцерів Генерального штабу. До цієї категорії приписувались обер-офіцери в чині не нижче поручика, які прослужили в строю не менше 2 років та закінчили академію (чи склали при ній іспит). З 1840 року найкращі з вихованців кадетських корпусів і Дворянського полку кількістю 30 чоловік відряджались напряму до гвардійського штабу для вступу за 2 роки в академію. Спочатку служба в Генеральному штабі не давала жодних переваг, і кількість абітурієнтів академії була невеликою. Після запровадження деяких переваг для корпусу офіцерів Генерального штабу 1852 року притік офіцерів до академії посилився й відрядження випускників кадетських корпусів було припинено. В академію могли вступати офіцери не молодші за 18 років й у чинах не старше капітана армії чи штабс-капітана гвардії, артилерії та саперів. Ті, хто служив поза Петербургом спочатку складали попередній іспит при корпусних штабах. В самій академії офіцери, які бажали вступити до теоретичного класу, мали скласти вступний іспит, а для охочих вступити напряму до практичного класу, — і вступний, і перехідний. Офіцер, який бажав випуститись екстерном, мав, окрім двох зазначених іспитів, скласти ще й випускний. Після завершення курсу офіцери відряджались на 1 рік до зразкових частин для ознайомлення зі службою. Випуск здійснювався у жовтні. Ті. Хто закінчив навчання за 1-м розрядом отримували наступний чин, за 2-м — випускались тим же чином, а за 3-м — повертались до своїх частин і в Генеральний штаб не переводились. Армійські офіцери переводились до Генерального штабу з тим же чином, артилеристи, інженери та гвардійці — з підвищенням (гвардійці ще й зі старшинством в останньому чині). У 1850–1855 роках академія випускала щороку в середньому 23 чоловік. У 1862, 1888 та 1893 роках було внесено ряд змін, у бік підвищення стройового цензу, за порядком приймання в академію та проходження в ній навчання і подальшого розподілу після завершення навчання. При цьому зросла кількість тих, хто навчався в академії офіцерів: у 1860-х роках навчалось до 150 чоловік на рік, у 1890-х — до 300 чоловік, до 1914 року — понад 350 чоловік. З 1894 року квота на кількість абітурієнтів була скасована. Щоправда, при цьому змінились і правила розподілу випускників. Після другого курсу офіцери випускались до війська, найкращі з потоку офіцери вступали на додатковий курс. Останні приписувались до Генерального штабу. Ті, хто закінчив академію, як правило, займали у подальшому вищі командні пости. Однак доволі велика кількість офіцерів з різних причин відраховувалась до завершення курсу. Так з 1881 до 1900 року було відраховано 913 чоловік. Академія одразу ж посіла центральне місце в системі військової освіти Росії. Навчання офіцера в Академії Генерального штабу в російській армії прирівнювалось до особливої відзнаки та вважалось почесним. Академія доволі скоро за правом посіла місце центра військової думки в Росії. Видатними викладачами академії були: Віктор Анічков, Михайло Драгомиров, Андрій Снєсарєв, Олександр Свечін, Микола Міхневич, Євген Шиловський, зі стратегії — Микола Медем, Генріх Леєр, з військової статистики — Микола Обручев, з військової історії — Дмитро Масловський та Олександр Мишлаєвський, з військової адміністрації — Олександр Редігер Випускники академії цього періоду яскраво проявили себе як на поприщі військової служби, так і в державній діяльності. Широко відомі випускники академії, які стали крупними воєначальниками й видатними вченими Росії. Серед них Дмитро Мілютін, Федір Радецький, Микола Пржевальський, Дмитро Скобелєв, Андрій Снєсарєв, Олексій Куропаткін, Роман Кондратенко, великий князь Микола Миколайович (молодший). За часів Першої світової війни випускниками академії були майже всі командувачі арміями та фронтами, 29 із 36 командирів корпусів та 46 із 70 начальників дивізій. Сама академія з початком війни була по суті, розформована, заняття припинено, було здійснено достроковий випуск, більшість викладачів відряджено до чинної армії. Перебіг війни показав, що це рішення було глибокою помилкою, бо виникла масова потреба в підготовлених воєначальниках з вищою військовою освітою. 1916 року було прийнято рішення відновити заняття, на початку 1917 року було прийнято 120 офіцерів на молодший курс. Вихованці академії Іоаким Вацетіс, Микола Какурін, Василь Новицький, Олександр Свєчін, Михайло Свечніков, Андрій Снесарєв, Борис Шапошников, Євген Шиловський та деякі інші у подальшому проявили себе в лавах Червоної Армії та в справі становлення і розвитку радянського військового мистецтва. У Білому русі керівні ролі також відігравали випускники академії Михайло Алексеєв, Петро Врангель, Антон Денікін, Лавр Корнілов, Микола Юденіч. На початку 1918 року академію евакуювали до Єкатеринбурга, потім до Казані. В липні 1918 року на пропозицію голови РНК РРФСР Володимира Леніна академія перейменована на Військову академію РСЧА. У липні 1918 року основна маса викладачів та учнів відмовилась виступити проти частин Чехословацького корпусу та Російської армії, що наступали на Казань, і перейшла на їх бік. У зв'язку з цим 4 серпня 1918 року наказом Реввоєнради республіки академію формально було розформовано. Однак вона продовжила свою роботу в лавах Білого руху спочатку в Єкатеринбурзі, потім у Томську й Омську. Наприкінці 1919 року евакуйована до Владивостока[1]. Останній випуск її слухачів відбувся наприкінці 1921 року у Владивостоці на острові Руському, в казармах 3-го Сибірського стрілецького полку. 1927 року в Парижі колишній професор Академії Микола Головін відкрив Зарубіжні вищі військово-наукові курси, які їхній засновник вбачав наступником Академії Генерального штабу. Відділення Курсів було відкрито в низці інших європейських центрів Білої еміграції. Курси припинили своє існування тільки після початку Другої світової війни[2]. На початку XXI століття в будівлях, які раніше належали Академії Генерального штабу, розміщувався Санкт-Петербурзький військовий університет зв'язку — перший та другий курс 4-го факультету (курсанти). В головній будівлі (Суворовський пр. 32) розміщувались бібліотека, клуб, кінозал, кафедра фізики, готель для військових високопосадовців, факультет підготовки цивільних спеціалістів, а також кабінети керівництва. В колишній будівлі стайні розміщувався спортзал. Більшу частину історичних будівель було знесено і продано під забудову житла. Друкований орган — Известия Императорской Николаевской военной академии. - 1832–1854 — генерал-ад'ютант генерал-лейтенант (з 1834 року — генерал від артилерії) Іван Сухозанет - 1854–1857 — генерал-лейтенант Густав Стефан - 1857–1862 — генерал-майор (з 1861 року — генерал-лейтенант) Олександр Баумгартен - 1862–1878 — генерал-лейтенант Олександр Леонтьєв - 1878–1889 — генерал-лейтенант Михайло Драгомиров - 1889–1898 — генерал-лейтенант (з 14.05.1896 року — генерал від інфантерії) Генріх Леєр - 1898–1901 — генерал-лейтенант Микола Сухотін - 1901–1904 — генерал-лейтенант Володимир Глазов - 1904–1907 — генерал-майор (з 9.12.1904 року — генерал-лейтенант) Микола Міхневич - 1907–1912 — генерал-майор (з 29.11.1908 року — генерал-лейтенант) Дмитро Щербачов - 1913–1914 — генерал-майор (з 20.12.1913 року — генерал-лейтенант) Микола Янушкевич - 1914, березень — серпень — генерал-ад'ютант генерал-лейтенант князь Павло Єнгаличев - 1914–1915 — (в.п.) генерал-лейтенант Олександр Зейфарт [1] - 1916–1917 — (в.п.) генерал-майор Камнєв (до 1916 года — Петерс) - 1917–1922 — генерал-майор Олександр Андогський - Біскупський Василь Вікторович 1899 — генерал-хорунжий армії Української Держави - Дмитро Бушен 1849 — генерал-майор - Євген Вишинський 1900 — генерал-лейтенант - Йосип Довбор-Мусницький 1902 (за першим розрядом) - Володимир Каппель 1913 — генерал-лейтенант - Кущ Віктор 1912 — генерал-хорунжий армії УНР - Микола Лачинов 1856 — генерал від інфантерії - Іван Львов 1886 — генерал-лейтенант, чиновник Генерального штабу, останній російський комендант Двінської фортеці-складу - Масловський Дмитро Федорович 1873; - Євген Шиловський 1917 — генерал-лейтенант - Валерій Клавінг. Гражданская война в России: Белые армии. Военно-историческая библиотека. М., 2003. (рос.) - Карпов Н. Д. Крым — Галлиполи — Балканы. — 1-е. — Москва: Русский путь, 1998. — 168 с. — 3000 прим. — ISBN 5-85887-124-0. - Глиноєцький. Исторический очерк Николаевской академии Генерального штаба. — СПб: тип. Штаба войск Гвардии и Петерб. воен. окр., 1882. —793 с. (рос.) - «Энциклопедический словарь Брокгауза и Ефрона»: В 86 томах (82 т. и 4 доп.). — г. СПб.: 1890—1907 гг. (рос.) - Стаття на сайті випускників Ленінградського вищого військового інженерного училища зв'язку


text: Геліактичний схід Геліакти́чний схід (грец. heliakós — сонячний) — перший (у поточному році) схід небесного світила (наприклад, зорі), що відбувається після деякого періоду невидимості, на світанку, безпосередньо перед сходом сонця[1]. Для деяких зір, що сходять і заходять, існує період невидимості — проміжок часу, коли вони перебувають на денному небі. Зоря сходить разом із Сонцем (або пізніше) і на яскравому небі її не видно. Проте з плином року Сонце відносно зір поступово пересувається на схід і, нарешті, зоря починає сходити раніше за Сонце. Настає час, коли зірка стає помітною для спостереження (на тлі ранкової зорі). Вважається, що саме цього дня і відбувся її геліактичний схід. На різних широтах геліактичний схід зорі може відбуватися у різні дні. Проте у визначеному місці це відбувається щороку майже одного й того ж дня (±1 день). У давнину такі події використовували для позначення дат у календарі. Найвідомішим є використання геліактичного сходу Сіріуса. У Давньому Єгипті геліактичний схід Сіріуса передбачав повінь Нілу та слугував початком відліку року. У Римі геліактичний схід цієї зірки (її латинська назва - Канікула, буквально - «собачка») передбачав настання найспекотнішої пори року. Римський парламент оголошував перерву у роботі на час спеки, звідки й пішла назва «канікули». - И. А. Климишин — Календарь и хронология, М., «Наука», 1985, с. 145. (рос.) |Це незавершена стаття з астрономії. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Електричний генератор Електричний генератор — пристрій, призначений для перетворення енергії механічного руху в енергію електричного струму, здебільшого використовуючи принцип електромагнітної індукції. Електричний генератор є електричною машиною з функцією, протилежною функції електродвигуна. Роль джерела механічної енергії для генератора можуть виконувати парова машина чи парова турбіна, потік води, що обертає колесо, вітер, двигун внутрішнього згорання або навіть сила людини. Більшість генераторів використовує механічну енергію обертання. На відміну від них магнітогідродинамічні генератори використовують пряме розділення зарядів в потоці гарячого газу крізь магнітне поле, а тому не мають в своїй будові. Електричний генератор складається з двох частин: рухомої — ротора й нерухомої — статора. Одна з цих частин, індуктор, використовується для створення магнітного поля, на іншій, якорі, змонтовані обмотки, з яких знімається електричний струм. Для створення магнітного поля використовуються постійні магніти, або електромагніти. Згенерований великий струм зручніше знімати з нерухомої обмотки, тому в генераторах змінного струму магніти змонтовані здебільшого на роторах. |Ця стаття не містить посилань на джерела. (березень 2014)|


text: Конвеєр (Unix) В Юнікс-подібних операційних системах, конвеєри відповідають оригінальним конвеєрам програм: набір процесів, зв'язані своїми стандартними потоками вводу-виводу таким чином, що вихідний потік кожного процесу (stdout) безпосередньо зв'язується зі стандартним потоком вводу (stdin) наступного. Кожний зв'язок реалізується як анонімний конвеєр. Програми-фільтри часто використовуються в подібниех комбінаціях. Цю концепцію було запропоновано Дугласом Мак-Ілроєм (англ. Douglas McIlroy) для оболонок Юнікс і дано назву за аналогією зі справжніми конвеєрами. В більшості Юнікс-подібних операційних системах, процеси конвеєра запускаються одночасно та їхні стандартні потоки зв'язуються, всі ці процеси керуються ядром операційної системи разом із іншими процесами. Важливою особливістю реалізації конвеєрів на Юніксах, є застосування буферизації під час передачі даних. Завдяки буферізації, записування та зчитування даних в конвеєр може відбуватись із різною швидкістю, без втрати даних.


text: Податок Податок — обов'язковий, індивідуально безоплатний платіж, що стягується органами державної влади різних рівнів з юридичних осіб і фізичних осіб з метою фінансового забезпечення діяльності держави й (або) муніципальних утворень [1][2]. Стягнення податків регулюється податковим законодавством (див. податкове право)[2]. Сукупність установлених податків, а також принципів, форм і методів їхнього встановлення, зміни, скасування, стягнення й контролю утворюють податкову систему держави[3]. Під податком розуміється примусове вилучення державними податковими структурами коштів з фізичних і юридичних осіб, необхідне для здійснення державою своїх функцій[2]. Зміст - 1 Доктринальні визначення податку - 2 Основні функції податків - 3 Основні поняття - 4 Види податків - 5 Найпоширеніші зразки - 6 Податкові ставки в Україні - 7 Податкове навантаження, податковий тягар - 8 Показник «податкове навантаження» - 9 Вплив податків на економіку - 10 Згадування про податки в мистецтві - 11 Див. також - 12 Література - 13 Примітки - 14 Посилання Вітте, Сергій Юлійович: «Податки — примусові збори (пожертвування) з доходу й майна підданих, що стягують у силу верховних прав держави заради здійснення вищих цілей державного сумісного життя». Я. Таргулов, російський радянський економіст: «Податок є така форма доходів держави або яких-небудь інших суспільно-примусових одиниць, коли ці доходи, одержувані з майна громадян, є однобічною їхньою жертвою, без одержання ними якого-небудь еквівалента, випливають із природи держави як органа влади й служать для задоволення суспільних потреб». К. Ееберг, німецький економіст: «Відношення платника до держави виставляє податок не як спеціальне подання за вигоди від приналежності державі, а як обов'язок громадянина, його жертву, внесену ним на підтримку й розвиток цілого». Б. Г. Мільгаузен, російський фінансист: «Податями й податками в прямому розумінні слова називаються ті пожертвування, які піддані дають державі». Жан Симонд де Сисмонді (1819): «Податок — ціна, що сплачується громадянином за отримані ним насолоди від громадського порядку, справедливості правосуддя, забезпечення свободи особи й права власності. За допомогою податків покриваються щорічні витрати держави, і кожен платник податків бере участь у такий спосіб у загальних витратах, чинених заради нього й заради його співгромадян». Мюррей Ротбард (1982): «Всі інші особистості й групи в суспільстві (за винятком окремо взятих злочинців, таких, як злодії й грабіжники банків) здобувають свій доход на основі добровільних контрактів: або продаючи товари й послуги споживачам, або за допомогою акту дарування (тобто членство в клубі або асоціації, заповіт спадщини, одержання спадщини). Тільки держава добуває свій доход за допомогою насильства, загрожуючи жахливими стягненнями, якщо доход не з'являється. Таке насильство відомо як оподатковування, хоча в менш розвинені часи його називали даниною. Оподатковування — це попросту чисте злодійство, і злодійство це — разючих масштабів, з якими жоден злочинець і не зрівняється. Це примусове вилучення власності жителів або підданих держави»[4]. Бу Свенссон: «Податок — це ціна, яку ми всі сплачуємо за можливість використовувати суспільні ресурси для певних загальних цілей, наприклад, оборони й впливати на розподіл доходів і майна між громадянами». Іван Іванович Янжул (1898): «Однобічні економічні пожертвування громадян або підданих, які держава або інші суспільні групи, у силу того, що вони є представниками суспільства, стягують легальним шляхом і законним способом з їхніх часток майна для задоволення необхідних суспільних потреб і спричинених ними витрат». Микола Тургенєв, російський економіст (1818): «Податки — це суть кошти до досягнення мети суспільства або держави, тобто мети, що люди собі припускають при єднанні своєму в суспільство або при складанні держав. На цьому ґрунтується й право уряду вимагати податей від народу. Люди, з'єднавшись у суспільство й вручивши уряду владу верховну, вручили йому разом із цим і право вимагати податків». А. А. Ісаєв (1887): «Податки — обов'язкові грошові платежі приватних господарств, що служать для покриття загальних витрат держави й одиниць самоврядування». А. А. Соколов (1928): «Під податком потрібно розуміти примусовий збір, що стягується державною владою з окремих господарюючих осіб або господарств для покриття здійснених нею витрат або для досягнення яких-небудь завдань економічної політики без надання платникам його спеціального еквівалента». Податки виконують одночасно п'ять основних функцій: фіскальну, розподільну, регулюючу, стимулюючу й контролюючу. - Фіскальна функція оподатковування — основна функція оподатковування. Історично найбільш древня й одночасно основна: податки є переважною складовою доходів державного бюджету. Реалізація функції здійснюється за рахунок податкового контролю й податкових санкцій, які забезпечують максимальне збирання встановлених податків і створюють перешкоди до ухилянню від сплати податків. Простіше кажучи, це збір податків на користь держави. Завдяки даній функції реалізується головне призначення податків: формування й мобілізація фінансових ресурсів держави. Всі інші функції оподатковування — похідні від фіскальної. У всякому разі, поряд із чисто фінансово-фіскальними цілями податки можуть переслідувати й інші, наприклад економічні або соціальні. Інакше кажучи, фінансові цілі, будучи найістотнішими, не є винятковими. - Розподільна (соціальна) функція оподатковування — полягає в перерозподілі суспільних доходів (відбувається передача коштів на користь слабших і незахищеніших категорій громадян за рахунок покладання податкового тягаря на сильніші категорії населення). - Регулююча функція оподатковування — спрямована на вирішення за допомогою податкових механізмів тих або інших завдань економічної політики держави. На думку видатного англійського економіста Джона Кейнса, податки існують у суспільстві винятково для регулювання економічних відносин. - Контрольна функція оподатковування — дозволяє державі відслідковувати своєчасність і повноту надходжень у бюджет коштів і зіставляти їхню величину фінансових ресурсів. - Стимулююча функція оподатковування — спрямована на підтримку розвитку тих або інших економічних процесів. Вона реалізується через систему пільг і звільнень. Нинішня система оподатковування надає широкий набір податкових пільг малим підприємствам, підприємствам інвалідів, сільськогосподарським виробникам, організаціям, що здійснюють капітальні вкладення у виробництво й добродійну діяльність, і т.д. - Дестимулююча функція оподатковування — спрямована на встановлення через податковий тягар перешкод для розвитку яких-небудь економічних процесів. Можна назвати також відтворювальну підфункцію, що призначена для акумуляції коштів на відновлення використовуваних ресурсів. Цю підфункцію виконують відрахування на відтворення мінерально-сировинної бази, плата за воду й т.д. Накопичувальна функція — узагальнення усіх функцій. Суб'єкт оподаткування — юридична або фізична особа, яка зобов'язана згідно з чинним законодавством сплачувати відповідні податки або платежі. Доцільно провести чітке розмежування у чинному фіскально-бюджетному законодавстві між визначенням категорії «платник» податку з поняттям «суб'єкт» оподаткування, які значною мірою ототожнюються, конкретизувавши їх в податковому законодавстві: - платник податку — юридична чи фізична особа, яка володіє певним майном або отримує відповідні доходи і безпосередньо зобов'язана сплачувати податки до бюджетів різних рівнів. Платник здебільшого є транзитною, посередницькою ланкою під час проходження доходів. Він не стільки сплачує податки до бюджету, скільки перераховує туди частину отриманих коштів від покупця; - суб'єкт оподаткування — один із учасників податкового процесу, який в межах своєї компетенції здійснює певні податкові процедури: держава в особі парламенту приймає податкові закони з питань оподаткування; органи податкової служби впроваджують це законодавство у фіскальну практику; платники податків виконують покладені на них податкові зобов'язання; - носій податку — кінцевий споживач матеріальних благ; особа, яка виступила реальним платником нагромаджених на всіх стадіях товаропросування податків. Об'єкт оподаткування — обігові кошти з продажу продукції, товарів, робіт і надання послуг. Податкова ставка — розмір податку на одиницю оподаткування, встановлений в законодавчому порядку. В залежності від методів встановлення розрізняють: - універсальні ставки - диференційовані ставки За методом побудови: - абсолютні — вказана сума - відносні — у % (постійні, прогресивні, регресивні) Одиниця оподаткування — одиниця виміру об'єкта господарювання. Податковий період — період часу, за який відбувається сплата податку Податкова система — сукупність податків і зборів, механізмів і способів розрахунку та сплати, а також суб'єктів податкової роботи, які забезпечують адміністрування і надходження податків і зборів до бюджету та інших державних цільових фондів. Система оподаткування — система форм і методів стягнення різних форм податків з юридичних та фізичних осіб Всі податки підрозділяються на кілька видів: Загалом, податки діляться на прямі, тобто ті податки, які стягуються з економічних агентів за доходи від факторів виробництва[2] й непрямі, тобто податки на товари й послуги, що складаються в самій ціні на предмети споживання[2]. Прямими податками можна назвати такі, як податок на доходи фізичних осіб, податок на прибуток і подібні[2]. До непрямих податків належать податок на додану вартість, акцизи й інші[2]. Значення цих термінів може вживатися в різних контекстах, що може іноді призводити до плутанини. Економічне визначення, дане Аткінсоном, говорить, що «... прямі податки можуть бути пристосовані до індивідуальних особливостей платника податків, у той час як непрямі податки стягуються за операціями, незалежно від обставин покупець або продавець»[5]. Юридичні визначення часто відрізняються від економічного. В Україні: - прямі — податки, що стягуються безпосередньо з доходів і майна платника податків. До прямих податків належать прибутковий податок з фізичних осіб, податок на прибуток, податок на майно. - непрямі — податки на товари й послуги, установлювані центральними й місцевими органами влади у вигляді надбавок до ціни товарів або тарифу на послуги й незалежні від доходів платників податків. Виробники й продавці виступають у ролі збирачів непрямих податків, уповноважених на те державою, а покупець стає платником непрямого податку. Найпоширеніші непрямі податки у вигляді акцизів, податку із продажів, мит, митних зборів. У конституційному праві США термін прямі податки відноситься до податків від особи (англ. tax per head) і податків на власність (англ. property tax), які базуються просто на факті наявності або власності. Непрямі податки накладаються на події, права, привілеї та діяльність[6]. Таким чином, податок на продаж майна буде вважатися непрямим податком, а податок на саме володіння власністю є прямим податком. Також прийнято розрізняти акордні й прибуткові податки. Перші держава встановлює поза залежністю від рівня доходу економічного агента[2]. Таким чином, . Під останніми ж мають на увазі податки, що становлять якийсь певний відсоток від доходу (Y)[2]. Дану залежність показує або гранична ставка податку (t), що пояснює, наскільки збільшується податок при збільшенні доходу на одну грошову одиницю, або середня ставка податку (q): просте відношення суми податку, що стягує, до величини доходу[2]. Тобто, - або - , де: Прибуткові податки самі діляться на три типи: - Прогресивні податки — податки, у яких середня податкова ставка підвищується зі збільшенням рівня доходу. Таким чином, якщо доход агента збільшується, то росте й податкова ставка. Якщо ж, навпаки, падає величина доходу, то ставка так само падає[7]. (Див. Прогресивне оподатковування). - Регресивні податки — податки, чия середня ставка податку знижується при збільшенні рівня доходу. Це означає, що при збільшенні доходів економічного агента, ставка падає, і, навпаки, росте, якщо доход зменшується [8]. (Див. Регресивне оподатковування). - Пропорційні податки — податки, ставка яких не залежить від величини оподатковуваного доходу. За формою оподаткування: За об'єктом: - на доходи - на споживання - на майно За рівнем державних структур, що встановлюють податок: - загальнодержавні - місцеві Залежно від напрямку використання: - загальні - цільові Акцизний податок — непрямий податок на товари або послуги. Акциз включається в ціну товару й вилучається в державний і місцевий бюджети. Мито — податок, що стягується державою із транспортованих через національну границю товарів за ставками, передбаченим митним тарифом. За об'єктом обкладання розрізняють: ввізні, вивізні й транзитні мита. За методом обчислення (стягування) розрізняють адвалерні, специфічні й комбіновані мита. За принципом обмеження розрізняють спеціальне, антидемпінгове і компенсаційне мито. За терміном застосування мито може бути постійним, змінним та сезонним. За принципом заохочення — преференційним, пільговим та загальним (повним)[9]. Податок на додану вартість — податок, що стягується з підприємств, на суму приросту вартості на даному підприємстві, обчислювану у вигляді різниці між виторгом від реалізації товарів і послуг і сумою на сировину, матеріали, напівфабрикати, отримані від інших виробників. Ряд товарів, послуг, видів діяльності частково або повністю звільняється від податку на додану вартість. Сутність ПДВ в тому, що він є частиною створеної вартості, яку стягують з покупців усіх видів товарів та послуг. Платники: юридичні та фізичні особи, які здійснюють від свого імені виробничу або іншу підприємницьку діяльність на території України залежно від форм власності. Розрахунок бази оподаткування = собівартість + прибуток + податки і збори. База оподаткування при ввезенні придбаних іноземних товарів = митна вартість + транспортні витрати + страхування + інші витрати. Податкове зобов'язання платника податку — загальний ПДВ, що нарахований платником податків і включений до робіт, послуг, які надаються у звітному періоді. Податковий кредит — сума податку на додану вартість, що сплачена платником податку у звітному періоді, у зв ’язку з придбанням товарів, вартість яких належить до валових витрат виробництва і основних фондів чи нематеріальних активів, що підлягають амортизації. |Рік||Податок з доходів фізичних осіб||Податок на прибуток||ПДВ| |1991||максимальна ставка 30%||35%||-| |1992 — 1993||максимальна ставка 30%||18%||28% та 20%| |1994||максимальна ставка 90%||28% та 20%| |1995||максимальна ставка 60%||30%||20% та 0%| |1996 — 2003||10, 15, 20, 25, 30 та 40%||30%||20% та 0%| |2004 — 2006||13%||25%||20% та 0%| |2007||15%||25%||20% та 0%| |2011||15% та 17%||23% та 0%||20% та 0%| |Джерела: [1] [2] [3] [4]| Станом на 2013 рік в Україні податкове навантаження на зарплату сягає розміру єдиного соціального внеску, тобто у розмірі від 36,76 до 49,7%.[10] В той же час, відрахування із зарплати пересічних працівників складають 15% податок з доходів фізичних осіб та від 2,6% до 6,1% єдиного соціального внеску. Таким чином деякі верстви населення України віддають державі більшу частину заробітку, ніж європейці.[10] Проте слід зазначити, що єдиний внесок не входить до системи оподаткування (відповідно до пункту 2, статті 8, Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування"). За даними "Кореспондент", у Німеччині відрахування з зарплати лише 30%, а у Швеції, країні з одними із найвищих податків у світі, — 46%.[10] |Країна||Повний податок||Податки на доходи, прибуток, приріст капіталу й т.д.||Соціальні внески й пенсії||Податки на майно й т.п.||Податки на товари й послуги||Інші податки| |Канада||33,3||16,6||4,8||3,3||7,9||0,7| |Мексика||18,0||5,0||2,8||0,3||9,5||0,4| |США||28,3||13,9||6,6||3,1||4,7||0,0| |Австралія||30,8||18,2||-||2,7||8,2||1,5| |Японія||28,3||10,3||10,3||2,5||5,1||0,1| |Південна Корея||26,5||8,4||5,5||3,4||8,3||0,9| |Нова Зеландія||35,7||22,5||-||1,9||11,3||0,0| |Австрія||42,3||12,7||14,2||0,6||11,7||3,1| |Бельгія||43,9||16,5||13,6||2,3||11,0||0,1| |Чеська республіка||37,4||9,4||16,2||0,4||11,1||0,3| |Данія||48,7||29,0||1,0||1,9||16,3||0,1| |Фінляндія||43,0||16,9||11,9||1,1||12,9||0,2| |Франція||43,5||10,4||16,1||3,5||10,7||2,8| |Німеччина||36,2||11,3||13,2||0,9||10,6||0,2| |Греція||32,0||7,5||11,7||1,4||11,4||0,0| |Угорщина||39,5||10,0||12,9||0,8||14,9||0,9| |Ісландія||40,9||18,5||3,1||2,5||16,5||0,3| |Ірландія||30,8||12,1||4,7||2,5||11,1||0,4| |Італія||43,5||14,7||13,0||2,1||11,0||2,7| |Люксембург||36,5||12,8||10,2||3,6||9,9||0,0| |Нідерланди||37,5||10,9||13,6||1,2||11,2||0,6| |Норвегія||43,6||21,0||9,1||1,1||12,4||0,0| |Польща||34,9||8,0||12,0||1,2||13,3||0,4| |Португалія||36,4||9,4||11,7||1,4||13,7||0,2| |Словаччина||29,4||5,8||11,7||0,4||11,3||0,2| |Іспанія||37,2||12,4||12,1||3,0||9,5||0,2| |Швеція||48,3||18,7||12,6||1,2||12,9||2,9| |Швейцарія||28,9||13,2||6,7||2,4||6,5||0,1| |Туреччина||23,7||5,6||5,1||0,9||11,3||0,9| |Великобританія||36,1||14,3||6,6||4,5||10,5||0,2| Під фактичним податковим навантаженням на економіку розуміють частку реально виплачених обов'язкових платежів на користь держави в ВВП країни. Податкове навантаження значно варіюється по країнах. Для слаборозвинених країн (у яких немає потужної системи соціального забезпечення) характерна низьке податкове навантаження, для розвинених — відносно високе податкове навантаження (у Швеції доходило до 60 % ВВП в окремі роки). Виключення становлять деякі розвинені країни Південно-Східної Азії, де податкове навантаження відносно невисоке. У Росії податкове навантаження становить близько 55 %Шаблон:Немає АИ, що трохи нижче середнього рівня розвинених країн (вище, ніж в США, але нижче ніж в Німеччини, див. [5]). Відповідно до Основних напрямків податкової політики Російської Федерації на 2011 рік і на плановий період 2012 й 2013 років величина податкового навантаження в 2000—2008 роках перебувала на рівні 35 — 36 % ВВП. Також сказано, що досягнутий рівень податкового навантаження в довгостроковій перспективі може виявитися нижче економічно виправданого рівня. Розрізняють фактичне й номінальне податкове навантаження. Номінальне податкове навантаження — частка обов'язкових платежів у ВВП, що платники податків повинні виплатити у випадку повного виконання ними податкового законодавства. У Росії номінальне податкове навантаження на фізичну особу за станом на 2011 рік становить приблизно 62 %. З них: 13 % — прибутковий податок, 30 % — соціальний податок (зміни 2012 року), 15 % — частка ПДВ у загальній сумі виторгу, сплачувана фактично фізичною особою при покупці товарів/послуг (18 % / (100 % + 18 %) = 15,25 %). Різниця між номінальним і фактичним навантаженням характеризує ступінь відхилення від податків. Чим вище номінальне навантаження — тим вище відхилення. При перевищенні номінального навантаження певного рівня відхилення стає масовим і фактичним навантаженням знижується. Точка, у якій фактичне навантаження максимальне, називається точкою Лаффера. Вважається, що номінальне податкове навантаження повинна бути трохи нижче точки Лаффера, тому що більш високі значення змушують платників податків порушувати податкове законодавствоШаблон:Немає АИ. Під податковим навантаженням на підприємство варто розуміти відношення суми податків і відрахувань, реальним платником яких є підприємство, до суми прибутку підприємства. Реальним платником податку є той суб'єкт, що є: - власником об'єкта оподатковування, коли обов'язок сплатити податок виникає при самому факті існування або виникнення об'єкта оподатковування; — користувач об'єктом оподатковування, коли обов'язок сплатити податок виникає тільки при знаходженні об'єкта в певних умовах користування. (Джерело: Табала, Д. Ч. Оподатковування як фактор підвищення конкурентноздатності підприємств Бєларусі / С. А. Пелих, Д. Ч. Табала // Фінанси. — 2004. No 11. — С. 73-76.) Показник «податкове навантаження» використається для аналізу рівня податків, що сплачується господарським суб'єктом з метою контролю рівня виплат і виявлення суб'єктів, що потенційно ухиляються від оподатковування. Відповідно до Листа ФПС РФ від 31 липня 2007 р. No 06-1-04/505 «Про відповідність господарюючих суб'єктів загальнодоступним критеріям самостійної оцінки ризиків для платників податків, використовуваним податковими органами в процесі відбору об'єктів для проведення виїзних податкових перевірок» податкові органи приділяють більше пильну увагу платникам податків, чиї показники фінансової звітності істотно відрізняються від середньостатистичних. «Податкове навантаження» розраховані як співвідношення суми сплачених податків за даними звітності податкових органів й обороту (виторгу) організацій за даними служби державної статистики. Граничне значення показника можуть встановлюватися щорічно по галузях народного господарства. Також піддаються аналізу показники «рентабельність активів» й «рентабельність реалізації продукції». Держава може встановлювати податки по різних причинах: від перерозподілу доходів населення до усунення зовнішніх економічних ефектів. Вплив податків можна розглядати як на мікро-, так і на макроекономічному рівнях. Чим менше податків потрібно платити, тим більше очікуваного доходу в домогосподарств для споживання. Таким чином, росте сукупне споживання, а отже, і сукупний попит[12]. Тому, уряди знижують податки, коли проводять стимулюючу економічну політику, тобто коли метою держави є вивести країну із дна економічного циклу. Відповідно, стримуюча економічна політика має на увазі підвищення податків, з метою усунення «перегріву економіки»[12]. Фірми сприймають підвищення податків як додаткові витрати, що приводить до того, що вони скорочують пропозицію свого товару[12]. Загалом, скорочення пропозицій фірм веде до скорочення сукупної пропозиції[12]. Таким чином, розмір податку обернено пропорційний величині сукупної пропозиції. Залежність між впровадженням податків і станом сукупної пропозиції докладно описав у своїх роботах економічний радник Президента США Рональда Рейгана Артур Лаффер, що став засновником теорії «економіки пропозиції» («supply-side economics»)[12]. У радянському мультиплікаційному фільмі Чиполіно принц Лимон повідомив про те, що після введення податку на повітря, жителі цього казкового міста стали менше дихати. Тому він наказує ввести ще податок на опади. Податкова ставка рівняється: за звичайний дощ — 100 лір, за заливний дощ — 200 лір, дощ із громом і блискавкою — 300 лір, град — 400 лір. - Балашов Геннадій Вікторович — автор ідеї скасування податків на території України. - Державна податкова адміністрація України - Інфляція як податок - Ефективна ставка податку - Податок на дерева - Податкова політика - Податкова система - Податкова система Росії - Подать - Податкова амністія - Податкове планування - Податкова декларація - Податкова інспекція - Податковий Кодекс України - Податковий Кодекс Російської Федерації - Податкове право ЄС - Податок на бездітність - Ухиляння від сплати податків - Юридична конструкція податку - Горянський И. Скільки функцій у податку? // Податковий вісник. — 2002. — No 3. - Щепотьев А. В., Яшин С. А. Податки й оподатковування: підручн. посібник/ А. В. Щепотьев, С. А. Яшин. — Тула: НОО ВПО НП «Тульський інститут економіки й інформатики», 2011 . — 161 с. - «Яндекс. Словники», Визначення податків - Матвєєва Т. Ю. {{{Заголовок}}}. — 3000 прим. — ISBN 978-5-7598-0611-0. - Податкова система — це сукупність податків, установлюваних державною владою, а також методи й принципи побудови податків - Етика волі - A. B. Atkinson, Optimal Taxation and the Direct Versus Indirect Tax Controversy, 10 Can. J. Econ. 590, 592 (1977) - «What is Difference Between Direct and Indirect Tax?». Investor Guide. Архів оригіналу за 2013-06-23. Процитовано 2011-10-28. - «Яндекс. Словники», Визначення прогресивного податку - «Яндекс. Словники», Визначення регресивного податку - Див. докладніше: Особливості митного регулювання в Україні - В Україні з зарплати беруть більше податків, ніж у Швеції. // 22 січня 2013 року. Газета «Високий Замок» - OECD Tax Database - Матвєєва Т. Ю. {{{Заголовок}}}. — 3000 прим. — ISBN 978-5-7598-0611-0. |Вікіцитати містять висловлювання на тему: Податок| |Подивіться податок у Вікісловнику, вільному словнику.| - Основи економічних знань — Мочерний:2. Сутність та структура податків - Бабін І. І. Юридична конструкція податку. Чернівці: Рута, 2008. — 272 с. - Довідники Державної податкової адміністрації України - Міністерство фінансів Російської Федерації - Федеральна податкова служба - Журнал «Російський податковий кур'єр» ||Цю статтю потрібно вікіфікувати, щоб привести її вигляд до стандартів Вікіпедії. (Травень 2007)| |Це незавершена стаття з економіки. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: GSM Association GSM Association (також відома як GSMA, нім. Groupe Speciale Mobile Association — Асоціація «Спеціальна Група Мобільних технологій») — об'єднання мобільних операторів та інших компаній мобільного зв'язку з усього світу. До її складу входять близько 800 світових мобільних операторів, понад 200 компаній, дотичних до сфери мобільного зв'язку: виробники мобільних телефонів, розробники програмного забезпечення, постачальники обладнання, Інтернет-компанії, медійні та розважальні організації, охоплюючи тим самим більше 220 країн з усього світу[1]. GSM Association, як таке об'єднання, було утворене 1995 року[2]. До того часу існувала GSM (нім. Groupe Speciale Mobile, була сформована 1982 року), що не була компанією, а меморандумом європейських країн щодо уніфікації телекомунікаційного простору Європи. Команда з громадських зв'язків GSMA веде політичні дебати, представляє мобільну індустрію урядам та регулювальним органам, а також забезпечує нормативно-правову базу, яка максимізує можливості розвитку для операторів мобільного зв'язку та довгострокові переваги для користувачів[3].


text: Ідеальний для розваг і релаксу Sugar Palm Grand Hillside Hotelзнаходиться на території Ката Пхукет. Готель розташований в 30.00 Km від центру міста і надає можливість легкого доступу до найважливіших визначних місць. Цей сучасний готель розташований безпосередньо біля таких визначний пам"яток, як Пхукет Серф, Ката В'ю Пойнт, Пляж Ката. В Sugar Palm Grand Hillside Hotel, відмінний сервіс та чудові умови, щоб зробити ваш відпочинок незабутнім. Для комфорту та зручності гостей, готел пропонує екскурсії, консьєрж, трансфер готель/аеропорт, сейфи, бар біля басейну. Проживання у готелі має високу ступінь комфортності, з фен, вібраційна ванна, DVD / CD-плеєр, ванна, in room safe у кожному номері. Готель пропонує фантастичні можливості, в тому числ фітнес-центр, басейн (дитячий), відкритий басейн, які допоможуть вам розслабитися після напруженого дня у місті. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, Sugar Palm Grand Hillside Hotel займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: У Яроша признались, что ездят на машинах Януковича Суббота, 29 марта 2014, 22:04 Версия для печати Комментарии577 powered by lun.ua В Правом секторе фактически подтвердили, что используют машины из автопарка сына отстраненного от должности президента Виктора Януковича. Об этом говорится в заметке партии на странице в Facebook. Так, комментируя публикацию в СМИ, что лидер "ПС" Дмитрий Ярош прибыл на похороны Саши Белого (Александра Музычко) в Ровно на машине, похожей на машину из автопарка Януковича в Межигорье, в Правом секторе отметили: "Извините, а ПС в революционное время должен был ПОКУПАТЬ машины?". "... Везти Яроша в не-бронированном авто - это преступление халатности. Как-то не очень хочется в ближайшее время быть и на его похоронах..." , - говорится в комментарии. Как известно, ранее на похоронах активиста "Правого сектора" Александра Музычко засветилось авто, очень похоже на одно из тех, которые были в автопарке сына Виктора Януковича. Украинская правда Roman Matkov: Стосовно коментаря про Крим.. ви написали відверте безглуздя.. почитайте конституцію:Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.. бездіяльність влади ви вирішили на ПС перекласти? Не ПС Крим віддав.. Ну звісно, пограбувати склади зі зброєю під революційний шумок, а потім зайнятися експрапріацією експрапріаторів недалечко від хати, то є ознакою "активної національної боротьби", бо це робиться під вигуки "Героям, Слава!"? А коли виника потреба в організації опору загарбникам то відразу пригадують Конституцію, тому, що це справа "Збройних Сил України". Не варто робити будь-які висновки, будучи некомпетентим.. А хіба я претендую на істину в останій інстанції?. Чи побачивши речи які належать "усьому українському народу" (за словами націоналістів) у володінні самих "націоналістів" я маю прийти до екстазу та репетувати без упину "Слава, Героям!" Roman Matkov: Це звідки у вас така впевненість, про *специфічну* діяльність правого сектору? і про повну відсутність жертв зі сторони пс? Руслана - есперт, чи може очевидець? дуже сумніваюсь.. дуже. Вибачте, але саме для тих хто "дуже сумнівається", я і надав посилання на статтю Руслани від 11 січня 2014 р. . Прямого свідка і очевидицю тих *спецефічних дій* ПС. То Ви не соромьтеся, почитайте той допис, поміркуйте, поставте кілька питань собі, чи "провокаторам" з ПС. ті, кого ви цинічно називаєте бидлом, ще з середини 90 в активній національній боротьбі (Ярош починаючи з середини 90х років — один із лідерів націоналістичного руху в Україні). І де Ви побачили в моєму дописі цинічне визначення "бидло"? Крадіїв названо крадіями. А якщо істеричне волання "Слава, Україні" є виправданням аморальних дій банди, то навіщо був потрібен той Майдан? Для зміни "поганих бандюків" на "гарних національних бандюків"? IP: 37.115.200.--- _ 31.03.2014 09:46 Andriy Ptah: ПРАВИЙ СЕКТОР МОЛОДЦІ, ВОНИ ЗАСЛУЖИЛИ ПО ЛІМУЗИНУ КОЖНОМУ ! ЯКЩО БИ НЕ ВОНИ, ВИ Й ДОСІ СПІВАЛИ ПІСЕНЬКИ НА МАЙДАНІ, А ЯНУКОВИЧ СИДІВ ДАЛІ В КРІСЛІ. НА ЯРОША ПОЛЮЄ ФСБ, ЙОМУ ПОТРІБНА ОХОРОНА. ВСІ ХТО ПРОТИ ПС - ТРОЛЛІ ФСБшні !!! Якби не Правий сектор, Були б живі всі Герої НЕбесної сотні. Кров цих Мучеників на кожному, хто підтримує Правий сектор. IP: 37.115.200.--- _ 31.03.2014 09:44 У когось ще є сумніви, що ця організація працює на Кремль??? Потрібно дати час справжнім Патріотам вийти з цієї секти, а потім , за законами революційного часу ліквідувати цю банджу диверсантів Кремля. IP: 95.135.13.--- _ 31.03.2014 09:23 Так само робили більшовики: спрочатку експропріювали у багатих їхнє майно; потім щоб забезпечити гарне життя революціонерам почали знищувати середній клас і т.д. Керівник ПС Ярош забрав машину Януковича, хтось з ПС в обласному центрі забере гарну машину в бізнесмена, а хтось в сусіда. Ми це вже проходили...


text: Wi-Fi роутери призначені для об’єднання декількох мобільних і стаціонарних комп’ютерів в загальну мережу, а також для надання пристроям доступу до інтернету. Для створення невеликої домашньої мережі можна використовувати бюджетні моделі роутерів, наприклад D-Link Dir 300. Вам знадобиться — роутер; - Патч-корд. Інструкція - Підключіть Wi-Fi роутер до мережі змінного струму. Увімкніть комп’ютер і приготуйте дані, необхідні для підключення до інтернету. - Підключіть один кінець патч-корду до мережевої карти комп’ютера або ноутбука, а інший — до гнізда WAN Wi-Fi роутера. Запустіть інтернет-браузер. Введіть у його url-поле 192.168.0.1 і натисніть клавішу Enter. - Після відкриття вікна входу в меню налаштувань роутера введіть в обидва поля слово admin і натисніть клавішу Enter. Тепер перейдіть в меню Internet Connection Setup і виконайте настойку параметрів доступу в інтернет. - Виберіть потрібний тип протоколу, наприклад PPtP або L2TP. Заповніть поля Login і Password. Поставте галочки поруч із пунктами Firewall, DHCP і NAT. Збережіть параметри з’єднання з інтернетом. Перезавантажте Wi-Fi роутер. - Перевірте працездатність підключення до інтернету. Для цього скиньте параметри мережевої карти, підключеної до роутера. Дочекайтеся визначення нових налаштувань локальної мережі, запустіть браузер і відвідайте довільний web-сайт. - Тепер повторіть процедуру входу в web-інтерфейс Wi-Fi роутера. Відкрийте меню Wireless Connection Setup і задайте настройки бездротової точки доступу. В даному випадку необхідно вказати параметри, з якими працюють ваші мобільні пристрої. Зверніть особливу увагу на протокол безпеки (WEP, WPA, WPA2). Використовуйте складний пароль, щоб запобігти небажаним підключення до роутера. - Збережіть налаштування мережі Wi-Fi. Перезавантажте роутер, відключивши його від мережі змінного струму. Від’єднайте патч-корд від ноутбука або комп’ютера. Активуйте пошук бездротових мереж. Підключіться до вашої точки доступу Wi-Fi. Перевірте її працездатність.


text: Одна з активісток в українському вінку й вишиваним рушником на стегнах розіп'яла себе на хресті з живих тіл на фоні національного заповідника Софія Київська. Тут напередодні відбувся урочистий молебень патріарха Кирила. "У рамках концепції Кирила "Російського світу" немає місця ні політично, ні духовно вільній Україні. Нестримна жага встановити духовну домінанту над "Малоросією" робить політику Московського патріархату гармонійною складовою кремлівської антиукраїнської пропаганди", - заявила лідер жіночого руху FEMEN Анна Гуцол. Таким чином, жіночий рух показав, що виступає проти будь-яких форм патріархату як побутового, так і церковного. Активістки вважають, що благі наміри візиту, заявлені патріархом, на ділі обертаються для України поглибленням цивільних протиріч, позначаючи нові лінії розколу між українцями. "Місіонерський пафос виходить далеко за рамки церковної проповіді і повинен розцінюватися як грубе втручання у внутрішні справи незалежної України. Віддавши переваги одній православній юрисдикції, нинішня українська влада грубо порушить положення Конституції про те, що всі конфесії відділені від держави", - зазначили вони. Активісток також обурила заборона проведення акцій протесту й арешти активістів у Дніпропетровську та Києві. "Вчинки однаково неприйнятні як з точки зору норм демократії, так і християнських принципів терпимості й всепрощення", - йдеться в заяві організації. Дівчат вразив "аскетизм" патріарха, заради кортежу якого зупиняли життєвий ритм мільйонних міст, а десятки тисяч співробітників міліції відривали від виконання прямих обов'язків - захисту прав громадян України. "Ми закликаємо громадян України, простих парафіян, політичних і духовних лідерів нації рішуче реагувати на загрози національній безпеці України", - додала Ганна Гуцол. Стало відомо, що жіночий рух збирається взяти участь у місцевих виборах. Нагадаємо, сьогодні патріарх Кирило завершить свій візит в Україну.


text: Багато жінок мають дуже чутливі соски. Відчуття, які викликає їх стимуляція, можуть бути як приємними, так і викликати роздратування. Жінка може отримувати божественне насолоду, коли партнер буквально дихає на її соски, а якщо він доторкнеться до них трохи сильніше, то вона негайно здригнеться від болю. Таким чином, чоловік повинен вчитися маніпулювати її сосками так, як ніби це метелик, щоб стати майстром в мистецтві найніжнішою сексуальної стимуляції. Інший тип жінок хоче, щоб партнер звертався з її соски як повновладний господар, і не бачить у цьому нічого еротичного до того моменту, коли він присмоктуватиме до них, як промисловий пилосос. Розмір або якість Точно так само, як у випадках з клітором або пенісом, чутливість сосків не має нічого спільного з їх розміром. Маленькі соски можуть бути схожим на маленькі оголені контакти, а великі можуть абсолютно нічого не відчувати. Натягнути шкіру на соску Покладіть ваші пальці на бічні сторони сосків по їх периметру так, щоб майже не торкатися їх. Легко натисніть вашими пальцями на шкіру навколо сосків і починайте тягнути пальці в різні боки. Від цього шкіра на соску натягнеться. Тепер ви можете лизати його або смоктати. У себе і від себе Витягніть губи трубочкою і обхопіть ними сосок таким чином, щоб вони примикали до нього, як автомобільна прокладка. Потім починайте поперемінно втягувати сосок в себе і виштовхувати його з рота таким чином, щоб повітря не підсмоктується крізь "прокладку", це призведе до того, що сосок буде поперемінно відчувати те вакуум, то наростаючий тиск. Захоплення соска всієї п'ятірнею Цей спосіб дає добрі результати, якщо ваші руки і соски добре змащені масажними маслом. Покладіть долоню на груди таким чином, щоб кінчики ваших пальців знаходилися на однаковій відстані від соска по всьому колу. Потім ви починаєте стимулювати груди, трохи піднімаючи руку і пестячи відразу всі сторони грудей всіма пальцями до тих пір, поки вони не зімкнуться на кінчику соска. Потім відтягніть сосок вгору зовсім трохи або набагато залежно від того, що більше подобається вашому партнерові, і від його або її ступеня сексуального збудження. Тон між вказівним і середнім пальцями Можливість використання цього методу залежить від форми і розміру соска. Покладіть вашу руку, зігнуту у формі чашки, на груди вашого партнера таким чином, щоб сосок виявився затиснутим між вказівним і середнім (а може, і якими іншими) пальцями вашої руки. Тепер стисніть пальці разом так, щоб при піднятті руки сосок і вся протавшаяся частину грудей рухалися разом з нею. Тон і пеніс Деякі жінки сильно збуджуються, коли чоловік пестить їх сосок головкою свого пеніса. Якщо він розкриє вхід в уретральний отвір пеніса, то іноді може захопити їм сильно збуджений твердий сосок. Це особливо підходить для пенісів тих чоловіків, яким не робили обрізання. Повне блаженство Ті жінки, які люблять, коли їх груди і соски стимулюють, часто скаржаться, що чоловіки приділяють цьому занадто мало часу. Мабуть, важко не приділити занадто багато уваги грудей вашого партнера, якщо йому або їй це приносить насолоду. Стимулюючи груди і соски, намагайтеся смоктати і лизати всі груди, а не тільки соски. Не забувайте також час від часу переходити з одного грудей на іншу. Руки і рот Так уже влаштовано, що ваша жінка завжди має дві грудей, а ви тільки один рот. Можливо, їй сподобається, якщо ви будете пестити одну груди рукою, поки ваші губи будуть ніжно стимулювати інші груди. Можливо, що це здасться їй повним божевіллям, а можливо, що їй більше сподобається, якщо ви будете пестити руками якусь іншу частину її тіла. Щоб дізнатися це напевно, краще запитати про це. Різна чутливість Іноді одна груди чи сосок більш чутливі, ніж інша груди або інший сосок. Дізнайтеся, чи не бажає ваш партнер, щоб ви більше часу приділили стимуляції тієї грудей (або тому соску), яка більш чутлива. Різна температура Затиснутий у роті кубик льоду може бути одним із найбільш збудливих способів привітати соски свого партнера. А для стимуляції тих сосків, які вже замерзли, ви можете використовувати гаряче або тепле пиття перед тим, як посмоктати їх або лизнути. При цьому соски будуть відчувати зовсім неймовірні відчуття Похожие записи - Як правильно пестити груди дівчини Багато жінок мають дуже чутливі соски. Відчуття, які викликає їх... - Боли в груди Едва почувствовав легкое недомогание, большинство женщин хватаются за голову с... - Птоз груди Слово, которое. на первый взгляд, позаимствовано из какого-то тарабарского языка,... - Массаж груди Массаж груди «Массаж — это механическое действие (поглаживание, разминание,... - В столице состоялся марш Avon «Вместе против рака груди» | Новости | 28 мая в Москве под девизом «Будь с нами! Борись...


text: Анна де Ноай Анна де Ноай (фр. Anna de Noailles, народжена як Anna Elisabeth Bibesco-Bassaraba, Princess de Brancovan, після одруження — Marquise Mathieu de Noailles, 15 листопада 1876, Париж — 30 квітня 1933, Париж) — французька поетка, власниця літературного салону. Дочка румунського барона князя Григоріє Бібеску-Бранковяну та грецької княжни Raluca Moussouros, відомомї піаністки, якої присвячено декілька творів Ігнація Падеревського. Дружина її дядька, княгиня Олена Бібеско, відігравала помітну роль у літературному та художному житті Парижа кінця XIX сторіччя. У 1897 році вийшла заміж за маркіза де Ноай. Їх будинок був центром світського та інтелектуального життя Парижу. Похована на цвинтарі Пер-Лашез. Автор декількох книжок віршів, трьох романів, автобіографії, була близька до символізму. - 10784 Ноай - астероїд, названий на честь поетеси.


text: Війна за Чорні Пагорби Війна за Чорні Пагорби (англ. Black Hills War), також відома як Велика війна сіу (англ. Great Sioux War) — війна індіанців народу сіу і шайєннів, які проживали на північному заході Великих Рівнин проти США в 1876-му - 1877-му роках. Закінчилася полоном індіанців з подальшим переправленням в резервації. Після закінчення громадянської війни прискорилася колонізація Заходу США. Переміщення поселенців і прокладання трансконтинентальної залізниці через індіанські землі викликали негативну реакцію індіанців, яка переросла в війну і отримала назву Війна Червоної Хмари. Ця війна закінчилася в 1868 році перемогою індіанців і підписанням договору, за яким дороги поселенців на індіанських землях і форти вздовж доріг знищувалися. 6 грудня 1874 року уряд США, бажаючи повернути втрачене, пред'явив індіанцям ультиматум, за яким ті повинні були до 1 лютого 1876 року з'явитися в спеціальні агентства, до яких вони були приписані (для відправлення в резервації). Ультиматум був проігнорований через те, що індіанці були б змушені покинути не тільки власні землі але й святі для них гори — Чорні Пагорби. Крім того, зимові кочування у індіанців були вкрай рідкісні. 18 січня був випущений наказ про заборону продажу індіанцям зброї та боєприпасів. 8 лютого генерали Террі і Крук отримали накази на підготовку до походу. Війна на всьому своєму протязі характеризувалася переслідуванням військами США індіанських племен, що переміщалися разом з жінками, дітьми та скарбом. Спочатку американці нападали на невеликі стійбища, не гидуючи вбивством жінок і дітей, чим викликали мобілізацію сторонніх племен. У травні на півдні Монтани зібралася велике кочовище з представників різних індіанських народностей під проводом Сидячого Бика. Кілька колон американських військ намагалося наздогнати їх, що в результаті вдалося генералу Кастеру з мобільною частиною колони Террі. Він був розгромлений біля Літтл-Бігхорн Шаленим Конем, де загинув разом з 267-ю підлеглими. Ці втрати в кілька разів перевищили втрати за всю попередню війну. Сидячий Бик розділив кочовище, щоб відступати далі невеликими групами. Восени 1876-го року американському війську вдалося полонити кілька відомих вождів і далі війна стала менш бурхливою, бо більшість індіанців підкорилися вимогам США. Велика війна сіу була останнім великим конфліктом між корінними жителями Північної Америки і США. - Котенко Ю.В. Индейцы Великих равнин. Оружия, воинская магия, боевое искусство, битвы - ВОЙНА ЗА ЧЕРНЫЕ ХОЛМЫ (БЛЭК-ХИЛС) (рос.) - Red Cloud's War (англ.)