source: fineweb

text: Яматосці Яматосці (яп. 大和民族 — ямато міндзоку, «народ Ямато») — найчисельніша етнографічна група Японії. Її називають також «японцями» або «титульним етносом Японії». Ім'я групи походить від стародавньої японської держави Ямато, яка виникла у 4 столітті. Термін «яматосці» виник у 19 столітті, у середовищі японських науковців, для диференцікації етнографічних груп Японського архіпелагу. Особливого поширення він набув з 20 століття. Термін викорисовувся для розрізнення «етнічно чистих» японців від японців «політичних», які волею-неволею стали частиною японської нації — айнів, рюкюсців, нівхів, корейців та інших. На сьогодні існує заполітизована дискусія з приводу включення рюкюсців до яматосців. Дослідники поділилися на два табори. Одні вважають жителів островів Рюкю «прото-японцями», своєрідним етносом відмінним яматосців. Інші наполягають, що рюкюсці є невіддільною частиною яматоського етносу. На сьогодні термін «яматосці» вживається лише у літературі спеціалізованій з історії та етнології. Замість нього широко використовується слово «японці». |Це незавершена стаття з етнології. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Гральний рушій Гральний рушій (англ. Game engine) — програмний рушій, центральна програмна частина будь-якої відеогри, яка відповідає за всю її технічну сторону, дозволяє полегшити розробку гри за рахунок уніфікації і систематизації її внутрішньої структури. Важливим значенням рушія є можливість створення багатоплатформових ігор (сьогодні найчастіше одночасно для ПК, PS3 та Xbox 360). Основну функціональність гри зазвичай забезпечує рушій гри, що включає рушій рендеринга («візуалізатор»), фізичний рушій, звук, систему скриптів, анімацію, ігровий штучний інтелект, мережевий код, керування пам'яттю, багатонитевість і граф сцени. Часто на процесі розробки можна заощадити за рахунок повторного використання одного рушія гри для створення декількох різних ігор. Такі системи, як Infocom'івська Z-Machine і SCI компанії Sierra, можна вважати першими закінченими гральними рушіями. Проте, термін «гральний рушій» з'явився в середині 1990-х років, головним чином, у зв'язку з 3D-іграми, такими як шутери від першої особи. Ігри Doom і Quake від id Software виявилися настільки популярними, що інші розробники замість того, щоб працювати із чистого аркуша, ліцензували основні частини програмного забезпечення й створювали свою власну графіку, персонажів, зброю й рівні — «ігровий контент» або «ігрові ресурси». Рушій Quake був використаний у більш ніж десяти проектах і дав серйозний поштовх розвиткові middleware-індустрії. Пізніші ігри, такі як Unreal 1998 року (рушій Unreal Engine) і Quake III Arena (на рушії id Tech 3) 1999 року, були спроектовані із застосуванням даного підходу, з окремо розробленими рушієм і наповненням. Практика ліцензування такої технології виявилася корисним допоміжним прибутком для деяких розробників ігор. Так, вартість однієї ліцензії на комерційний гральний рушій класу high-end може варіюватися від 10 тис. до 3,75 млн. $ (у випадку Warcraft III)[Джерело?], а число ліцензіатів може досягати кілька десятків компаній (як для Unreal Engine). Принаймні, багаторазово використовувані рушії прискорюють і спрощують розробку гри, що є цінною перевагою в конкуруючій індустрії комп'ютерних ігор. Подальше вдосконалення гральних рушіїв призвело до сильного розділення між рендерингом, скриптингом, художнім дизайном і дизайном рівнів. Зараз для типової команди розробників ігор є цілком звичайним мати в складі стільки ж художників, скільки й програмістів. Шутери від першої особи залишаються переважними користувачами сторонніх гральних рушіїв, але зараз такі рушії також використовуються в інших жанрах. Наприклад, RPG Morrowind і MMORPG Dark Age of Camelot засновані на рушії NetImmerse, у той час, як Oblivion і Fallout 3 використовують нову версію даної технології — Gamebryo. Відома MMORPG Lineage II побудована на рушії Unreal Engine 2 (попри те, що даний рушій спочатку призначався для використання в шутерах). Сучасні гральні рушії — одні з найскладніших у написанні застосунків, що найчастіше складаються з десятків різних компонентів, кожний з яких можна налаштовувати окремо під потреби гри. На сайті Future Game Coders є різні теми про підсистеми сучасних ігор. На додаток до багаторазово використовуваних програмних компонентів, гральні рушії надають набір візуальних інструментів для розробки. Ці інструменти зазвичай складають інтегроване середовище розробки для спрощеної, швидкої розробки ігор на зразок потокового виробництва. Ці гральні рушії іноді називають «гральним підпрограмним забезпеченням» (скор. ППЗ; англ. middleware), тому що, з погляду бізнесу, вони надають гнучку й багаторазово використовувану програмну платформу з усією необхідною функціональністю для розробки грального застосунка, скорочуючи витрати, складність і час розробки — усі критичні фактори в сильно конкуруючій індустрії відеоігор. Як й інші ППЗ рішення, гральні рушії зазвичай платформо-незалежні й дозволяють деякій грі запускатися на різних платформах, включаючи гральні консолі й персональні комп'ютери, з деякими внесеними у сирцевий код змінами (або взагалі без них). Часто гральне ППЗ має компонентну архітектуру, що дозволяє заміняти або розширювати деякі системи рушія більш спеціалізованими (і часто дорожчими) ППЗ компонентами, наприклад, Havok — для фізики, FMOD — для звуку або SpeedTree — для рендеринга. Деякі гральні рушії, такі як RenderWare, проектують як набір слабо зв'язаних ППЗ компонентів, які можуть вибірково комбінуватися для створення власного рушія, замість традиційнішого підходу розширення або налаштовування гнучкого інтегрованого рішення. Проте розширюваність досягнута й залишається високопріоритетною в гральних рушіях через широкі можливості їхнього застосування. Незважаючи на специфічність назви, гральні рушії часто використовуються в інших типах інтерактивних застосунків, що вимагають графіку в реальному часі, таких як рекламні демо-ролики, архітектурні візуалізації, що навчальні симулятори й середовища моделювання. Деякі гральні рушії надають тільки можливості 3D рендеринга в реальному часі замість усієї функціональності, необхідної іграм. Ці рушії довіряють розроблювачеві гри реалізацію іншої функціональності або її складання на основі інших гральних ППЗ компонентів. Такі типи рушіїв зазвичай відносять до «графічних рушіїв», «рушіїв рендеринга» або «3D рушіям» замість змістовнішого терміна «гральний рушій». Однак ця термінологія використовується суперечливо: так, багато повнофункціональних гральних 3D рушіїв згадані просто як «3D рушії». Деякі приклади графічних рушіїв: RealmForge, Ogre 3D, Power Render, Crystal Space і Genesis3D. Сучасні гральні або графічні рушії завичай надають граф сцени — об'єктно-орієнтовані представлення 3D світу гри, що часто спрощує ігровий дизайн і може використовуватися для ефективнішого рендеринга величезних віртуальних світів. Найчастіше 3D рушії або системи рендеринга в гральних рушіях побудовані на графічному API, такому як Direct3D або OpenGL, що забезпечує програмну абстракцію GPU або відеокарти. Низькорівневі бібліотеки, наприклад, DirectX, SDL і OpenAL, також використовуються в іграх, тому що забезпечують апаратно-незалежний доступ до іншого апаратного забезпечення комп'ютера, такого як пристрої уведення (миша, клавіатура й джойстик), мережні й звукові карти. До появи апаратно прискорюваної 3D графіки використовувалися програмні візуалізатори. Програмний рендеринг усе ще використовується в деяких інструментах моделювання для рендеринга зображень, для яких візуальна достовірність важливіша за продуктивність (кількість кадрів за секунду) або коли апаратне забезпечення комп'ютера не задовольняє вимогам, наприклад, не підтримує шейдери. - Список ігрових рушіїв - Графічний рушій — головний компонент ігрового рушія - Фізичний рушій — компонент ігрового рушія - Звуковий рушій — компонент ігрового рушія - Ігровий штучний інтелект — компонент ігрового рушія - Довідковий сайт, що містить велику базу комерційних middleware-рішень (англ.) - Велика база даних з ігрових рушіїв на сайті DevMaster.net (англ.) - Terrain in Games — детальний огляд технологій для рендеринга ландшафтів у рушіях 1997–2000 року (англ.) - Стаття «Анатомія ігрових рушіїв» на сайті 3DNews (рос.) - Richard Fine. «Enginuity» (англійською). GameDev.net. Архів оригіналу за 2013-07-04.


text: Дизайн 2 х кімнатної квартири: оформлення інтер’єру Дизайн 2-х кімнатної квартири створювати набагато складніше і в той же час цікавіше, ніж, приміром, дизайн однокімнатної. Перед власниками відкривається безліч можливостей: оформити кожне приміщення в особливому стилі, оформити все як єдиний комплекс або обробити приміщення по-різному із збереженням перегукуються мотивів. Тут можна втілити власні ідеї дизайну. Однак важливим критерієм при виборі інтер'єру є кількість і склад мешканців, адже квартира повинна бути не тільки красивою, але і зручною. У даній статті наша школа ремонту розгляне варіанти дизайну квартири для сімейної пари, а також для сім'ї з дитиною. 2-кімнатна квартира для сімейної пари Дизайн інтер'єру 2х кімнатної квартири для сімейної пари можна виконати абсолютно в будь-якому вигляді. Найчастіше одна з кімнат мебліруется під спальню, а друга – під вітальню. Однак при бажанні друга кімната може також стати кабінетом, обідньою кімнатою, зимовим садом або навіть розробивши дизайн домашнього спортзалу – створити його. Ми розглянемо дизайн 2-кімнатної квартири, який підійде для сім'ї з двох чоловік і стане в нагоді, якщо сім'я планує маляти в майбутньому. У такій ситуації другу кімнату можна використовувати як вітальню, проте в спальні необхідно передбачити місце для дитячого ліжечка. Сама вітальня оформляється так, щоб в подальшому, коли малюк підросте, її легко можна було переобладнати в дитячу. Квартиру оформляють таким чином: - Вітальню суміщають з кабінетом. Коли дитина піде в школу письмовий стіл можна буде переставити до вікна. - Для вітальні вибирають класичні пастельні кольори – білий, бежевий, пісочний або їх поєднання. Такі світлі відтінки рекомендується застосовувати і в ремонті дитячих кімнат, призначених для дитини до 6 років. - Стать варто відразу застелити темним немарким ламінатом. Після «відселення» маленького мешканця у вітальню його застелют килимом, проте він все одно може постраждати від дитячих пустощів. - Всі декоративні елементи розміщують «вище». - Спальню обробляють в тих же кольорах, проте можна вибрати відтінки темніше. 2-кімнатна квартира для сім'ї з дитиною Дизайн 2х кімнатної квартири для сім'ї, в якій вже є дитина старше 2-3 років, більш однозначна – другу кімнату віддають малюкові. Однак і тут залишається місце для креативу. Квартиру оформляють таким чином: - Кольори в дизайні спальні дитячої та спальні батьків повинні сильно відрізнятися, щоб дитина відчувала, що його кімната особлива. Наприклад, можна зробити рожеву кімнату для доньки і блакитну спальню або світло-синю кімнату для сина, скомбінувавши її зі спальнею в цегляних тонах. - Кімнати повинні мати схожі елементи: однакові точкові світильники на стелі, люстри в єдиному стилі, штори з аналогічної тканини. - Також добре буде виглядати єдине підлогове покриття. - Цікавим рішенням стануть картини в аналогічних рамах: у спальні можна повісити пейзаж або натюрморт, а в дитячій – картини з улюбленими мультперсонажів. Рада! Віддавши кімнату під дитячу, ви позбудетеся вітальні. Її найкраще об'єднати з кухнею: поєднати кімнату з лоджією, придбати вбудовану побутову техніку, розмістити там кухонний куточок. Джерело: uchebnik-remonta.ru |Також читайте далi:| Буд Команда 4 из 5 на основе 7 оценок. 7 пользовательских отзывов. Замовити послуги:Буд Компанiя г. Киев, ул. Летняя, д. 25 (044) 229-47-53, (044) 522-84-91 ел.пошта - [email protected]


text: Порошкове фарбування — технологія нанесення фарби на деталь, в більшості випадків на метал. От тільки фарба тут не проста і метод нанесення теж. Порошкова фарба — порошок, який складається з смоли, пігментів, та різних добавок, які впливають на рівномірність розливу та створення плівки. Все починаєть з підготовки, очистки деталі хімічними і механічними способами. Методів нанесення "порошка" є багато. Найпоширенішими вважаються електростатичний та трібостатичний. Назва цих методів повязана із принципом створення статичного заряду на порошковій фарбі. Заряджені частинки порошка "прилипають" на металічну деталь і тримаються там до запікання виробу при температурі від 140 °C до 200 °C. Після чого метал охолоджується і перевіряється якість поверхності.


text: Іван Лисяк-Рудницький, Між Історією й Політикою, 1973 Енциклопедія українознавства. Словникова частина (Париж-Нью-Йорк: Наукове Товариство їм. Шевченка. 1955), т. II, стор. 589-591. Михайло ДрагомановІван Лисяк-Рудницький Михайло Драгоманов (6.9.1841-20.7.1895), видатний політично-громадський діяч, учений і публіцист. Народився в Гадячому на Полтавщині, у дворянській родині козацького походження. Закінчивши гімназію в Полтаві й Київський університет, з 1864 працював при ньому як приват-доцент, а з 1873 як штатний доцент на катедрі античної історії. Одночасно Драгоманов був, поряд з В. Антоновичем, лідером київської Громади (пізніше названої «Старою») і брав провідну участь в її діяльності. Під впливом Драгоіманова гурт студентської молоді у Львові, що єднався біля моїсквофільсякого часопису «Друг», 1875-76 року перейшов на українські національні та демократичні позиції. Серед російського громадянства Драгоманов звернув на себе увагу журнальними статтями («Вестник Европьі»), що вияснювали українське ставлення до внутрішньої й зовнішньої політики Російської імперії. Завдяки цій діяльності Драгоманов став однією з перших жертв хвилі репресій проти українського руху, що знайшла завершення в Емському указі 1876; за особистим наказом Олександра II Драгоманов 1875 року був звільнений з Київського університету. Тоді Драгоманов у порозумінні з Громадою виїхав за кордон і оселився 1876 року в Женеві, де почав видавати збірники «Громада» (5 тт., 1878-82), перший модерний український політичний журнал, та брошури українською мовою, російською й західньоевролейськими мовами; ці останні мали на меті інформувати європейську громадськість про українську проблему. Найближчими співробітниками Драгоман'ова були: С. Подолинський та М. Павлик, що деякий час жили з ним у Женеві, а також Ф. Вовк та Я. Шульгин. «Женевський гурток» Драгоманов а вважається першим зародком українського соціалістичного руху. Драгоманов відогравав видатну ролю й серед російської революційної іеміГрації (1881-83 редактор журнала «Вольное Слово»), бувши речником течії, ворожої до тероризму. З 1886 року наступив розрив між Драгомановим та Старою Громадою, що відмовилася від дальшого фінансування його діяльности, побоюючися в умовах реакційного режиму Олександра III, що активна політична діяльність Драгоманова може викликати дальші протиукраїнські репресії. А крім того, позиція Драгоманова, що за кордоном еволюціонував уліво, здавалася надто радикальною для більшости членів Громади. Одночасно з цим послідовники та кореспонденти Драгоманова в Галичині (І. Франко, О. Терлецький, М. Павлик) не лише зазнавали переслідувань від австіро-тЕольської влади, але й терпіли від неприхильности власного консервативного суспільства, наляканого появою соціялістично-ради-кальної течії. В цьому поступовому наростанні ізоляції Драгоманов дедалі відмежовувався й від російського революційного світу, викриваючи шовіністично-великодержавні та дик-таторсько-макіявеллістичні нахили цього середовища. В обставинах матеріяльних труднощів, що постали наслідком цього, Драгоманов 1889 року прийняв запрошення на професора новозаснованої Вищої школи (пізніше університету) в Софії (Болгарія). Повернувшися до педагогічної праці, він ще пережив піднесення радикального руху в Галичині, що 1890 оформився в Русько-Україиську Радикальну Партію, ідейним керівником якої він фактично був шляхом інтенсивного листування та співробітництва в радикальних органах («Народ» тощо). Помер Драгоманов у Софії. Як політичний мислитель Драгоманов завжди підкреслював генетичний зв'язок своїх концепцій з ідеями українських декабристів (Товариство Об'єднаних Слов'ян) та кирило-методіївців, що з ними єднав Драгоманова демократизм і федералізм. Свій особистий вклад Драгоманов бачив передусім у рішучому пов'язанні української визвольної програми з сучасними західніми дємократично-ліберальними та соція-дієтичними рухами, не нехтуючи при тому з українських традицій (наприклад, із спадщини свободолюбної козаччини) тим, що згідне з духом європейського прогресу. Під впливом Прудона та крайніх представників англійського лібералізму Драгоманов бачив свій кінцевий ідеал у теоретичній концепції анархії («безначальство»), тобто у добровільній асоціації гармонійно розвинених осіб, з обмеженням до мінімуму елементів примусу в суспільному житті. Шлях до цього ідеалу -- федералізм, із питомою для нього децентралізацією та самоуправою громад і областей. Звідси неґативне ставлення Драгоманова до централістичного республіканства «якобінського» типу та його яскраві симпатії до устрою Швайцарії, Англії, США. Драгоманов завжди обстоював примат політичної свободи над клясовими й економічними інтересами й примат універсальних культурних цінностей (що їх він, згідно з духом позитивістичної філософії, бачив втіленими передусім у досягненнях модерної наукової думки) над національною виключністю. Національного одначе Драгоманов не відкидав, уважаючи його за конечний елемент уселюдської синтези, та поєднував його з універсальним у формулі: «Космополітизм в ідеях та цілях, національність у іірунті та формах». Драгоманов відстоював відокремлення церкви від держави та секуляризацію українського громадського й культурного життя. На думку Драгоманова, українці багато втратили, не зберігши своєї історичної державносте:. Не заперечуючи права/ українського народу на самостійність, але не вірячи в практичну здійснимість сепаратизму для України в ті часи, він радив боротися за демократизацію й федералізацію існуючих держав, Росії та Австро-Угоршини, так щоб українство могло в них вільно розвиватися. Ця боротьба вимагала тісного союзу з прогресивними силами всіх інших народів Східньої Европи, не виключаючи й росіян, одначе при умові обов'язкового збереження організаційної незалежнасти українського руху. Драгоманов критикував як аполітичне культурництво старих «українофілів», так і участь українських революціонерів у російських організаціях. Програма Драгоманова яскраво всеукраїнська, вона охоплювала всі українські землі від Кубані до Закарпаття. Як учений, Драгоманов показував етнічну гомогенність українського народу на всіх землях його поселення. Як політик, він ставив собі за ціль не так об'єднання всіх українців в одній державі, як радше поділ ролей і систематичну взаємодопомогу між російською й австрійською Україною. Аж до часу повалення російського самодержавства, на думку Драгоманова, головний центр українського національного руху повинен бути в Галичині. Але щоб бути спроможною виконати свою функцію, Галичина мусіла б насамперед, при духовій підтримці наддніпрянців, позбутися свосї провінційної обмежености. Розглядаючи українську траву на широкому міжнародному тлі, Драгоманов часто в своїх писаннях торкався Східньої Европи в цілому та багато уваги присвячував російським, польським і балканським питанням. Головні перешкоди для здорового розвитку Східньої Европи Драгоманов бачив у польському «історичному» патріотизмі, що не вдоволився польською етнічною територією, але підіймав претенсії на кордони до 1772 року, в німецькому імперіялістичному «натиску на Схід» та в централістично-нівелізаторських, деспотичних та екюпансіоністичних традиціях російської державності. У зв'язку з питанням про національні меншості на Україні, Драгоманов намічав шлях до нормалізації укра-їнсько-жидівських стосунків у визнанні жидівської національно-культурної автономії та в закріпленні соціяльної солідарносте працюючих жидів з українським оточенням. Основні зацікавлення Драгоманова лежали в царинах міжнародної, конституційної та культурної політики. Зате він не мав докладно розробленої економічної програми, хоч завжди називав себе соціллістом («громадівцем»). Його розуміння соціалізму насамперед етичне: соціальна справедливість як моральний імператив, без вирішення питання про перевагу індивідуальних чи колективних форм господарської організації. Крім того, Драгоманов був переконаний, що при «плебейській» структурі української нації боротьба за національне визволення невід'ємна від боротьби за соціальне визволення. Драгоманов відкидав марксизм як помилковий у теорії та невідповідний до українських практичних потреб. Найголовніші з політичних праць Драгоманова: «Переднє слово до „Громади"» (1878), «Шевченко, українофіли і соціалізм» (1879), «Пропащий час -- українці під Московським царством, 1654-1876» (бл. 1880), «Историческая Польша и великорусская демократия» (1883), «Вольньїй союз -- вільна спілка» (1884), «Либерализм и земство в Роосии» (1889), «Чудацькі думки про українську національну справу» (1891), «Листи на Наддніпрянську Україну» (1893). Політичні статті та брошури Драгоманова російською мовою зібрав Б. Кістя-ковський (2 тт., Париж, 1905-06 -- статті еміграційного періоду; Москва, 1908 -- статті доеміґраційні). Окремі політичні писання Драгоманова українською мовою передруковувалися не раз (наприклад, «Вибрані твори», ред. П. Богацький, Прага-Нью-Йорк, 1937), але зібраного видання досі не було. Драгоманов залишив простору «Автобіографічну замітку» (1883) та «Добавлення» до неї (1889). Перлиною української мемуаристики є його «Австро-руські спомини. 1867-77» (Львів, 1889-92), присвячені початкам його стосунків з Галичиною. Крім того, цінним джерелом не лише для життєпису Драгоманова, а й для історії України другої половини 19 віку є листування Драгоманова з І. Франком (2 тт.), М. Пазликом (6 тт.), М. Бучинським, В. Навроцьїким, Т. Окуневським, Н. Кобринською (по 1 т.) та з київською Старою Громадою (видання Українського Наукового Інституту в Варшаві, 1937). Для історії російської політичної думки першорядне значення мають підготовані Драгомановим та забезпечені його коментарями «Письма К. Д. Кавелина и И. С. Тургенева к А. И. Герцену» (1892) та «Письма М. А. Бакунина к А. И. Огареву» (1896, посмертне видання). Свою наукову діяльність Драгоманов почав від праць над античною історією («Вопрос об историческом значений Римокой империи и Тацит», 1869), але згодом цілком перейшов до слов'янської, зокрема української, етнографії та фол-кльористики. Як літературний критик і етнограф, Драгоманов був найвизначнішим на Україні представником історично-порівняльної методи й дав цінні дослідження української усної словесности. Головні праці в цій ділянці: «Историчес-кие песни малоруського народа», разом з В. Антоновичем, І-II (1874-75), «Малоруоокие народньїя предания и расска-зьі» (1876), «Нові українські пісні про громадські справи» (1881), «Політичні пісні українського народу 18-19 століття», І-II (1883-85). Збірка творів в цій ділянці: «Розвідки М. Драгоманова про українську народну словесність і письменство», 4 тт. (1889-1907, вид. Наукового Товариства ім. Шевченка у Львові). Драгоманов використовував фолкльорний матеріял як джерело дослідження історії громадських ідей на Україні, що й відбилося на його політичному світогляді. Багато етнографічних праць Драгоманова опубліковано чужими мовами.1 Вплив Драгоманова був найсильніший у Галичині, не тільки серед радикалів, але й серед молодших народовців. На Наддніпрянщині його вплив був послаблений конфліктом із Старою Громадою, а пізніше наростанням марксистських симпатій. Проте продовжували діяти прихильники Драгоманова (М. Ковалевський, Я. Шульгин, В. Мальований, з молодших Є. Чмкаленхо), що подекуди утворювали окремі «дра-гоманівські гуртки». Після революції 1905 року під впливом ідей Драгоманова стояла Українська Радикально-Деімокра-тична Партія (пізніші соціялісти-федералісти), а згодом і українські соціялісти^революціонери. Відгомін вчення Драгоманова незаперечний у багатьох ситуаціях української революції 1917 -- 20 років, наприклад, у федералістичних тенденціях Центральної Ради, у спробах організування об'єднаного фронту народів кол. Росії (Конґрес Національностей у Києві, 1917), у трактуванні проблеми національних меншостей тощо. У міжвоєнну добу позначилася на західньо-уіхраїнських землях, головне в наслідок неґативного ставлення до Драгоманова українського націоналістичного руху, різка реакція проти його ідейного авторитету. В УРСР, згідно з визначеннями Леніна, Драгоманова засуджують як «дрібнобуржуазного ліберала» та «націоналі/ста», й вивчення його спадщини там заборонене; інколи лише згадують Драгоманова як етнографа та літературного критика.2 Література: М. Павлик, Михайло Петрович Драгоманов, 1841-1895. Його юбилей, смерть, автобіографія і спис творів (Львів, 1896); А. Кримский, М. Драгоманов, «Зтнографическое обозрение», 4, 1895; передмови Б. Кістяковського до паризького (1905-06) та московського (1908) видань творів Драгоманова; І. Фрапко, Суспільно-політичні погляди М. Драгоманова, «Літературно-Науковий Вістник», т. XXXV, кн. 8, 1906; М. Грушевський, Драгоманов і Женевський соціялістичний гурток (Відень, 1922); Д. Заславский, М. Д. Драгоманов. Критико-биографический очерк (Київ, 1924); М. Грушевський, 50 літ „Исторических песен малоруського народа" Антоновича і Драгоманова, «Україна», 1-2 (Київ, 1924); «Україна» (число, присвячене Драгоманову), 2-3, 1929; Д. Заславский, М. П. Драгоманов. К истории украинского нациоиализма (Москва, 1934); D. Doroshenko, M. Drahomanov and the Ukrainian National Movement "Slavonic Review" (London, April 1938); I. L. Rudnytsky, ed., Mykhaylo Drahomanov: A Symposium and Selected Writings, "The Annals of the Ukrainian Academy of Arts and Sciences in the U.S.", II, 1 (3) (New York, 1952); Д. Заславський, І. Романченко, Михайло Драгоманов. Життя і літературно-дослідницька діяльність (Київ, 1964); В. Л. Лукерепко, Світогляд М. П. Драгоманова (Київ, 1965); В. Г. Сокуренко, Демократичсикие учения о государстве и праве на Украйнє во второй половине XIX века. М. Драгоманов, С. Подолинский, О. Терлецкий (Львів, 1966); Е. Ноrnowa, Осеnа dzialalnnosci Місhala Dragomanova w historiografii ukrainskie, rosyjskiej i polskiej (Opole, 1967). 1967). 1 Примітка 1969 року. Переклад однієї фолкльористичної праці Драгоманова, що первісно появилася по-болгарськи, вийшов недавно в США: М. Р. Dragomanov, Religio-Ethical Legends: The Dualistic Creation of the World, Trans. by Earl W. Count, Indiana University Publications, Russian and East European Series, vol. 23 (Bloomington, 1961). Варто зацитувати деякі місця з передмови перекладача, що висловлюють його оцінку наукової праці Драгоманова: «Упродовж кількох десятиліть перед першою світовою війною існувала група учених, -- переважно, але не виключно, слов'ян, -- що досліджували генезу й розвиток цієї ідеї [про дуалістичне створення світу]. На нашу думку, розвідку Драгоманова треба між цими студіями поставити на перше місце... Я вважаю, що серед усієї літератури, що стосується цієї теми, праця Драгоманова найбільш змістовна та що вона має кардинальне значення для вивчення проблеми... Драгоманов належав до породи людей, характеристичної для європейського 19 стол., що до неї належали О. Конт, Дж. С. Мілль, Р. Вірхов, Ч. Ломброзо та чимало інших. Це були інтелектуалісти, які вміли перековувати свої пера на мечі, які вміли творити теорії й потім застосовувати їх у громадському житті, не боячися брати на себе великий ризик» (стор. VII, VIII, XI). 2 Примітка 1969 року. Це твердження, написане в 1955 році, вже не відповідає сучасному станові речей. В останні роки дійшло в УРСР до часткової «реабілітації» Драгоманова. Проте, хоч у новішій радянській літературі про нього говорять без лайки й навіть оцінюють його позитивно, як «прогресивну» постать своєї доби, специфіку його політичної думки далі промовчують і затирають.


text: Якщо ви приїхали до Уітсандей, в Whitsunday Terraces Resort ви відчуєте себе як удома, де пропонуються апартаменти високої якості і відмінний сервіс. 1. Km від шумного центру міста, цей 3.5-зірковий готель має відмінне розташування і надає доступ до найбільших видатних пам"яток. Через безпосередню близкість до таких пам"яток, як Абель Пойнт Марина, Національний парк Конвей, Трійця Великої Ходи, відвідувачі просто полюблять його за це місцерозташування. Пропоновані послуги у Whitsunday Terraces Resort, забезпечує приємне перебування для гостей. Для комфорту та зручності гостей, готел пропонує конференц-зали , бездротовий доступ WiFi , екскурсії, все для барбекю, сейфи. Увійдіть в один із 46 затишних номерів та втечіть від стресу для з широким спектром зручностей, таких як холодильник, вентилятор, міні-кухня, DVD / CD-плеєр, телебачення. Чи ви є любителем фітнесу, чи просто шукаєту спосб розслабитися після напруженого робочого дня, вам буде запропоновані різні можливості вищого класу для відпочинку, такі як спа-центр, поле для гольфу (у межах 3 км), масаж, відкритий басейн , сад. Whitsunday Terraces Resort є ідеальним місцем для туристів, які шукають шарм, комфорт та зручність у Уітсандей.


text: Еротична нижня білизна для гламурних дівчат Жіночі панчохи в стилі гламур Я знаю, що деякі жінки люблять носити білі панчохи з темними сукнями, але пам'ятайте, що спочатку звертають увагу на світлі і яскраві кольори, а потім на темні. Якщо ви надінете білі панчохи з темною сукнею, увага оточуючих зосередиться на ваших ногах, а не на вашому обличчі. Ваші панчохи настільки ж важливі для вас, як і одяг. Ви завжди будете почуватися впевнено в прозорих шовкових панчохах, крізь які видно природний колір шкіри. Читати далі... Еротична білизна - це в даний час тисячі і тисячі різних виробів, від дуже ніжних, злегка чуттєвих, до дуже сексуальних і хижих... Також в кожній країні, завдяки широкому доступу до мережі інтернет є можливість купити дуже привабливі речі, як з точки зору моди, так і з точки зору ціни. Враховуючи характер та стиль одягу, а також форму фігури і стан тіла жінки, еротичну нижню білизну, можна розділити на кілька груп. Напевно, найбільше на ринку жіночої білизни можна знайти вільне білизна для нічного сну, в основному шорти та футболки, а також стринги з ніжним чуттєвим характером. Це, як правило, прозорі нічні костюми, які часто мають універсальний розмір. Так, що з-за гнучкості в розмірі і вільного фасону, така білизна підійде жінкам різного розміру. Чуттєвий характер стилю - це результат убогого, щоб не сказати економного крою з тонких напівпрозорих тканин. Така група нічних костюмів з точки зору сексуальності вважається самою скромною. Таку нічну білизну люблять носити жінки, які трохи втратили форми або навпаки - дуже худі. Однак, як правило, така простенька нічна нижня білизна для молодої, сексуальної дівчини вважається трохи ганебною. Інша група нічної нижньої білизни, яку воліють бачити чоловіки - це гламурні і еротичні нічні спальні костюми та аксесуари. Вони можуть бути як цілком вільні, які не надто щільно облягають фігуру жінки, так і добре обтягуючі жіночу фігуру. Призначена така білизна для залучення партнера специфічної жінкою, наприклад, для жінок службовців, жінок вчительок, секретарш, прокурорш і т.д. Фантазія виробників у цьому питанні, не обмежена. Такі спальні костюми з елементами еротики створюються, як правило, для рішучих і не дуже сором ’ язливих жінок, тобто для жінок без комплексів. Боді, панчохи, пояси найчастіше тільки символічні і залишають відкритими тіло жінки. Така красива еротична нижня білизна часто зроблена з тканини сіточки з більшими чи меншими очками. Величезна перевага цього виду одягу є відсутність необхідності зняття її під час любовних стосунків. Таку нічну білизну, найчастіше вибирають люди з досить гарною фігурою. Серед чоловіків виявляється значна група любителів жіночих панчіх і ніжок... Одяг та білизна з шкіри, вінілу та латексу призначена для найсміливіших дівчат. Описані раніше костюми та аксесуари для жінок, також можуть бути зроблені з цих матеріалів. Варто, однак, відзначити цю групу нічного одягу, що не кожна жінка буде почувати себе добре і комфортно в такому незвичайному для ночі одязі. Жінки використовують цей вид одягу і білизни часто граючи домінуючу роль у стосунках з чоловіком, правда, принаймні, в певних ситуаціях... Костюми з латексу так добре прилягають до жіночої фігури, що виглядають, як друга шкіра, тому кожна жінка може відчувати себе в такому одязі досить добре і комфортно. Нижня білизна з вінілу є менш гнучкою, але якщо це без додаткових засобів, а з блискітками дуже красиво блищить на тілі. Нічні костюми з шкіри, особливо підійдуть для любителів нічного гламуру, так як це найкращий вибір порівняно з вищезазначеною вініловою білизною. Читати цікаві статті: Гарні жіночі ніжки Ревнощі руйнують найміцніші шлюби Чарівні хутра Стиль хіппі Чарівна дівчина - хто вона? Стилі одягу Гламурна школярка Купальники Chanel Сучасні зачіски


text: Zune Програвачі Zune поставляються в двох варіантах, з жорстким диском або флеш-пам'яті. Обидва варіанти здатні програвати музику та відео, відображати зображення, а також мають FM-радіо з RDS. Вони можуть обмінюватися файлами з іншими програвачами Zune за допомогою Wi-Fi, а також з Xbox 360 і ПК під керуванням Microsoft Windows через USB. Zune може бути синхронізований з Windows через Wi-Fi. Zune не сумісний з Mac OS X або Linux. У плеєрі Zune компанія Microsoft використовувала одну з варіацій своєї вбудованої операційної системи — Windows Embedded. Розробникам ігор для плеєра Zune компанія Microsoft пропонує використовувати універсальний набір інструментів — Microsoft XNA, що дозволяє створювати ігри для платформ Windows, Xbox 360 і плеєра Microsoft Zune.


text: Привітання до Нового Року та Різдва (оновлюється) 01.01.2010 Тема: Привітання до Нового Року та Різдва | Greetings to New Year and Christmas! Вітання до Нового Року, ось деякі з тих, які отримую і знайшов (що не мають особистого характеру). У Новому році бажаю: 12 місяців без хвороб, 53 тижні всього хорошого, 365 днів щастя, 8 760 годин успіху, 525 600 хвилин сміху і 31 536 000 секунд приємних моментів! Хай несе Вам Новий Рік лиш достаток на поріг, щоб добро в житті велося і омріяне збулося! Новорічне пишне свято подарує хай багато неповторної краси гарних вражень, теплоти щоб весела коляда щастя, радість принесла а зоря різдвяна з неба дарувала все, що треба! Новый Год пусть приласкает, Счастье в жизни принесёт, Пусть как тигр согревает, И как тигр бережёт! Вітаєм з Новорічним святом, Від серця щиро зичим вам Здоров'я, щастя і достатку, І виконання всіх бажань. Хай буде рік Новий не гіршим, Ніж попередній, і завжди, Хай сяйво Різдвяної зірки Вас заступає від біди. Хай в році Новім, При святому Різдві, Всі мрії сповняться — Давні й нові! Як тим пастухам, Хай вам ангел щоднини Приносить додому Приємні новини! ХРИСТОС НАРОДИВСЯ! З Новим роком вас вітаю, Щастя від душі бажаю; І щоб був наступний рік Значно кращий, ніж торік. Щоб ви з успіхом трудились Та на свята веселились; Аби грошей повен міх Заробили ви за рік. Щоб цвіли, неначе квіти, Та несли вам втіху діти. А ще зичу вам усім, Щоб в добрі купався дім...


text: |главнаяреклама на сайтезаработоксотрудничество||Коллекция рефератов Otherreferats| Вільям Шекспір Безсмертя творів В. Шекспіра. Народний характер творчості В. Шекспіра. Біографія письменника та періоди його творчості. Трагедія й комедія у п’єсах Шекспіра. Шекспір - драматург епохи Відродження. Поетичний погляд на світ. Особливості мови і стиля творів. Отправить свою хорошую работу в базу знаний просто. Используйте форму, расположенную ниже. 1. Філософські проблеми у творчості Шекспіра Філософське осмисленя людини та світу у трагедії В. Шекспіра "Гамлет". Світогляд В. Шекспіра. Герой і світ у трагедії "Король Лір". Зіткнення Добра і Зла у трагедії "Макбет". Зіставлення образів Макбета і Ліра. Ідейно-художнє багатство творів Шекспіра. курсовая работа [64,6 K], добавлена 27.09.2008 2. Поетика контрасту в поемі Шекспіра "Отелло" Особливості епохи Відродження: зсув домінант, інтерес до людини. Оптимізм і песимізм трагедій Шекспіра. Трагедія "Отелло", її місце серед інших трагедій. Внутрішні контрасти Шекспіра. Роль художньої деталі в створенні контрастів в поемі Шекспіра "Отелло". курсовая работа [62,9 K], добавлена 15.05.2012 3. Гамлет як герой світової літератури Вільям Шекспір як найбільший трагік епохи Відродження, аналіз його біографії та етапи становлення творчості. Оцінка впливу творів Шекспіра на подальший розвиток культури, їх значення в сучасності. Гамлет як "вічний герой" світової літератури, його образ. курсовая работа [37,3 K], добавлена 04.05.2010 4. Жіночі образи в творах Шекспіра Характерні ознаки Ренесансу як явища культури і літератури. Життєвий шлях В. Шекспіра та концептуальні засади його творчості на тлі гуманістичного світогляду. Аналіз жіночих образів у сонетах Шекспіра на прикладі геніального творчого доробку поета. курсовая работа [37,9 K], добавлена 18.04.2011 5. Філософські аспекти кохання, часу і вічності, смерті та безсмертя в сонетах Шекспіра Жанрова структура Шекспірових сонетів. Вплив філософських традицій Платона на світогляд і творчість В. Шекспіра. Новаторство Шекспіра як автора сонетів. Філософський сенс і художнє втілення проблеми часу і вічності, смерті і безсмертя в сонетарії. дипломная работа [97,9 K], добавлена 03.11.2010 6. Рецепція античної та англійської історії в драматургії В. Шекспіра Дослідження творчого доробку Шекспіра як поета Відродження. Вивчення історизму та його форм в художній літературі. Відображення соціальної історії античності в трагедіях "Коріолан" та "Тімон Афінський". Образи англійських королів в історичних драмах. магистерская работа [120,9 K], добавлена 10.07.2012 7. Дослідження Шекспірівської комедійної творчості Характеристика літературно-історичного підґрунтя Шекспірівської комедійної творчості. Особливості англійської класики у сучасному літературно-критичному дискурсі. Аналіз доробків канадського міфокритика Нортропа Фрая, як дослідника комедій Шекспіра. реферат [22,8 K], добавлена 11.02.2010 8. Монолог і його функції в трагедії В. Шекспіра "Гамлет, принц Датський" Дослідження монологу та його функцій в трагедіях В. Шекспіра. Розгляд художніх особливостей трагедії "Гамлет, принц Датський" та загальна характеристика монологу, як драматичного прийому. Аналіз образу головного героя трагедії крізь призму його монологів. курсовая работа [3,1 M], добавлена 21.11.2010 9. Традиції середньовічного карнавалу в драматургії В. Шекспіра Дослідження карнавальної традиції у драматургії англійського класика та iнтерпретацiя її крізь призму п’єс В. Шекспіра. Світоглядні засади епохи Ренесансу. Джерела запозичень Шекспіром елементів карнавалу. Наявність карнавалізації світу в драмі "Буря". дипломная работа [102,1 K], добавлена 14.03.2013 10. Особливості поетики роману Е.Е. Берджеса "На сонце не схожа" Біографія Вільяма Шекспіра, написана відомим англійським письменником Ентоні Е. Берджесом. Сюжетно-композитні особливості роману "На сонце не схожа". Специфіка художніх образів. Жанрово-стильова своєрідність твору. Характер взаємодії вимислу та факту. реферат [40,1 K], добавлена 29.04.2013 Другие работы, подобные Вільям Шекспір Вільям Шекспір Вступ Шекспір створив безсмертні твори, в яких людство ось вже протягом чотирьох століть знаходить найяскравіше втілення самих себе. Великий майстер розкриття характерів, Шекспір з незвичайною силою показав трагедії життя. Шекспірові випало жити в чудовий час. Він був сучасником великої епохи в історії людства, що дістала назву Відродження. То була тривала смуга суспільного і духовного розвитку Європи, коли відбувалося ламання багатовікового феодального ладу і народження буржуазного. Ріст міст, виникнення грошового капіталу, розвиток товарного виробництва, утворення світового ринку, географічні відкриття -- усе це руйнувало віковічні поняття. Був покладений кінець духовному пануванню церкви, з'явилися зачатки нової науки, почав формуватися новий світогляд. Провісники нового світогляду, що дістали назву гуманістів, протиставивши вивчення людського життя вірі в божественне. Відродження народилося на рубежі XIII-XIV століть. Перед здивованим Заходом відкрилася забута духовна культура, заснована на здоровому відношенні до людської природи, вільної думки. Розкопки руїн Рима знайшли скульптури незвичайної краси. Виник культ античності. У ній побачили прообраз вільного людства. Шекспір відбив усі сторони цього складного процесу. У його творах перед нами з'являються як люди, ще схильні жити по старому, так і ті, хто скинув окови віджилої моральності, і ті, хто розуміє, що людська свобода аж ніяк не дає права будувати своє благополуччя на нещастях інших. Герої п'єс Шекспіра -- люди саме такого складу. Їм властиві великі пристрасті, могутня воля, безмірні бажання. Усі вони -- видатні натури. Характер кожного виявляється з незвичайною ясністю і повнотою. Кожен сам визначає свою долю, вибираючи в житті той чи інший шлях. Разом з тим у Шекспіра немає ідеальних героїв. Він бачив і відображав у створених їм образах складність людської природи. Як і іншим людям, ніщо людське їм не чужо, у тому числі слабості, омани, помилки і навіть злочини. У Шекспіра був великий дар бачити протиріччя, що властиві людям. Саме це і зробило його драматургом. При цьому він був далекий від того, щоб дивитися на поведінку своїх героїв з погляду строгої моралі. Шекспір чітко зображував зло і добро, але при цьому не впадав у повчальність. Читаючи п'єси Шекспіра, ми, щоправда, нерідко зустрічаємося з тим, як персонажі міркують на теми моралі, дають оцінку різним явищам, у першу чергу поведінці один одного. Думка Шекспіра розчинена в образах і ситуаціях його п'єс, і він зумів так повно, усебічно розкрити характери й обставини, що картини, створені їм, багаті і складні, як сама дійсність. Ось чому, коли пропонуються тлумачення п'єс Шекспіра, то вони так само різноманітні, а часом і суперечливі, як думки різних людей про дійсність. Час йшов, а твори Шекспіра не тільки не вмирали, але усе більше входили в культурний побут людства. Уже через сто років після смерті він був визнаний класиком, а потім зведений у ранг найбільших письменників світу. У міру того як усе більше визнавалося значення Шекспіра, кожне покоління по-новому осмислювало для себе його твори, по-новому тлумачило їх. Усе більше розкривалися глибокі думки, закладені Шекспіром у його п'єси, усе ясніше ставала його художня майстерність. 1. Народний характер творчості Шекспіра 1.1 Біографія письменника Творчість великого англійського письменника Вільяма Шекспіра має всесвітнє значення. Шекспірівський геній дорогий усьому людству. Світ ідей і образів поетів-гуманістів воістину величезний. Всесвітнє значення Шекспіра - у реалізмі і народності його творчості. Вільям Шекспір народився 23 квітня 1564 р. у місті Стретфорді-на-Ейвоні в родині рукавичника. Майбутній драматург учився в граматичній школі, де викладали латинську і грецьку мови, а також літературу й історію. Життя у провінційному місті давало можливість тісного спілкування з народом, від якого Шекспір засвоїв англійський фольклор і багатство народної мови. Коли батько майбутнього поета, заможний по тим часам торговець розорився, п'ятнадцятирічний Вільям змушений був самостійно заробляти собі на життя. В той час Шекспір був молодшим учителем. У 1582 р. він женився на Ганні Хетевей; у нього було троє дітей. У 1587 р. Шекспір виїхав у Лондон і незабаром став грати на сцені, хоча великого успіху як актор не мав. З 1593 р. він працював у театрі Бербеджа як актор, режисер і драматург, а з 1599 р. став пайовиком театру «Глобус». Як драматург Шекспір почав виступати з кінця 80-х років XVI століття. Дослідники вважають, що спочатку він відпрацьовував і «підновляв» вже існуючі п'єси і лише потім перейшов до створення своїх власних творів. П'єси Шекспіра користувалися великою популярністю, хоча його ім'я мало хто знав у той час, тому що глядач звертав увагу насамперед на акторів. У 1612 р. Шекспір залишив театр, перестав писати п'єси і повернувся в Стретфорд-на-Ейвоні. Шекспір помер 23 квітня 1616 р. і був похований у Стретфорді?на?Ейвоні. 1.2 Періоди творчості письменника Творчий шлях Шекспіра поділяється на три періоди. У перший період (1591-1601) були створені поеми «Венера і Адоніс» і «Лукреція», сонети і майже всі історичні хроніки, за винятком «Генріха VIII» (1613); три трагедії: «Тит Адронік», «Ромео і Джульєтта» і «Юлій Цезар». Найбільш характерним для цього періоду була весела світла комедія («Приборкання норовливої», «Багато галасу з нічого» і ін.). Вершиною англійської поезії епохи Відродження і найважливішою віхою в історії світової поезії стали сонети Шекспіра. До кінця XVI в. сонет став ведучим жанром в англійській поезії. Шекспірівські сонети по своїй філософській глибині, ліричній силі, драматизму почуття і музикальності займають видатне місце в розвитку мистецтва сонета того часу. 154 сонета, створених Шекспіром, поєднуються образом ліричного героя, що оспівує свою віддану дружбу з чудовим юнаком і свою палку і болісну любов до смаглявого леді. Сонети Шекспіра - це лірична сповідь; герой оповідає про життя свого серця, про свої суперечливі почуття; це - жагучий монолог, гнівно викриваючий лицемірство і твердість, що панували в суспільстві, і протиставлячий їм неминучі духовні цінності - дружбу, любов, мистецтво. Суть жанру історичної хроніки полягає в драматургічному зображенні реальних облич і подій національної історії. На відміну від трагедій, де Шекспір в інтересах загального задуму відходив від точного зображення історичних фактів, хроніка характеризується вірним відтворенням історичних подій, що, однак, припускає художній домисел і художнє перетворення матеріалу. Так само в перший період творчості поряд з історичними хроніками Шекспір створював життєрадісні, оптимістичні комедії, у яких людина виступає творцем свого щастя, переборюючи подекуди складні драматичні ситуації. Другий період (1601-1608) ознаменований інтересом до трагічних конфліктів і трагічних героїв. Шекспір створює трагедії: «Гамлет», «Отелло», «Король Лір», «Макбет», «Антоній і Клеопатра», «Коріолан», «Тимон Афінський». Комедії, написані в цей період, уже несуть на собі трагічний відблиск; у комедіях «Троіл і Крессида» і «Міра за міру» підсилюється сатиричний елемент. Для трагедій Шекспіра характерно глибоке проникнення в історичну суть трагічних протиріч свого часу. У драматургії Шекспіра правдиво відбиті соціально-політичні конфлікти епохи Відродження. Найглибші зміни в житті, пов'язані з гігантським переворотом в історії, коли на зміну феодалізму прийшов новий буржуазний лад, - ось основа трагічного у Шекспіра. Історизм Шекспіра - у зрозумінні головних тенденцій реальної боротьби, що розгортається між старим і новим, у розкритті трагічного змісту соціальних відносин того часу. При всьому своєму наївно-політичному погляді на світ Шекспір зумів показати значення народу в житті суспільства. Трагічний герой Шекспіра активний і здатний до морального вибору. Він відчуває відповідальність за свої дії. Якщо обставини, суперечать ідеалам моральності і порушують їх, то моральний вибір героя - у боротьбі проти обставин, у непримиренності до зла, навіть якщо це веде до його власної загибелі. Найяскравіше це проявилося в «Гамлеті». До третього періоду (1608-1612) відносяться трагікомедії «Перикл», «Цимбелін», «Зимова казка», «Буря», у яких виявляються фантастика й алегоризм. В останній період творчості Шекспір залишається вірний ідеалам гуманізму, хоча ілюзій щодо гуманізму нового капіталістичного укладу в нього вже не було. Не знайшовши втілення в життя, ідеали гуманізму у творчій фантазії Шекспіра сприйняли форму мрії про майбутнє, про прекрасний новий світ. Ця мрія, при відсутності можливості реалізації її в дійсність, втілювалася у формі фантастичних елементів, пасторальних сцен і алегорій, характерних для творчості Шекспіра останнього періоду. У драмах третього періоду Шекспір звертається до змішання фантастики з реальністю, до фольклорних мотивів, до казкових сюжетів і утопічних ситуацій, до мальовничих сцен, що розгортаються на тлі природи. У пізніх трагікомедіях Шекспіра панує лірико-героїчний початок, романтика виняткових подій. Цим п'єсам властива тема протиставлення суспільства і природи. Жорстких придворних нравів і ідилічного сільського життя. Однак розрив із суспільством є тут формою морально-етичної критики цього суспільства, а не закликом бігти від нього. Не випадково, що герої повертаються в суспільство, щоб продовжувати боротьбу зі злом. Важливою проблемою для Шекспіра є проблема людського характеру. У центрі сюжету більшості драм Шекспіра стоїть особистість, яка розкривається в боротьбі, що відбувається у сьогоденні. Шекспір не дає передісторії своїх героїв. 1.3 Народність у творчості Шекспіра Шекспір передав національний колорит англійської дійсності, характер англійської народної культури. Ніхто до нього не міг зобразити хід самої історії, показати різні шари суспільства в єдиній динамічній системі. Шекспір зобразив у своїх утворах переломний характер епохи, драматичну боротьбу між старим і новим. У його творах відбився рух історії в її трагічних протиріччях. Народна трагедія Шекспіра спирається на сюжетний матеріал історії і легенди, у яких відбитий героїчний стан світу. Але на цьому легендарному й історичному матеріалі Шекспір висував гострі сучасні проблеми. Для великих трагедій Шекспіра характерний "тираноборческий" пафос. У трагедіях на античні теми Шекспір гостро ставив політичні проблеми, виразив своє відношення до республіканської і монархічної форм правління. У цих трагедіях Шекспір показав значення народу в політичній боротьбі, із грізною силою якою вважатися правителі. Народність Шекспіра в тому, що він жив інтересами свого часу, був вірний ідеалам гуманізму, втілював у своїх творах етичний початок, черпав образи зі скарбниці народної творчості, зображував героїв на широкому народному фоні. У творчості Шекспіра - джерела розвитку драми, лірики і роману нового часу. Народний характер драматургії Шекспіра визначаться також мовою. Шекспір використовував багатство розмовної мови жителів Лондона, додав словам нові відтінки, новий зміст. Жива народна мова героїв шекспірівських п'єс насичена каламбурами. Образність мови в п'єсах Шекспіра досягається частим уживанням точних, мальовничих порівнянь і метафор. Мова Шекспіра ідіоматична і афористична. Багато шекспірівських виразів стали крилатими фразами. 2. Шекспір ? Драматург епохи Відродження 2.1 П'єса на усі століття Трагедія Шекспіра «Гамлет, принц датський» найбільш знаменита з п'єс англійського драматурга. На думку багатьох високо авторитетних цінителів мистецтва, це одне із самих глибокодумних творінь людського генія, велика філософська трагедія. Вона стосується найважливіших питань життя і смерті, що не можуть не хвилювати жодної людини. Шекспір-мислитель з'являється в цьому творі у весь свій гігантський зріст. Питання, що ставить трагедія, мають воістину загальнолюдське значення. Недарма на різних етапах розвитку людської думки люди зверталися до «Гамлета», шукаючи в ньому підтвердження поглядів на життя і світовий порядок. Однак «Гамлет» приваблює не тільки тих, хто схильний міркувати про сенс життя взагалі. Твір Шекспіра ставить гострі моральні проблеми, що мають аж ніяк не відвернений характер. Ситуації трагедії й особливо думки і переживання її героя глибоко зачіпають душі читачів і глядачів. Як істинно художній твір, «Гамлет» приваблює багато поколінь людей. Міняється життя, виникають нові інтереси і поняття, а кожне нове покоління знаходить у трагедії щось близьке собі. Сила трагедії підтверджується не тільки її популярністю у читачів, але і тим, що от уже майже чотири сторіччя вона займає одне з перших, якщо не найперше місце в репертуарі театрів країн західної цивілізації, а тепер завойовує і сцени театрів інших культур. Постановки трагедії незмінно приваблюють глядачів, а мрія кожного актора -- виконати роль героя цієї трагедії. Популярності «Гамлета» в останні десятиліття багато сприяла екранізація його в кіно і покази на телебаченні. Чуттєвих і вдумливих читачів хвилюють долі багатьох літературних героїв і героїнь. Їм співчувають, їх шкодують, радуються з ними, але між читачами і глядачами завжди залишається деяка відстань, що відокремлює їх від симпатичних і прекрасних героїв, створених письменниками. Гамлет же входить у наші душі. Щоб розуміти Гамлета і співчувати йому, не потрібно опинитися в його життєвій ситуації - довідатися, що батько злочинницьки убитий, а мати зрадила пам'яті чоловіка і вийшла за іншого. Звичайно, ті, чия доля хоча б частково подібна гамлетівській, більш гостро і жваво відчують усе, що відчуває герой. Але навіть при відмінності життєвих ситуацій Гамлет виявляється близьким читачам, особливо якщо вони мають духовні якості, подібними тим, що притаманні Гамлетові, - схильністю вдивлятися в себе, занурюватися у свій внутрішній світ, болісно гостро сприймати несправедливість і зло, почувати чужий біль і страждання як свої власні. Великі витвори мистецтва з часом знаходять одну важко визначну якість. Вони стають в очах багатьох людей духовним скарбом, свого роду святинею, що викликає захоплення. Але для повного розуміння естетичних цінностей потрібні певні знання і навички, що дозволяють не одним лише серцем, але і розумом осягнути, у чому зміст і значення даного твору. 2.2 Поетичний погляд на світ Значна частина робіт про «Гамлета» написана так, ніби цей твір являє собою простий документ, в якому викладена історія загибелі Датського принца; досліджуються події, причини вчинків, психологія героїв. Здавалося б, це самий вірний шлях, якщо Шекспір - художник життєвої правди. Але при цьому не можна забувати, що він - художник, письменник, що створив твір із стародавнього переказу, що дійшов до нього, власних спостережень і думок про життя. Треба пам'ятати, що «Гамлет» у самому точному змісті слова твір, це щось, створене художником, а не проста фіксація фактів, що мали місце в дійсності. Якщо ми сприймаємо «Гамлета» як картину життя і його героя як живої людини, то це результат великого, майже незбагненного мистецтва, що було притаманне такому генію, як Шекспір. Багато помилок критиків походили від того, що вони забували про ці найпростіші істини. Для того щоб правильно зрозуміти зміст твору, необхідно знати, як він написаний. Простий прийом - розібрати спочатку зміст, а потім форму твору часто приводить до неправильного розуміння смислу. Треба, насамперед, пам'ятати, що твір мистецтва не рівнозначний дійсності. Це відображення її, досягнуте особливими засобами. Багато помилок у тлумаченні «Гамлета» походять від того, що в п'єсі бачать таке ж відображення життя, яке дають п'єси Гоголя, Островського, Тургенєва, Толстого, Чехова, Горького. І вони дають аж ніяк не безпосереднє натуралістичне зображення дійсності, а що стосується Шекспіра, то його художній метод докорінно відрізняється від методу, що лежить в основі реалістичних драм нового часу. Перша помітна відмінність «Гамлета» від драм наших часів, полягає в тому, що п'єса написана у віршах. Це аж ніяк не означає, що Шекспір переклав у вірші повсякденну мову. «Гамлет» - поетична драма в повному розумінні слова. B основі трагедії лежить поетичний погляд на світ. Поезія Шекспіра одухотворяє весь світ. Природа теж бачиться йому і його героям у поетичному світлі. Для поетичного погляду світ ховає чимало чудесного і фантастичного. З незвичайного, з чуда і починається трагедія, з'являється Примара. В якому світі живе Датський принц? Тут вірять у духів, примар, чаклунство, у те, що планети впливають на долі людей. Світ, зображений у трагедії, не цілком схожий на нинішні представлення про життя і люди, що живуть у ньому, мислять інакше ніж ми - поетичними образами і поняттями. Справа, не в тім, що трагедія Шекспіра написана віршами, а в особливому погляді на світ, для якого чудесне було природним. 2.3 Місце дії Здається, ясно: місце дії Ельсинор, резиденція датських королів. У тексті п'єси неодноразово підкреслюється, що все відбувається в Данії в ті віддалені часи, коли вона завоювала частину Англії і англійський король став данником датської корони. Читача не залишає відчуття, що за винятком згадувань, що перед нами Данія, нічого специфічно датського в трагедії немає. Шекспір навмисно наближав дію до понять глядачів його театру. Недарма Гете відзначив, що де б ні відбувалася дія п'єс Шекспіра, перед нами завжди «Англія, обмита морями», і шекспірівські римляни не стільки римляни, скільки англійці. Враження безпомилкове, і Гете пояснив його: герої Шекспіра насамперед люди. Художник так тонко і точно уловив загальнолюдське в героях, яких він витяг з римської історії, скандинавської саги й італійських новел, що, за рідкісними винятками, місце дії сприймається узагальнено. Це було ще більш чітко помітно в театрі Шекспіра, де спектаклі йшли без декорацій і актори грали в сучасних костюмах. Коли відбуваються події трагедії? У дохристиянські часи легендарного Гамлета чи в епоху Шекспіра? Знаючи, як обстоїть справа в п'єсах Шекспіра з місцем дії, ми вже на шляху до відповіді і на питання про час дії. Воно зараз і завжди. Тому байдуже, якими декораціями обставляти «Гамлета» у театрі. Його грали як трагедію, що відбувається в середні століття, в епоху Відродження, у перуках і фіжмах XVIII століття, у фраках і мундирах, у костюмах нашого часу. Суть трагедії залишалася незмінною. І все-таки попри все те, загальнолюдське, вкладене в трагедії, що актуально для всіх часів, «Гамлет», звичайно, твір саме тієї епохи, коли він вперше з'явився на сцені. На трагедії лежить незгладима печатка Ренесансу, коли яскраво розцвіла індивідуальність і ще жива була героїка одноособового подвигу. Люди, зображені в трагедії, не сковані традиційною мораллю. Звичайно, існувала держава з усім її апаратом примусу. Такою була монархія королеви Єлизавети I, такою є і держава, очолювана Клавдієм. Але це був ще не той абсолютизм, що придушує окрему особистість і до дріб'язків регламентує життя і побут усіх станів. Для частини суспільства, для його верхівки зберігалася та індивідуальна воля, що була притаманна дворянській вільності. Разом з тим культура Відродження породила таку самосвідомість особистості, якої не могло бути в середні століття. Хоча дослівні привілеї ще зберігалися, гуманізм установив нові критерії оцінки людини, що мали в основі особисті достоїнства, незалежно від походження. Перехідний характер часу позначається і на образі героя трагедії. У Гамлеті є лицарство, успадковане від старого часу, і прихильність принципам гуманізму, що виникла у нову епоху. Поза цим сполученням образ Гамлета не може бути вірно зрозумілий. 2.4 П'єса як ціле Вражаюча риса «Гамлета» - взаємозв'язок усіх частин, єдність усієї драматичної дії. Усе що відбувається на сцені в кінцевому рахунку «працює» на головний конфлікт. Різноманітність зовнішніх обставин дії в «Гамлеті» вражаюча. Тут багато усього: від наївних релігійних представлень про потойбічний світ до незначних побутових подробиць. Пишність і урочистість палацевої обстановки, де вирішуються долі держави і приватних осіб, змінюються картиною сімейного життя; то ми бачимо одну з галерей палацу, то кам'яну площадку, де стоять нічні стражі; глядачам показане придворне представлення акторів і похмуре видовище цвинтаря. Різноманітна не тільки зовнішня обстановка дії, але і її атмосфера; Шекспір любить такі контрасти: придворне свято пофарбоване в похмурі тони, а сцена на цвинтарі починається жартами. Часом ми разом з героєм опиняємося на таємничій грані буття, за якою починається потойбічний світ, і глядача охоплює містичне почуття; а то навпаки, він одразу ж стає свідком сцен цілком реальних. В цілому, однак, дух трагедії визначається тим, що в її зачині убивство з метою захоплення влади, а протягом усієї дії звичайна палацева обстановка: підслуховування, стеження, підозри, хитрості, підступні пастки, змова. «Гамлет» трагедія не тільки в тому розумінні, що доля героя виявляється нещасливою. У трагедії зображується зло в найрізноманітніших проявах - зрада, підступництво, убивства. Шекспір і раніше, навіть в оптимістичний період творчості, показував різні види зла, носії його з'являлися і у деяких його комедіях, але в кінцевому рахунку добро завжди тріумфувало. У творах перших двох періодів зло зображувалася як сила неправомірна. У «Гамлеті» зло виступає як пануюча сила життя. «...Быть честным при том, каков этот мир, - говорить Гамлет Полонію, - это значит быть человеком, выуженным из десяти тысяч» (II, 2, 178 - 179). Коли Розенкранц, прикриваючи своє і Гільденстерна лицемірство, намагається запевнити Гамлета, що «мир стал честен» (II, 2, 241--242), принц рішуче заперечує: «Так, значит, близок судный день; но только новость ваша неверна» (II, 2, 243--244). Чесність - найважливіша якість у відносинах між людьми. Вона полягає в прямоті, правдивості, сумлінному відношенні друг до друга і відсутності всякого лукавства. Відповідь Гамлета має два значення - загальне, тому що він на прикладі матері і Клавдія вже зробив свій висновок про те, який цей світ, і - приватне, що відноситься безпосередньо до його колишніх товаришів по університету. Гамлет відразу запідозрив, що вони з'явилися до нього непросто так. У порівнянні з Клавдієм їхня безчесність незначна, але вона наводить Гамлета на похмурий висновок: безчестя охопило увесь світ. Трагедія Шекспіра являє собою не тільки зображення суспільства, ураженого злом. Вже самі ранні п'єси-хроніки: «Генрі VI», «Ричард III», а також «Тит Андронік» давали таку картину. «Гамлет» - трагедія, найглибший зміст якої полягає в усвідомленні зла, у прагненні осягти його корені, зрозуміти різні форми його прояву і знайти засоби боротьби проти нього. Художник створив образ героя, враженого до глибини душі відкриттям зла. Але не тільки герой, уся трагедія перейнята таким духом. Шекспір аж ніяк не дивиться на те, що відбувається, очима безпристрасного спостерігача. Цей твір виражає свідомість художника, глибоко схвильованого видовищем жахів життя, що відкрилися йому у всій їхній страшній силі. Пафос трагедії складає обурення проти всесилля зла. Саме з таким почуттям створював Шекспір свій трагічний шедевр. Ніякі елементи форми не можуть розглядатися самі по собі, окремо від художньо цілого. Кожний формальний елемент змістовний, його неможливо відірвати від ідейного змісту твору. З іншого боку, духовне багатство великого витвору обумовлено достатком художніх засобів, застосованих Шекспіром при створенні «Гамлета». 3. Естетичні питання 3.1 Мова і стиль Велика частина тексту написана білими віршами, але в деяких сценах персонажі говорять прозою. Співвідношення вірша і прози в п'єсах Шекспіра складає досить складну проблему, у «Гамлеті» вона вирішується просто. Усі прозаїчні діалоги мають комічну тональність. Усюди, де Гамлет, граючи божевільного, розмовляє з Полонієм, Розенкранцем і Гільден-стерном, Офелією, королем, Озріком, він говорить прозою і глузує з них, його мова повна сарказмів, сатиричних зауважень. У цьому легко переконатися, звернувшись до відповідних місць тексту: друга сцена другого акту (172--439) містить глузування Гамлета над Полонієм, жартівливу бесіду з колишніми товаришами по університету, потім доброзичливий, але не позбавлений насмішкуватості прийом акторів (440--471), розпорядження Гамлета Полонію добре прийняти всю трупу (440--471); бесіда принца з Офелією повна сарказмів (III, 1, 103--157). Глузуваннями повні відповіді принца, коли його допитують, де він сховав труп Полонія (IV, 2, 1--33; 3, 17--55). Гумор, сатира, іронія звучать у розмові гробарів з Гамлетом (V, 1, 1--240), пародійний і сатиричний характер має бесіда з Озріком (V, 2, 81--202). З прозаїчних діалогів тільки два вільні від такого тону: лист принца Гораціо (IV, 6, 6--31), його ж бесіда з другом перед двобоєм (V, 2, 203--235), але, повідомляючи короля про своє повернення, Гамлет не міг відмовити собі в іронії (IV, 7, 43--48). Дослідники шекспірівського стилю відзначають у «Гамлеті» п'ять різних типів прози: 1) у формальних документах, тобто листах Гамлета, 2) у діалогах людей нижчого стану (гробарі), 3) у простій розмовній мові (Гамлет і актори, Гамлет і Гораціо), 4) у репліках, що свідчать про потьмарення розуму (кілька реплік Офелії і Гамлета), 5) особливе місце в прозі належить словам Гамлета про те, що небо, земля і люди вже більше не радують його (II. 2, 306--322). Тут проза Шекспіра досягає справді поетичної височини і краси. Варіації прози сприяють нашому поняттю розмаїтості стилю мови діючих персонажів, але ще більше відчувається контраст між двома основними елементами мови трагедії -- прозою і віршами. При цьому іноді перехід від віршів до прози сприяє ослабленню трагічної напруги чи попередження патетичних сцен, в інших випадках проза теж здобуває напружено драматичного звучання (розрив Гамлета з Офелією, III, 1, 102--157; зухвалі відповіді принца королю, IV, 3, 20--39). Віршована мова переважає в «Гамлеті». Білий вірш Шекспіра досяг тут незвичайного різноманіття та гнучкості. У великих віршованих промовах звучить різна тональність: пристрасть, патетика, розважливість, іронія, епічний спокій -- усього не перелічити. Особливо примітно, що, читаючи і слухаючи, ми починаємо сприймати віршовану мову як нормальну, вона здається розмовною, і ми забуваємо про умовність поетичної мови трагедії, настільки вона звучить природно. «Гамлет» містить в собі антологію англійського театру епохи Відродження. Шекспір відбив у цій трагедії три стадії англійського театру епохи Ренесансу. Перша, сама рання стадія представлена наївною, прямолінійною трагедією «Убивство Гонзаго». У такому дусі писали і грали п'єси в 1560--1570-х роках зачинателі світського гуманістичного театру. Тут немає особливих хитросплетень сюжету, психологія персонажів ще дуже проста, достаток моральних сентенцій нагадує той жанр, з якого починалася гуманістична драма -- мораліте. Наступною стадією розвитку ренесансної драми була риторична трагедія і комедія. «Університетські розуми» Кристофер Марло, Роберт Грін, Томас Кід і інші відмовилися від старого «стрибучого» римованого вірша, замінивши його білим віршем. Вони наповнили промови персонажів різними прийомами риторики і додали звучанню вірша міць і силу. Цю стадію поетичної драми англійського Відродження демонструє монолог із трагедії «Дидона», що читає актор на прохання Гамлета. Нарешті, сама трагедія втілює стильові принципи третього, вищого періоду англійської драми, відзначеного творчістю самого Шекспіра. 3.2 «Гамлет» ? образ мислителя Гете в романі «Роки навчання Вільгельма Майстера» (1795--1796) охарактеризував Гамлета як людини, духу якого суперечить покладена на нього задача помсти, виникло уявлення про шекспірівського героя, що надовго закарбувалося у свідомості людей. Численні трактування трагедії зосередилися на особистості героя. Виникла легенда про Гамлета, що не збігалася з тим, який він у п'єсі. Письменники і мислителі вишукували в герої Шекспіра риси, близькі їм, користувалися Гамлетом для того, щоб виразити свій світогляд і умонастрій, властивий їхньому часу, а не епосі Відродження. Історія гамлетівської критики відображає розвиток духовного життя нового часу. У творах, присвячених «Гамлетові», ясно відображаються різні філософські, суспільні, естетичні вчення XIX-- XX століть. Попри все те, що пропоновані трактування були часом дуже суб'єктивними, а іноді навіть довільними, їх поєднувало усвідомлення величезних глибин думки, схованих у трагедії. «Гамлет» живив духовне життя багатьох поколінь, що гостро відчували розлад між дійсністю й ідеалами, що шукали виходу з протиріч, що впадали у відчай, коли суспільна ситуація виявлялася безвихідною. Образ героя став втіленням високої людяності, прагнення до істини, ненависті до усьому, що спотворює життя. Так як своє споріднення з Гамлетом багато хто відчував в періоди кризи, то в його характері підкреслювали перевагу думки над дією, слабкість волі, надмірною схильністю до міркувань. Гамлет став символом людини хиткої, безвладної і пасивної. «Гамлет» -- типовий приклад тієї складності, яка зв'язана зі збагненням великих творінь мистецтва давнього часу. Ці твори не були б великими, якби нам став незрозумілий устрій думок і почуттів героїв, якби людська суть образів був недоступний людям інших епох. Але зрозуміти твір Шекспіра повною мірою можна, лише знаючи історію, культуру, релігію, філософію, побут і театр його часу. Любов до істини, почуття справедливості, ненависть до зла, до усіх видів догідництва -- такі споконвічні риси Гамлета. Саме це в поєднанні зі усвідомленням обов'язку приводить його до трагічних переживань. Не вроджена меланхолія, а зіткнення з жахами життя ставить Гамлета перед фатальними питаннями: чи варто жити, боротися, чи не краще піти зі життя, а якщо боротися, то -- як? Глибина страждань Гамлета велика. Він втратив батька, матір, вважає себе зобов'язаним розлучитися з коханою. Тільки в дружбі знаходить він деяку розраду. Цінність людського життя руйнується на очах Гамлета. Прекрасна людина, його батько гине, а мерзотник і злочинець тріумфує. Жінка виявляє свою слабість і виявляється зрадницею. Обставини складаються так, що він, прихильник людяності, стає причиною смерті декількох людей. Протиріччя ідеалу в зовнішньому світі доповнюються боротьбою суперечливих почуттів в душі Гамлета. Добро і зло, істина і неправда, людяність і жорстокість виявляються в його власній поведінці. Трагічно, що Гамлет зрештою гине, але сутність трагедії не в тому, що героя спіткає смерть, а в тому яке життя, і особливо -- у безсиллі найкращих намірів виправити світ. Так названа слабкість, схильність Гамлета до міркувань, складає чи не головне достоїнство Гамлета. Він мислитель. Кожне значне явище життя він прагне зрозуміти, але особливо важливою рисою Гамлета є прагнення зрозуміти самого себе. Такого героя до Шекспіра у світовому мистецтві не було, і рідко кому після Шекспіра вдалося з такою художньою силою і проникливістю створити образ мислителя. «Гамлет» - філософська трагедія. Не в тому значенні, що п'єса містить виражену в драматичній формі систему поглядів на світ. Шекспір створив не трактат, що дає теоретичний виклад його світогляду, а художній твір. Він недарма з іронією зображує Полонія, що повчає сина, як треба поводитися. Недарма й Офелія глузує з брата, що читає їй мораль, а сам далекий від того, щоб дотримуватися її. Навряд чи ми помилимося припустивши, що Шекспір усвідомлював даремність моралізування. Мета мистецтва не повчати, а як говорить Гамлет, «держать как бы зеркало перед природой: являть добродетели ее же черты, спеси - ее же облик, а всякому веку и сословию -его подобие и отпечаток» (III, 2, 23--27). Зображувати людей такими, якими вони є, -- так розумів Шекспір задачу мистецтва. Чого він не договорив, я можу доповнити: художнє зображення повинне бути таким, щоб читач і глядач був здатний сам дати моральну оцінку кожному персонажу. Саме так створені ті, кого ми бачимо в трагедії. 4. Історія і сучасність У Шекспіра Клеопатра, що жила в І столітті до н.е., грає на більярді, винайденому в XVI столітті. В часи Юлія Цезаря в Римі лунає бій годинника, хоча вперше годинники з боєм були винайдені в XIV столітті. У «Королі Лір», де дія відбувається в древній Британії в одне з перших століть нашої ери, Глостер читає в окулярах, винайдених лише в XIII столітті. Жителі Трої, Афін і древнього Рима у Шекспіра носять середньовічний одяг -- кафтани, капелюхи, рукавички, фартухи ремісників. Взагалі стародавність у зображенні Шекспіра схожа на пізнє середньовіччя чи просто на епоху Відродження. Що ж стосується середніх віків, то Шекспір, очевидно, взагалі не робив ніякого розходження між тією епохою і своєю. Причина була не в незнанні, а в особливому складі мислення, що властива порі Шекспіра. В його епоху розвивається великий інтерес до історії. Жадібно вивчаються твори древніх істориків, великий інтерес викликають літописи середньовіччя. Друкувальний верстат робить доступними для широких кіл різноманітні історичні твори. Мовчазною передумовою всіх книг про минуле є поняття про незмінність людської природи. У всякому разі, Шекспіра і його сучасників в віхах минулого приваблювали ті уроки, що людство могло витягти для своєї нинішньої життєвої практики. Тому при всій захопленості вивченням минулого у Шекспіра і його публіки історизму в нашому розумінні ще немає. У цьому відношенні люди Відродження мало відрізнялися від своїх середньовічних попередників. Згадаємо живопис і скульптуру Відродження. Художники вдягали людей усіх попередніх епох у сучасні костюми. Релігійний живопис Відродження робив біблійних і євангельських героїв, так само як і персонажів античних міфів, сучасниками. Мистецтво не знало дистанції між нинішнім і давно минулим часом. Відомості про побут, одяг, час винаходу предметів ужитку, різних знарядь, у тому числі засобів війни, не були широко відомі. Правда, у виді виключення, іноді з'являлися твори, в яких окремі деталі відповідали історичним даним, але це траплялося вкрай рідко. Зображення Юлія Цезаря, Антонія, Клеопатри й інших античних героїв, що зображує Шекспір, позбавлені рис їх часу. Читаючи Шекспіра, варто мати на увазі, що його анахронізми пояснюються аж ніяк не обмеженістю освіти, а іншим характером історичних знань його часу. У цьому відношенні він був не більшим невігласом, ніж Леонардо да Вінчі, Рафаель, Мікеланджело, Рубенс і навіть Рембрандт. Усім їм минуле представлялося як подоба сучасності. Хоча поняття про час вже одержало в епоху Шекспіра значний розвиток, однак воно ще не розчленовувалося, як у наступні епохи. Минуле і сьогодення зближалися. Сплетіння різних часів в одному творі мало за основу древню моральну традицію. Ідея еволюції людської свідомості ще не виникла. Релігійне вчення доводило, що людина вийшла готовою з рук творця. Природа її, вважалася незмінної як у язичницьких релігіях, так і у християнстві. Звідси впевненість мислителів Відродження в тому, що люди завжди були однакові, а отже, характери і зовнішній побут теж були подібні. Історія читалася Шекспіром і його сучасниками як літопис людських доль, у яких виявлялися вічні закони життя. Висновок При всій різноманітності жанрів і сюжетів п'єси Шекспіра мають загальні риси, і це створює у нашій уяві вигляд їхнього творця. У кожного, хто знайомий із творами Шекспіра, є своє відчуття його художньої індивідуальності. Навіть той, хто не володіє методами літературного аналізу, відчуває, що трагедії Софокла чи Расина відрізняються від п'єс Шекспіра. І так само досить звичайного художнього чуття, щоб не сплутати комедію Мольєра чи Гоголя з комедією Шекспіра. У чому ж полягають особливості, властиві п'єсам Шекспіра? Шекспір створює напружено драматичне і поетично натхнене бачення життя. Кожна п'єса являє собою світ у мініатюрі: вона дає картину не шматка дійсності, не окремих сфер її, а саме цілого світу. Фабула п'єси розгортає великий ланцюг подій, що охоплюють найважливішу смугу в житті героїв. Поряд з головною дією відбуваються побічні події, що є або варіантом основної колізії, або фоном, що створює контраст стосовно останньої. Протягом п'єси доля основних діючих персонажів вирішується повністю, або вони знаходять своє щастя, або гинуть. Дія п'єс тісно сплетена з характерами. Хоча фабула, як правило, дана Шекспірові історією чи літературою, герої п'єс не маріонетки, що підкоряються сформованому сюжету, а живі людські образи. Характери різноманітно виявляють себе в життєвих ситуаціях, що виникають в міру розвитку подій. Багатоплановість дії органічно зливається з багатосторонністю характерів головних діючих персонажів, охоплених сильними особистими мотивами -- пристрастю, принципом, спрагою життєвих благ, прагненням затвердити себе у житті. П'єси Шекспіра -- досконале втілення всіх видів поезії: епосу, лірики і драми; вони органічно злиті з засобами сценічного мистецтва -- звучним словом, пластикою рухів, барвистістю театрального видовища, вокальною й інструментальною музикою, нарешті, хореографією. Вони -- найбільш доступній тій епосі втілення синтезу мистецтв. У складному сполученні різноманітних художніх елементів є поетичний драматизм -- нерозривність драми і поезії, найвищі емоційні ефекти, що досягаються засобами драматичного зображення життя, і найвищі емоційні ефекти, обумовлені незрівнянним по ліричній силі вираженням духовного життя людини. Коло питань, піднятих у «Гамлеті», охоплює чи не все істотне в житті - природу людини, родину, суспільство, державу. Трагедія аж ніяк не дає відповіді на всі поставлені в ній питання. Такого наміру у Шекспіра і не було. Впевнені відповіді на проблеми легко даються при нормальному стані суспільного й особистого життя. Але коли виникає критична ситуація, з'являються можливості різних рішень, і впевненість змінюється сумнівами, яке з них варто вибрати. «Гамлет» - художнє втілення саме таких критичних моментів життя. Тому, я думаю, даремно запитувати: «Що хотів сказати своїм твором Шекспір?». «Гамлет» неможливо звести до однієї всеохоплюючої формули. Шекспір створив складну картину життя, що дає привід для різних умовиводів. Зміст «Гамлета» ширше подій що в ньому відбуваються. До того ж ми і самі розширюємо зміст твору, переносячи сказане в ньому на більш близькі і зрозумілі нам життєві ситуації, вже не схожі на ті, які зобразив Шекспір. Трагедія не тільки багата думками сама по собі, але вона спонукає до думок, що у ній прямо не висловлені. Це один з тих творів, що дивно стимулюють мислення, збуджують у нас творчий початок. Мало хто залишається не зворушеним трагедією. Для більшості вона залишається тим особистим надбанням, про яке кожний відчуває себе вправі судити. Зрозумівши Гамлета, перейнявшись духом великої трагедії, ми не тільки осягаємо думки одного з кращих розумів; «Гамлет» - один з тих творів, у якому виражена самосвідомість людства, усвідомленням їм протиріч, бажання перебороти їх, прагнення до удосконалювання, непримиренність до усьому, що вороже людяності. Бібліографія 1. Аникст А.А., Первые издания Шекспира. М., «Книга», 1994, 160 стр. 2. Аникст А.А., Шекспир. Ремесло драматурга. М., «Советский писатель», 1994, 608 стр. 3. Аникст А.А., Трагедия Шекспира «Гамлет». Лит. Коммент.: Кн. Для учителя. ? М.: Просвещение, 1986. ? 124 стр. 4. Макалін Г.В., Михальска Н.П., Історія англійської літератури. Підр. посібник для студентів педагог. ин-тів і фак. іноз. мов. К., «Вища школа», 1997. - 528 стор. 5. Мальцев В.Г., Художня література. К.: Освіта, 1996. - 319 стор. 6. Шрейдер В.А. Хрестоматія по закордонній літературі. К.: Освіта, 1992. - 616 стор. 7. Дубашинский И.А. Вильям Шекспир. ? М., 1995. 8. Урнов М.В., Урнов Д.М. Шекспир. Герой и его время. М., 1994. 9. Пінський Л.Е. Шекспір. Основні початки драматургії. - К., 1991. 10. Поляков М.Я. Теория драмы. Поэтика. ? М., 1990. 11. Хализев В.Е. Драма как явление искусства. М., 1992. . Рекомендуем! © ООО "Олбест" 2000 – 2013 Все права на базы данных защищены. |база знанийглобальная сеть рефератов||


text: Усе, що ми бачимо навколо, створене людиною або природою, і немає однозначної відповіді на запитання: «Який із цих майстрів талановитіший?» Але одне можна сказати з упевненістю: якщо об’єднати їхні зусилля, то вийдуть справжні шедеври за назвою «Забавні саморобки з природних матеріалів». Не вірите? Переконайтеся самі! Автор даної книги пропонує вам створити власну колекцію виробів зі звичайних шишок, каштанів, жолудів, кісточок фруктів, насінин овочів, мушель тощо. І зробити це буде зовсім не складно. По-перше, у виданні містяться поетапні інструкції та кольорові фотографії процесу виготовлення кожної моделі. По-друге, практично всі матеріали, необхідні для роботи, не потребують ніякої додаткової обробки, оскільки природа вже надала їм необхідної форми. «Забавні саморобки з природних матеріалів» – це результат фантазії природи й людини!


text: Стаффордширський університет |Стаффордширський університет |Девіз||Create the difference| |Заснований||1914 – Школа природничих та технічних наук 1926 – Технічний коледж 1971 – Політехнічний інститут 1992 – Університет |Президент||віце-президент – професор Майкл Ґанн (Michael Gunn)[1]| |Розташування||Велика Британія Стаффордшир (Стаффорд; Сток-он-Трент; Лічфілд)| |Тип||публічний (державний)| |Студентів||11 795 (бакалаврат), 3 395 (магістратура)[2] |Співробітників||1 375| |Адреса||Staffordshire University, College Road, Stoke-on-Trent, Staffordshire ST4 2DE| |Телефон/факс||+44 (0)1782 294000| |Сайт||http://www.staffs.ac.uk| Стаффордширський університет (англ. Staffordshire University) — університет у графстві Стаффордшир, Англія, звідки і походить його назва. Включає два основних кампуси – в місті Сток-он-Трент і в адміністративному центрі графства Стаффорді. Університет також має кампуси у Лічфілді і Шрусбері.[3] Є одним з найкращих англійських університетів з забезпечення освітніх умов для студентів (за результатами QAA Institutional Analysis 2005).[4] Зміст Промисловець Альфред Болтон у 1901 році придбав для побудови учбового закладу 2 акри землі в районі сучасної вулиці College Road у місті Сток-он-Трент, відомому своєю керамічною промисловістю, а в 1906 році там почались заняття з гірничої справи. У 1907 році з містечка Танстол (одного з шести міст, які утворили Сток-он-Трент) у ці тимчасові будівлі була переведена також школа кераміки. У 1914 році у будівлі, яка нині відома як Кадман-Білдінг, була офіційно відкрита Центральна школа природничих та технічних наук. Фриз над входом у цю будівлю зображує гончарів і шахтарів. У 1915 році завдяки дослідженням доктора хімії Джозефа Вільяма Меллера в школі було створено відділення комерційного виробництва конусів Зегера, які використовуються для вимірювання і контролю температур при випалюванні глиняних виробів. Гранти від «Карнегі UK Траст» в 1924 році дозволили створити бібліотеку з кераміки, а в 1926 році школа отримала новий статус і назву Технічний коледж Північного Стаффордшира. У 1931 році на грант від Фонду добробуту гірників були побудовані нові корпуси вздовж вулиці Station Road, де був розміщений факультет гірничої справи. Фонди бібліотеки збільшились до 35 тисяч томів. У 1934 році коледж включав чотири факультети: технічний (близько 800 студентів), керамічний (понад 600), гірничий (понад 500) і хімічний (понад 300 студентів). В 1939 було придбано землю напроти Кадман-Білдінг для нових інженерних майстерень. В 1950 вулиця Victoria Road змінила свою назву на College Road, а територія коледжу розширилась до понад 12 акрів. Також було збудовано будівлю відому під назвою Меллор Білдінг, а також експериментальний виробничий блок (нині Двайт Білдінг), які були передані коледжу в 1960 році. В 1971 році на базі Технічного коледжу Північного Стаффордшира, а також Коледжу мистецтв Сток-он-Трента і Технічного коледжу Стаффорда був створений Політехнічний інститут Північного Стаффордшира. До Інституту згодом (1977) був приєднаний центр підготовки викладачів у містечку Мейдлі (графство Стаффордшир). Політехнічний інститут міг розвиватись, використовуючи традиційні переваги спеціалізованих інститутів, наприклад у сфері кераміки (Сток-он-Трент), обчислювальної техніки (Стаффорд) або спортивної освіти (Мейдлі). В той же час, через скорочення добування вугілля в Англії у 1980 році гірничий факультет було закрито. Натомість було розпочато викладання нових курсів, зокрема, у 1970 році цей інститут був серед небагатьох закладів 3-го рівня у Великобританії, який пропонував студентам вищу освіту в галузі міжнародних відносин. В 1992 британська урядова рада Research Assessment Exercise дала найвищу оцінку факультету міжнародних відносин. В 1988 інститут змінив назву на «Стаффордширська політехніка». У 1992 цей навчальний заклад серед низки інших отримав статус університету і назву Стаффордширський університет (див. Нові університети). Університет інвестував кошти в розвиток сучасного прес-центру у розмірі понад £1,000,000. Для бібліотек закуплено понад 300,000 книг. Придбано понад 2,600 комп'ютерів, організовано цілодобову службу підтримки. Також студенти мають можливість працювати під час навчання завдяки Службі зайнятості Work Bank.[5] Університет включає два головних кампуси (Сток-он-Трент, Стаффорд) і чотири невеликих,[6] які мають широкі зв’язки з британськими, європейськими і транснаціональними академічними інститутами. Головні кампуси і кампус у Лічфілді розвивають так звані бізнес селища (Business Villages), які включають повністю мебльовані офіси з повним доступом до мережі Інтернет.[7] Розташований в районі Шелтон міста Сток-он-Трент головний кампус пропонує навчання за спеціальностями з права, бізнесу, мистецтв, дизайну, журналістики і медіа виробництва. Кампус ділиться на дві площадки: одна розташована на вулиці College Road, інша – на вулиці Leek Road. У 2012 році при університеті відкрився новий науково-технологічний центр в районі масштабної реконструкції прилеглої до залізничного вокзалу території. На більшості території кампуса компанією AirNet підтримується вільний бездротовий доступ до університетської мережі.[8] На території кампусу з тієї сторони будівлі Flaxman building, яка виходить на вулицю College Road, розташовано публічний кінотеатр на 180 глядачів, який демонструє фільми на регулярній основі, а також використовується як великий лекційний зал.[9] У будівлі факультету мистецтв, медіа і дизайну у 2006 році одним з колишніх керівників BBC було відкрито телевізійну студію з сучасним обладнанням на £1 млн. Для проживання студентів різних вузів міста Сток-он-Трент створено сучасне студентське містечко Liberty Court (Stoke on Trent, Staffordshire ST1 4NE).[10] [11], яке знаходиться поряд з парком відпочинку Хенлі в екологічно чистій північно-західній частині міста. У містечку створено всі умови для безпечного проживання, навчання і відпочинку. Кампус Beaconside у місті Стаффорд пропонує навчання з інженерно-технічних та комп'ютерних наук, деякі бізнес-курси, сестринську справу, акушерську справу. Кампус складається з восьмигранної будівлі, в якій знаходиться Центр комп’ютерних технологій, Інженерний корпус, Технологічний центр ім. проф.Тома Ракстона. У Beacon Building викладають такі предмети як дизайн комп’ютерних ігор, технології музики, виробництва фільмів, дизайну, цифрового кіно, 3D-анімації, автомобільної, авіаційної та спортивної техніки. Курс з сестринської справи викладаються неподалік від Beaconside у будинку, що знаходиться на провулку Blackheath Lane після того, як до університету у 1995 приєднали Шропширський і стаффордширський коледж медичних сестер і акушерок, який також має відділення у містечках Шрусбері, Телфорд і Освестрі. У 1998 в партнерстві з коледжом Тамворта і Лічфілда університет відкрив новий кампус біля залізничного вокзалу міста Лічфілд. В університеті навчається близько 2000 студентів із 100 країн світу.[13] Крім того, університет має спільні програми (The Dual Degree Programme) з багатьма університетами інших країн (Китай, Малайзія[14], Сингапур, Гонконг, Індія, Шрі Ланка, Греція, Іспанія, Нігерія, Франція, Македонія), за якими навчаються понад 5000 студентів. Університет має високий рейтинг за напрямками природничих наук. В 2012 за науковим напрямком «Психологія» університет входив до десятки найкращих у країні, а за спеціалізацією «Молекулярна біохімія і організменні біонауки» був оцінений на «відмінно» Агентством забезпечення якості вищої освіти. Факультет природничих наук, факультет криміналістики і судово-медичних експертиз мають високий рейтинг при традиційних національних опитуваннях студентів, високо оцінюються щодо рівня працевлаштування студентів після закінчення навчання.[15] Школа комп’ютерних наук спочатку знаходилась у Стаффорді в корпусі лабораторії Nelson Research Laboratory, яка належала раніше General Electric. Ця школа однією з перших у Великобританії запропонувала бакалаврську програму з комп’ютерних наук, а її першим великим комп’ютером був секонд-хенд відомого англійського комп’ютера DEUCE, який продавався у 1955-1964 роках. Згодом Школа переїхала в спеціально побудований новий будинок на території кампусу Beaconside (Стаффорд) і в реконструйовані будинки Бріндлі Білдінг в Сток-он-Тренті. Як і раніше Школа забезпечує високоякісну освіту у галузі комп’ютерних наук. В університеті діє також Cisco Networking Academy. Університет був першим навчальним закладом, який запропонував єдину освітню програму в галузі кіно, телебачення і радіо в 1990 році. В 2005 році був відкритий новий Медіа-Центр, який включав радіо-студії, телевізійну студію новин, і необхідні зручності для мовлення журналістів. Курси журналістики друкованих засобів, мовлення і спортивної журналістики акредитовані Національною радою підготовки журналістів і Радою підготовки журналістів мовлення. Освітні ступені з судової медицини (судова медицина, судова медицина і криміналістика, судова медицина і психологія) акредитовані Товариством з судової медицини (FSC) в 2007. При цьому Стаффордширський університет є одним з чотирьох університетів, чиї бакалаврські програми з цього напрямку визнані за їх високий академічний рівень і є єдиним університетом, який здобув такого визнання за відповідні магістерські програми.[16] Судова тематика представлена також освітнім ступенем спеціаліста з судової біології (Forensic Biology), а також бакалаврськими і магістерськими програмами підготовки фахівців у новій галузі криміналістичної інформатики (Forensic Computing), які представлені у кампусі Стаффорда. - http://www.staffs.ac.uk/staff/profiles/mg18.jsp - All students by institution, mode of study, level of study, gender and domicile 2006/07 - Сайт Стаффордширського університету(англ.) - http://osvita.ua/abroad/higher_school/university/16850/ - Education Index – 2009–2013 – Educationindex.ru: обучение в Великобритании, университеты Англии, учеба за рубежом(рос.) - «Campuses and Maps». Staffordshire University. Архів оригіналу за 2013-08-27. Процитовано 2010-07-29. - http://www.staffs.ac.uk/for_business/officespace/stoke_business_village/index.jsp - A unique solution for a unique city - The University Quarter](англ.) - Stoke Film Theatre - Студентське містечко Liberty Court - Фотогалерея студентського містечка - Royal Visit to Staffordshire University, 2006 - http://www.globaldialog.ru/countries/great_britain/Staffordshire_University - http://www.study.kz/1/10/623/obrazovanie-v-malayzii-ucti-i-apiit - http://www.staffs.ac.uk/academic_depts/sciences/subjects/forensics/index.jsp(англ.) - Forensic Science Accreditation(англ.) |ВікіСховище має мультимедійні дані за темою:|


text: Interstellar Boundary Explorer Interstellar Boundary Explorer, скорочено IBEX (перекладається як Дослідник міжзоряних меж) — дослідницький космічний апарат NASA для вивчення фізики кордонів Сонячної системи. 19 жовтня 2008 року NASA здійснило запуск штучного супутника Землі, призначеного для дистанційного вивчення меж Сонячної системи. Апарат IBEX (Interstellar Boundary Explorer) був запущений з борту літака над Тихим океаном за допомогою ракети-носія Pegasus. На висоті близько 100 кілометрів від Землі включився власний розгінний блок апарату, який вивів його на сильно витягнуту еліптичну орбіту з апогеєм понад 300 тисяч кілометрів. Завдання супутника — вивчення і «картографування» межі Сонячної системи — геліосфери. Це область, де сонячний вітер стикається з міжзоряним газом. Частинки, що летять від Сонця спочатку сповільнюються, а потім і зовсім міняють напрям свого руху на протилежний. Детектори IBEX збирають дані про енергетичні нейтральні атоми — частинки, які утворюються при зіткненні сонячного вітру з атомами міжзоряного простору, уловлюватимуть як відображені і провзаємодіючі з міжзоряним середовищем частинки сонячного вітру, так і атоми безпосередньо міжзоряного середовища, які змогли проникнути в нашу систему. За енергією цих частинок, а також за напрямом, з якого вони прилетіли, можна зробити висновки про форму і властивості межі Сонячної системи. Про те, що відбувається в цій області від Сонця більш ніж на 12 мільярдів кілометрів, досі відомо дуже мало. За всю історію космічних досліджень геліосферу перетнули тільки два космічні апарати «Вояджер-1» і «Вояджер-2», запущені ще в 1977 році. Вони перетнули геліосферу всього в двох точках, але і це дозволило підтвердити припущення про її сплюснуту форму. IBEX дозволить визначити, як саме виглядає межа сонячної системи в цілому. Поблизу Землі дистанційне вивчення меж Сонячної системи сильно утруднене магнітним полем планети, з яким взаємодіє сонячний вітер. Проте за межами магнітосфери залишаються тільки два джерела частинок: Сонце і межа системи. Саме тому IBEX потрібно було вивести на таку витягнуту орбіту. Повільне обертання апарату дозволяє приблизно за півроку оглянути всю небесну сферу, внаслідок чого у астрономів з'явиться повна «карта» геліосфери. Місія IBEX продовжиться близько двох років. Основною метою місії стане вивчення межі Сонячної системи — вимірювання розташування і розмірів зіткнень космічних частинок, що дозволить відтворити карту межі ударної хвилі (область, в якій сонячний вітер під дією міжзоряної речовини гальмується до швидкості нижче надзвуковою). Здійснюватися експерименти будуть завдяки наявності на борту апарату IBEX таких приладів, як пари датчиків енергетично нейтральних атомів — IBEX-Hi і IBEX-Lo. Саме ці два сенсори є основними інструментами для підрахунку кількості іонів і визначення їхніх типів. Основна відмінність приладів один від одного полягає в можливості детектування інструментом IBEX-Hi іонів з вищою енергією, ніж його побратим. Крім вказаних сенсорів на борту IBEX розташовується також і блок Combined Electronics Unit (CEU), який виконує такі завдання, як контроль електричних параметрів роботи вимірювальних інструментів, а також читання і запис отримуваної з сенсорів інформації. За даними, зібраним апаратом IBEX, астрономи вперше побудували карту меж Сонячної системи.[1] Контури меж виявилися зовсім не такими, як то передбачали теорії, що вважалися правомірними доти. Сонячна система відокремлена від навколишнього міжзоряного простору кількома рубіжами, які прийнято виділяти за їхньою будовою. Найближча до Сонця область простору отримала назву геліосфери. Вона є «булькою», заповненим зарядженими частинками, що летять від зірки (так званий сонячний вітер). Частинки «розштовхують» молекули міжзоряної речовини, тому геліосфера збіднена ними. Доти вважалося, що форма меж геліосфери визначається саме характеристиками частинок сонячного вітру. Основна гіпотеза припускала, що прикордонна частина геліофсери є досить протяжною. Дані, передані апаратом IBEX, спростовують цю точку зору. Межа геліосфери виявилося дуже вузькою, а її контури, ймовірно, визначаються впливом магнітного поля міжзоряного простору. Поки астрономи не можуть з упевненістю сказати, чи дійсно межі геліосфери влаштовані таким чином, або спостережувана структура — це тимчасове явище, пов'язане з якимись поки неясними процесами. Визначитися ученим допоможуть нові спостереження IBEX. - Solar system's edge surprises astronomers — Science News, 15.20.2009


text: Багатосерійний телевізійний фільм за мотивами роману Жуля Верна "Діти капітана Гранта". Капітан Грант пустився у небезпечне плавання, щоб заснувати вільне шотландське поселення на островах Тихого океану. Але його корабель зазнає аварії, і лише напіврозмита записка в пляшці дає уривчасті відомості про Гранта. Лорд Гленарван на свій страх і ризик відправляється на пошуки, взявши із собою дітей капітана - Мері й Роберта. Шлях відважних мандрівників пролягає через острови Атлантики, гори й пампаси Нової Зеландії та Австралії, простори Тихого океану, де їх очікують різноманітні пригоди.


text: - Покатали в мінімальний вітер. Але таки дочекалися. Спочатку трохи в злив, а потім навіть поверталися звідки прийшли. По аненмометру Олега було 5.6-.6.3 м/с. - Svitiaz Lake, Kite Gang Lviv 23/09/2012 Каталка на Світязі. Вітер з поривами до 15 м/с, температура води +10, температура повітря +13. Вилазка двома машинами на пляж Гряда.


text: Шлунковий сік Основним неорганічним компонентом шлункового соку є соляна кислота у вільному та зв'язаному з протеїнами стані. Також до складу входять хлориди, фосфати, сульфати, карбонати натрію, калію, кальцію та ін. Соляна кислота активує ферменти, полегшує розщеплювання білків, викликаючи їх денатурацію і набухання, обумовлює бактерицидні властивості шлункового соку (перешкоджає розвитку в шлунку гнильних процесів), стимулює виділення гормонів кишечника. За деяких порушеннях функції шлунку вміст у шлунковому соку соляної кислоти може підвищуватися або зменшуватися аж до її повної відсутності (т.з. ахилія). Слиз, до складу якого входять мукопротеїди, захищає стінки шлунку від механічних і хімічних подразників. У шлунковому соку міститься «внутрішній чинник» (чинник Касла), який сприяє всмоктуванню витаміну B12. Виділення шлункового соку визначається у першій, складній рефлекторній фазі секреції видом, запахом і смаком їжі; у другій, нейро-гуморальній фазі — хімічними і механічними подразненнями слизистої оболонки шлунку. За добу у людини відділяється до 2 л шлункового соку. Кількість, склад і властивості шлункового соку змінюються залежно від характеру їжі, а також при захворюваннях шлунку, кишечника, печінки. Дослідження шлункового соку проводиться у людини за допомогою зондування шлунку на тлі використання різних природних і фармакологічних подразників, у тварин — за допомогою штучно створюваного за удосконаленим І.П. Павловим методом ізольованого шлуночку. Шлунковий сік, отриманий від тварин, застосовувався всередину при лікуванні деяких захворювань органів травлення. Бікарбонати Бікарбонати НСО3 - необхідні для нейтралізації соляної кислоти у поверхні слизової оболонки шлунка і дванадцятипалої кишки в цілях захисту слизової від впливу кислоти. Продукуютьсяповерхневими додатковими (мукоїдному) клітинами. Концентрація бікарбонатів в шлунковому соку - 45 ммоль /л. Пепсиноген і пепсин Пепсин є основним ферментом, за допомогою якого відбувається розщеплення білків. Існує кількаізоформ пепсину, кожна з яких впливає на свій клас білків. Пепсину виходять з пепсіногенов, коли останні потрапляють в середовище з певною кислотністю. За продукцію пепсіногенов в шлунку відповідають головні клітини фундального залоз. Слиз Слиз - найважливіший фактор захисту слизової оболонки шлунка. Слиз формує змішуються шар гелю, товщиною близько 06 мм, що концентрує бікарбонати, які нейтралізують кислоту і, тим самим, захищають слизову оболонку від ушкоджувальної діїсоляної кислоти і пепсину. Продукується поверхневими додатковими клітинами. Внутрішній фактор Кастла Внутрішній фактор Кастла - фермент, що переводить неактивну форму вітаміну B12 що надходить з їжею, в активну, засвоювану.Секретується парієтальних клітинах фундального залоз шлунка. Хімічний склад шлункового соку Основні хімічні компоненти шлункового соку: - вода (995 г /л); - хлориди (5-6 г /л); - сульфати (10 мг /л); - фосфати (10-60 мг /л); - гідрокарбонати (0 -12 г /л) натрію, калію, кальцію, магнію; - аміак (20-80 мг /л). Обсяг продукції шлункового соку В добу в шлунку дорослої людини виробляється близько 2 л шлункового соку. Базальна (тобто в стані спокою, не стимульована їжею, хімічним стимуляторами і т. п.) секреція у чоловіків становить (у жінок на 25-30% менше): - шлункового соку - 80-100 мл /год; - соляної кислоти - 25-50 ммоль /год; - пепсину - 20-35 мг /ч. Максимальна продукція соляної кислоти у чоловіків 22-29 ммоль /год, у жінок - 16-21 ммоль /ч. Фізичні властивості шлункового соку Шлунковий сік практично безбарвний і не має запаху. Зеленуватий або жовтуватий колір показує на наявність домішок жовчі і патологічного дуоденогастрального рефлюксу. Червоний або коричневий відтінок може бути через домішок крові. Неприємний гнильний запах зазвичай є наслідком серйозних проблем з евакуацією шлункового вмісту в кишечник. У нормі в шлунковому соку є лише невелика кількість слизу. Помітне кількість слизу в шлунковому соку говорить про запалення слизової шлунка.