text: Perl (неофіційна розшифровка — практична мова витягів та звітів) — високорівнева, інтерпретована, динамічна мова програмування загального призначення. Perl було розроблено у 1987 році Ларі Воллом, лінгвістом і програмістом за освітою, який у той час працював системним адміністратором у NASA, як скриптова мова для Unix, метою якої було полегшити процес обробки текстів файлів журналів. З того часу до мови було внесено багато змін, і здійснено перегляд її концепції та архітектури, в результаті чого вона стала дуже популярною серед програмістів. Ларі Волл продовжує працювати над ядром мови, і наразі очікується вихід нової версії, Perl 6. Perl запозичує можливості багатьох інших мов програмування, як то C, shell scripting, AWK та sed. Мова надає потужні можливості для обробки тексту без довільних обмежень на довжину даних багатьох сучасних інструментів Unix. полегшує маніпуляції з текстовими файлами. Застосовується для програмування графіки, системного адміністрування, у мережному програмуванні, для програмного забезпечення, яке взаємодіє з базами даних, у програмуванні CGI для веб. Perl за свою гнучкість і потужність отримав прізвисько «швейцарського армійського ножа мов програмування». Історія Ларрі Волл розпочав роботу над Perl 1987 року, коли працював програмістом у компанії Unisys, 18 грудня того ж року, у поштовій розсилці comp.sources.misc від повідомив про вихід версії 1.0. Наступні два роки мова стрімко розвивалась, і вже наступного року було випущено версію 2.0, основним нововведенням якої була поліпшена робота з регулярними виразами. Perl 3 вийшов 1989 року, у ньому було додано підтримку двійкових потоків даних. Спершу документація по Perl являла собою лиш одну сторінку підручника man. 1991 року було опубліковано книгу Programming Perl (відому багатьом програмістам під назвою «Camel Book»), яка невдовзі стала, де-факто, стандартним посібником для мови Perl. Разом з тим, було випущено Perl версії 4.0, у якому не було серйозних нововведень, лише нова документація. Після цього була серія випусків, що містили виключно виправлення знайдених помилок, яка завершилась 1993 року виходом Perl версії 4.036. Після цього Ларрі Волл закинув Perl 4 і розпочав роботу над Perl 5. Початковий етап роботи над дизайном Perl 5 було завершено 1994 року. Того ж року, для координації роботи по портуванню Perl 5 на різні платформи, було відкрито поштову розсилку The perl5-porters. Perl 5 було випущено 17 жовтня 1994 року. У цій версії було повністю переписано інтерпретатор, а до самої мови було додано багато нових можливостей, включно з об'єктами, лексичними (my) змінними й підтримкою модулів. Модулі являли собою механізм розширення мови без змін інтерпретатора. Це дозволило з часом стабілізувати код інтерпретатора, а стороннім розробникам працювати над розширенням можливостей мови. На сьогодні, Perl 5 і досі підтримується і є основною гілкою мови. Пізніше до неї було додано багато нових можливостей, як то підтримка Unicode, потоків, покращено підтримку об'єктно-орієнтованого програмування та багато іншого. 18 грудня 2007 року, рівно через 20 років після виходу Perl 1.0, було повідомлено про вихід Perl 5.10.0. До нього увійшло багато нововведень, які наблизили мову за своїми можливостями до Perl 6, серед них, перемикач станів (який іменують «given/when»), покращення підтримки регулярних виразів, оператор ~~ та чимало іншого. Однієї із найважливіших подій в історії Perl 5 було додання підтримки модулів. 26 жовтня 1995 року, було відкрито Comprehensive Perl Archive Network (CPAN), яка стала репозиторієм модулів для Perl. На травень 2010 репозиторій містив понад 17 750 модулів більш як 8000 авторів. CPAN широко розглядається як одна з найбільших практичних переваг Perl. Назва Свого часу Ларрі Волл планував назвати мову Gloria, на честь своєї дружини, але шукав коротку назву з можливими конотаціями; він стверджує, що перебрав (і відкинув) усі три- й чотирилітерні слова англійської мови. Тож спершу мова називалася «Pearl», із притчі про перли з Євангеліє від Матвія. Однак Волл довідався, що на час виходу першої версії, вже існувала мова , через що йому довелося змінити написання назви, не змінюючи її вимови. До публікації першого видання книги Programming Perl, назва мови писалася як perl (з маленької літери). Однак, Рональд Шварц (Randal L. Schwartz) у своїй книзі написав назву мови з великої, мотивуючи, що так вона виглядає привабливіше. Пізніше такий варіант прижився, і став, де-факто, стандартним. Коли йдеться власне про мову програмування, її назву пишуть із великої літери (капіталізовано): Perl. Коли ж мова йде про інтерпретатор мови, його назву пишуть з маленької (декапіталізовано): perl, оскільки Unix-подібні файлові системи є залежними від регістру. Інколи назву пишуть великими літерами «PERL». Такий спосіб офіційна документація вважає неправильним, а деякі члени спільноти вважають його своєрідною ознакою чужинців. Попри те, що Perl часто вважають акронімом для Practical Extraction and Report Language (який часто вживається в документації), це насправді бекронім; деякі інші розшифровки згодом стали канонічними, наприклад, жарт Ларрі Волла Pathologically Eclectic Rubbish Lister. Однак, Волл стверджує, що таку назву було обрано для того, щоб надихнути програмістів до вигадування інших розшифровок цього акроніму. Зображення верблюда Книга Programming Perl, опублікована видавництвом O'Reilly Media, містила на своїй обкладинці зображення верблюда, через що отримала назву The Camel Book. Нині це зображення є символом мови Perl. Це також хакерська емблема, яку часто малюють на футболках, бейсболках, наплічниках тощо. Це зображення є торговою маркою, правами на яку володіє O'Reilly. Однак, компанія дозволяє вільно його використовувати, і стверджує, що утримує права на нього виключно з метою захисту від використання емблеми з іншою метою. Однак, зображення верблюда ніколи не було офіційним символом мови Perl. Огляд Perl — мова програмування загального призначення, котра на початку розроблялась, як інструмент для обробки текстів, а тепер застосовується для вирішення дуже широкого кола завдань, включно з системним адмініструванням, веброзробкою, розробкою мережевого програмного забезпечення, та програмного забезпечення з графічним інтерфейсом користувача. Мова надає перевагу практичному (простота у використанні, ефективність, повнота) над гарним (крихітність, елегантність, мінімалістичність). Вона має багато можливостей, включно з підтримкою кількох парадигм програмування (процедурне програмування, об'єктно-орієнтоване програмування а також функціональне програмування), управлінням пам'яттю, вбудованою підтримкою системи обробки текстів і великим набором сторонніх модулів. Згідно зі словами Ларрі Волла, Perl має два гасла. Перше — «Є більше одного способу це зробити» (), більше відомий, як TMTOWTDI, а також «Легкі речі мають лишатися легкими, а важкі мають бути можливими» (). Особливості Загальна структура програм на мові Perl була запозичена у С. Perl є типовою процедурною мовою, зі змінними, виразами, присвоюваннями, дужками-розділювачами, блоками, циклами та підпрограмами. Perl також запозичив деякі особливості з shell-програмування. Назви всіх змінних починаються з особливих знаків, кожен з яких характеризує певний тип даних (наприклад, скаляри, масиви та хеш-таблиці). Важливо зазначити, що це дозволяє правильно інтерпретувати назви змінних безпосередньо в тексті програм. Perl має багато вбудованих функцій, які забезпечують програміста інструментарієм, котрий часто використовується у shell-програмуванні (хоча, багато з цих інструментів реалізовано за допомогою зовнішніх програм), як то сортування або виклик зовнішніх програм. Perl запозичив списки з мови Lisp, асоціативні масиви (хеші) з AWK, і регулярні вирази з sed. Це спростило процес парсингу й обробки великих обсягів текстової інформації. У Perl 5 було додано підтримку складних структур даних, функції першого класу й об'єктно-орієнтованої моделі програмування, яка включає посилання, пакунки та ін. Серед найбільших нововведень у Perl 5 відзначають підтримку модулів, які дозволяють застосовувати код повторно. Ларрі Волл пізніше сказав: «Додання до Perl 5 підтримки модулів було здійснено з метою стимулювати зростання культури Perl, а не самої мови.» Усі версії Perl здійснюють автоматичну типізацію змінних і управління пам'яттю. Інтерпретатор знає про тип та способи зберігання усіх об'єктів даних у програмі. Дизайн Дизайн Perl можна описати, як відповідь на три основні тенденції в комп'ютерної індустрії: зниження вартості апаратного забезпечення, зростання вартості робочої сили, а також вдосконалення технології компіляторів. Багато ранніх мов програмування, як то Fortran та C, були розроблені таким чином, щоб якомога ефективніше використовувати апаратне забезпечення (на той час дуже дороге). На противагу, Perl було розроблено для підвищення ефективності роботи програмістів, чий час став дорожчим від машинного. Perl має багато можливостей, які збільшують ефективність програміста за рахунок інтенсивного використання мікропроцесора та великих обсягів оперативної пам'яті. Серед них: автоматичне управління пам'яттю, динамічна типізація, стрічки, списки, та хеші, регулярні вирази, самоаналіз та функція eval(). Ларі Уол має лінгвістичну освіту і проектував Perl з використанням багатьох принципів лінгвістики. Наприклад, використовуючи кодування Хаффмана (основні конструкції повинні бути короткими), хороше закінчення зважування (основна інформація повинна бути першою) і велику колекцію мовних примітивів. Perl підтримує мовні конструкції, які є короткими й природними для читання й написання людьми, навіть якщо це ускладнює реалізацію інтерпретатора Perl. Синтаксис Синтаксис Perl має багато спільного з синтаксисом мов Сі, Awk, Sed і Shell. Перший рядок початкового коду може починатися з «#!/Шлях/до/Perl [-ключі]» — що вказує системі шлях до інтерпретатора Perl для виконання програми в *NIX системах і виконання їх на Вебсервері. Приклад програми Перл часто застосовується для перетворення форматів файлів. Наведена нижче програма перетворює файл city.txt (в якому збережено «Infobox Town AT» з англійської Вікіпедії) на Шаблон:Місто української Вікіпедії, створюючи майже готову статтю. # /usr/bin/perl $country = 'Австрія'; $region = 'Каринтія'; $town = '{{subst:PAGENAME}}'; open (MTC,"city.txt"); while ($line = <MTC>) { if ($line =~ m/^[\{\}]/) { } else { ($name1, $name2, $res) = split(/=/, $line,3); $name1 =~ s/\s//; $name2 =~ s/ //; $name2 =~ s/\|//; $name2 =~ s/\s+$//; if ($name1 eq 'name') {$town_local = $name2;} if ($name1 eq 'image_coa') {$coat = $name2;} if ($name1 eq 'postal_code') {$postal_code = $name2;} if ($name1 eq 'population') {$population = $name2;} if ($name1 eq 'pop_dens') {$population_density = $name2; $population_density =~ s/\./\,/;} if ($name1 eq 'area') { $area = $name2; $area =~ s/\./\,/; } if ($name1 eq 'lat_deg') {$lat_deg = $name2;} if ($name1 eq 'lat_min') {$lat_min = $name2;} if ($name1 eq 'lon_deg') {$lon_deg = $name2;} if ($name1 eq 'lon_min') {$lon_min = $name2;} if ($name1 eq 'area_code') {$city_code = $name2;} if ($name1 eq 'mayor') {$mayor = $name2;} if ($name1 eq 'website') {$web = $name2;} } print<<EndCard \{\{Місто | назва = $town | місцева_назва = $town_local | зображення = $image | зображення_розмір = $image_size | зображення_підпис = $caption | прапор = $flag | прапор_підпис = $flag_caption | герб = $coat | герб_підпис = $coat_caption | країна = $country | регіон = $region | розташування = $location | розташування_розмір = $location_size | засноване = $foundation | статус = $status | магдебурзьке право = $magdeburg | населення = $population | густота = $population_density | агломерація = $aglomeration | площа = $area | поштові індекси = $postal_code | код країни = $country_code | код міста = $city_code | координати = \{\{Coor dms |$lat_deg\|$lat_min\|$lat_sec\|N\|$lon_deg\|$lon_min\|$lon_sec\|E\|/scale:30000\}\} | поділ міста = $structure | міста-побратими = $twins | день міста = $day | адреса = $address | вебсторінка = $web | мер = $mayor }} '''\{\{\subst:PAGENAME}\}''' (\{\{lang-de\|$town_local\}\}) - місто в федеральній землі [[Каринтія]], [[Австрія]]. \{\{geo-stub\}\} \[\[Категорія:Міста Австрії\]\] \[\[de:$town_local\]\] EndCard ; Джерела інформації Ресурси Інтернет Perl.org — офіційний майданчик тенет Документації по Perl The Perl Foundation Офіційна Wiki мови Perl 5 Заходи український воркшоп «Perl Mova» Статті з прикладами коду мовою Perl Процедурні мови програмування


source: wikipedia

text: АДА () — універсальна мова програмування високого рівня, орієнтована на застосування в системах реального часу і призначена для автоматизації завдань управління процесами та пристроями, до яких висуваються високі вимоги надійності. Історія Структурована наказова мова програмування зі статичним зв'язуванням типу змінних була розроблена у 1977–1983 роках групою вчених під керівництвом Жана Ішбіа () на фірмі Cii Honeywell Bull за ініціативи Міністерства оборони США. Готовий програмний продукт був названий на честь математикині Ади Лавлейс. Перша стандартизована версія була відома як Ада83. Першим компілятором мови, який пройшов валідацію, був NYU Ada/Ed translator, сертифікований у 1983 році. Пізніше застосування АДА було розширено до фінансового та системного програмування і новий стандарт отримав назву Ада95. Мова АДА використовується у США та Європі для розроблення програмного забезпечення військових об’єктів, також великих складних проектів, які потребують підвищеної безпеки та надійності: керування повітряним і залізничним рухом, банківською діяльністю, галузями економіки з високими ризиками. Особливості мови АДА — структурна, модульна мова програмування, що містить високорівневі засоби програмування паралельних процесів. Синтаксис АДА успадкований від мов типу Алгол та Паскаль, однак він розширений, перевершує їх за строгістю типізації даних, гнучкістю роздільної компіляції, можливістю створення високонадійних систем реального часу, наявністю засобів суворого контролю за параметрами функцій і виходом індексів за межі масивів. АДА вимагає строгішого стилю програмування, ніж її попередники. Перш за все цю мову було націлено на програмування вбудованих () систем та систем реального часу (), де нею й досі успішно користуються. У вихідному варіанті, стандартизованому 1983 року, Ада — це структурна, модульна мова програмування, що містить високорівневі засоби програмування паралельних процесів. Синтаксис Ади успадковано від мов типу Алгол або Паскаль, але розширено і зроблено строгішим та логічнішим. Ада — мова зі строгою типізацією, в ній виключена робота з об'єктами, що не мають типів, а автоматичні перетворення типів зведені до абсолютного мінімуму. У стандарті 1995 року в мову було додано базові засоби об'єктно-орієнтованого програмування, у стандарті 2007 ці можливості було доповнено, тому сучасна Ада — об'єктно-орієнтована мова програмування. З особливостей синтаксису можливо відзначити: Програми модульні, механізм контролю імпорту-експорту описів між модулями включає дві різні директиви: одну для підключення іншого модуля (with), іншу — для імпорту його описів (use). Також існує можливість перейменувати модуль при імпорті (rename) — цей варіант дозволяє використовувати для позначення пакета зручніші програмісту ідентифікатори. Розвинена система типів, як вбудованих, так і породжуваних програмістом. Є безліч способів створення нових типів, мову підтримує два різних поняття: «підтип» і «похідний тип». Змінні типу і підтипу сумісні, змінні типу та його похідного типу — ні. Підтримується перевантаження процедур, функцій і операторів — створення декількох варіантів процедури, функції або оператора з одним і тим же ім'ям, але різними сигнатурами (типами та кількістю параметрів). Розвинені засоби звертання до процедур і функцій: підтримуються вхідні і вихідні параметри, передача фактичних параметрів в довільному порядку із зазначенням імен формальних, параметри зі значеннями за замовчуванням. Для задоволення вимогам надійності мову побудовано таким чином, щоб якомога більша кількість помилок виявлялася на етапі компіляції. Крім того, однією з вимог при розробці мови була максимально легка читаність текстів програм, навіть на шкоду легкості написання. Результатом такого підходу став дещо «великоваговий» синтаксис і безліч обмежень, відсутніх в найбільш поширених промислових мовах (C і C++), що часто сприймаються професійними програмістами як надлишкові, наприклад, та ж строга типізація. Це призвело до формування уявлення про Аду як про складну, малозрозумілу і незручну у використанні мову. Дизайн мови «Hello, World» Програма Hello world!: (hello.adb) with Ada.Text_IO; use Ada.Text_IO; procedure Hello is begin Put_Line ("Hello, world!"); end Hello; Компіляція компілятором GNAT: gnatmake hello.adb Див. також Ада Лавлейс — англійський математик, ім'ям якої названо цю мову програмування. Література 1. Бар Р. Язык АДА в проектировании систем / Пер. с англ. Москва : Мир, 1988. 320 с. 2. Джехани Н. Язык Ада / Пер. с англ. Москва : Мир, 1988 . 549 с. 3. Корочкин А. В. Ада 95. Введение в программирование. Киев : Світ, 1998. 160 с. 4. Ковалюк Т. В. Основи програмування. Київ: Видавнича группа BHV, 2005. 384 с 5. Armstrong, Deborah J. (February 2006). The Quarks of Object-Oriented Development. Communications of the ACM 49 (2): p.123–128. 6. Вирт Н. Построение компиляторов / Пер. с англ. Москва : ДМК Пресс, 2013. 188 с. Посилання Статично-типізовані мови програмування Системні мови програмування Мови конкурентного програмування Багатопарадигмові мови програмування Статті з прикладами коду мовою Bash Статті з прикладами коду мовою Ada


text: C () — універсальна, процедурна, імперативна мова програмування загального призначення, розроблена у 1972 році Деннісом Рітчі у Bell Telephone Laboratories з метою написання нею операційної системи UNIX. Хоча С і було розроблено для написання системного програмного забезпечення, наразі вона досить часто використовується для написання прикладного програмного забезпечення. С імовірно, є найпопулярнішою у світі мовою програмування за кількістю вже написаного нею програмного забезпечення, доступного під вільними ліцензіями коду та кількості програмістів, котрі її знають. Версії компіляторів для мови С існують для багатьох операційних систем та апаратних архітектур. C здійснила великий вплив на інші мови програмування, особливо на C++, яку спочатку проєктували як розширення для С, а також на Java та C#, які запозичили у С синтаксис. В 2023 році, у категорії найпопулярніших мов програмування серед IT-спеціалістів згідно рейтингу IEEE Spectrum, який охоплював 59 мов програмування, топ-5 виглядав так: Python, Java, C++, C, JavaScript. Філософія С — мінімалістична мова програмування. Серед її головних цілей: можливість прямолінійної реалізації компіляції, використовуючи відносно простий компілятор, забезпечити низькорівневий доступ до оперативної пам'яті, формувати лише кілька інструкцій машинної мови для кожного елементу мови і не вимагати великої динамічної підтримки. У результаті код С придатний для більшості системного програмного забезпечення, яке традиційно писали асемблером. Попри її низькорівневі можливості, мову проєктували для платформонезалежного програмування. Сумісна зі стандартами та платформонезалежна написана мовою C програма може легко компілюватися на великій кількості апаратних платформ та операційних систем з мінімальними змінами. Мова стала доступною для великої кількості платформ — від вбудованих мікроконтролерів до суперкомп'ютерів. Мінімалізм Мову С проєктували з розрахунком на те, щоб використовувати у системному програмуванні. Отже, вона не вимагає додаткового часу на виконання перевірок різноманітних умов, які ніколи не відбудуться у правильно написаній програмі, а забезпечує простий, прямий доступ до адреси будь-якого об'єкта (наприклад, карти пам'яті, пристрою контролю регістрів), і її початковий код компілюється у послідовність примітивних машинних операцій. Б'ярн Страуструп якось написав про неї: «С робить так, щоб вам було легко вистрілити собі в ногу» Іншими словами, С дозволяє здійснення низки операцій, котрі часто є небажаними, а тому чимало помилок у коді не виявляє компілятор, і вони не можуть бути очевидними під час виконання. Якщо під час програмування та підтримки програмного забезпечення не дотримуватися низки суворих правил, пізніше може виникнути немало проблем зі швидкодією, стабільністю та безпекою програмного забезпечення. (Хоча, виною подібних проблем найчастіше є програмісти, бо С сама по собі забезпечує низький рівень захисту). З часом було розроблено багато утиліт для додаткових перевірок коду на наявність помилок перед компіляцією та під час його роботи. Ніщо не заважає компіляторові здійснювати додаткові перевірки коду, не передбачені специфікацією мови, однак для деякого системного програмного забезпечення вони є неприпустимими, бо зменшують швидкість виконання коду. У відповідь на критику мови C як сильно типізованої мови Керніган та Рітчі послалися на основу філософії дизайну C: «З усім тим, C зберігає основний принцип, який передбачає, що програмісти добре знають, що вони роблять, і вимагає лише, щоб вони чітко давали компіляторові знати про свої наміри». Характеристика Як і більшість імперативних мов, заснованих на традиції АЛГОЛ, C має можливості для структурного програмування і дозволяє здійснювати рекурсії, у той час, як система статичної типізації даних запобігає виникненню багатьох непередбачуваних операцій. У С увесь виконуваний код міститься у функціях. Параметри функції завжди передаються за значеннями. Передача параметрів за вказівником реалізовується шляхом передачі значення вказівника. Гетерогенні сукупності типів даних (структури) дозволяють пов'язаним типам даних бути об'єднаними і маніпулювати ними, як єдиним цілим. C також має такі специфічні властивості: змінні можуть бути прихованими у вкладених блоках слабка типізація; наприклад, символи можуть використовуватися, як цілі числа низькорівневий доступ до оперативної пам'яті шляхом перетворення машинних адрес на вказівники вказівники на функції і дані підтримують динамічний поліморфізм індексація масивів як вторинне поняття, визначається у термінах арифметики вказівників стандартизований препроцесор C для макроозначення, включення файлу з джерельним кодом, умовної трансляції тощо. відсутність вбудованих операторів вводу-виводу, потоків, обробки рядків і чисел з рухомою комою. Вся ця функціональність реалізується у бібліотеках виконання. відносно невелика кількість зарезервованих слів (32 у С89, і 37 у C99) Лексичні структури, які нагадують B більше за ALGOL, наприклад: { ... } на відміну від ALGOL'івського begin ... end знак рівності для призначення (копіювання), як це робиться у мові Fortran два знаки рівності використовуються для перевірки рівності (подібно до .EQ. у Fortran'і або одного знаку рівності у BASIC) && та || на відміну від ALGOL'івськихand та or (цим вона семантично відрізняється від бітових операторів & та |). велика кількість арифметичних і логічних операторів, на кшталт +=, ++, &=,...... Відсутня функціональність С має брак наступних можливостей, які є в інших мовах програмування, (хоча далеко не завжди брак деяких можливостей, наявних в якихось мовах, є недоліком): Відсутність нескалярних операцій, на зразок копіювання масивів або рядків. Відсутність автоматичного керування пам'яттю (збір сміття) Відсутня перевірка меж масиву Відсутність напівдинамічних масивів аж до С99 Відсутність синтаксису для масивів, на зразок А..В, котрі використовують, як старіші, так і новіші мови програмування Відсутність вкладених функцій (хоча, ця можливість є з деякими компіляторами, наприклад GCC). Однак знову ж, є суперечливою сама потреба вкладених функцій. Відсутність обробки винятків Відсутність рудиментарної підтримки модульного програмування Відсутність статичного поліморфізму у формі перевантаження функцій або операторів Відсутність підтримки об'єктноорієнтованого програмування Відсутність вбудованої підтримки багатозадачності та роботи з мережами, хоча ці можливості забезпечуються популярними бібліотеками Відсутність стандартних бібліотек для роботи з графікою та деяких інших бібліотек для прикладного програмування Ці моменти абсолютно не завадили мові бути добре прийнятою спеціалістами. Швидко були створені компілятори для різних платформ. А значною мірою низькорівнева природа мови, надала програмістам можливість якісно контролювати роботу програм, дозволяючи оптимізувати їх під конкретні завдання. Це дозволило кодові ефективно працювати на дуже обмеженому апаратному забезпеченні, такому як вбудовані системи, що сьогодні мають таку високу функціональність завдяки початковому використанню мови С. Можливості мови підвищуються у спосіб використання сторонніх бібліотек. Більшість об'єктноорієнтованих функцій включають спеціальний вказівник «цей»(this у C++, Java), який посилається на поточний об'єкт. Передаючи цей вказівник як аргумент функції у С, ті ж функціональні можливості можуть бути використані у С. Для прикладу, у C++ можна написати: stack->push(val); у той час, як у С це виглядало б, приміром, так: push(stack, val); де аргумент stack у С є вказівником на структуру (struct), що є еквівалентною цьому вказівнику у С++, який є вказівником на об'єкт. Синтаксис і семантика Лексеми Абетка мови У мові використовуються всі символи латинської абетки, цифри та деякі спеціальні символи. З допустимих символів формуються лексеми — ідентифікатори, ключові слова, літерали (константи), знаки операцій та інші роздільники. Ключові слова Ключові слова — це слова, значення яких зарезервовано для деяких потреб компілятора. Історія Рання розробка Початковий етап розробки Сі відбувся у стінах Bell Labs між 1969 та 1973 роками; Деніс Рітчі стверджує, що найбільш творчим був 1972 рік. Мову було названо «Сі» через те, що багато її можливостей було отримано від раніше створеної мови B. Існує чимало легенд щодо походження мови Сі, і пов'язаної з нею операційної системи UNIX, серед них: Розробка Сі стала результатом того, що його майбутні автори любили комп'ютерну гру, схожу на популярну гру Asteroids (Астероїди). Вони вже давно грали у неї на головному сервері компанії, який був недостатньо потужним, і повинен був обслуговувати близько ста користувачів. Томпсон і Рітчі вирішилили, що їм не вистачає контролю над космічним кораблем для того, щоб уникати зіткнень з деякими каменями. Тому вони вирішили перенести гру на вільний PDP-7, що стоїть в офісі. Проте цей комп'ютер не мав операційної системи, що змусило їх її написати. Врешті-решт, вони вирішили перенести цю операційну систему ще й на офісний PDP-11, що було дуже важко, оскільки її код був цілком написаний на асемблері. Було винесено пропозицію використати якусь високорівневу портативну мову, щоб можна було легко переносити ОС з одного комп'ютера на іншій. Мова B, яку вони спершу хотіли використати, виявилася позбавленою функціональності, здатної використовувати нові можливості PDP-11. Тому вони й зупинилися на розробці мови С. Найперший комп'ютер, для якого була спочатку написана UNIX, призначався для створення системи автоматичного заповнення документів. Перша версія UNIX була написана на асемблері. Пізніше для того, щоб переписати цю операційну систему, була розроблена мова С. До 1974 року мова С стала достатньо функціональною для того, щоб переписати на ній більшу частину ядра UNIX, котре спершу було написане на асемблері PDP-11. Це було перше ядро операційної системи реалізоване не на асемблері. K&R C У 1978 році Браян Керніган та Денніс Рітчі опублікували першу редакцію книги «Мова програмування Сі». Ця книга, відома серед програмістів як «K&R». Описану у ній версію мови Сі, часто називають «K&R». Друга редакція цієї книги присвячена пізнішому стандарту ANSI C, описаному нижче. K&R описує такі особливості мови: Тип даних struct Тип даних long int Тип даних unsigned int Оператор =- було змінено на -=, щоби позбутися семантичної двозначності створюваної конструкціями, на зразок i=-10, яка могла інтерпретуватися, як i =- 10 або i = -10 K&R часто вважають найголовнішою частиною мови, яку повинен підтримувати компілятор С. Багато років, навіть після виходу ANSI C, він вважався мінімальним рівнем, якого слід було дотримуватися програмістам, охочим добитися від своїх програм максимальної портативності, оскільки не всі компілятори тоді підтримували ANSI C, а код на K&R C був сумісним і з ANSI C. У ранніх версіях C, лише функції, що повертають значення з типом відмінним від int повинні були бути оголошеними, якщо вони використовувалися перед визначенням функції; функції без попереднього оголошення повинні повертати лише ціле число. Для прикладу: long int SomeFunction(); int OtherFunction(); int CallingFunction() { long int test1; int test2; test1 = SomeFunction(); if (test1 > 0) test2 = 0; else test2 = OtherFunction(); return test2; } У цьому прикладі, як SomeFunction, так і OtherFunction були оголошені перед своїм використанням. У K&R оголошенням OtherFunction можна було знехтувати. Оскільки декларація функцій у K&R C не включає ніякої інформації про аргументи функції, перевірка типу параметрів не виконується, хоча деякі компілятори видають попереджувальне повідомлення, якщо до локальної функції звертаються із неправильним числом аргументів, або якщо багаторазові виклики до зовнішньої функції використовують різну кількість аргументів. Наступні декілька років після публікації K&R C, до мови було додано декілька неофіційних можливостей (у той час, як офіційного нового стандарту не було), котрі підтримувалися компіляторами від AT&T та деяких інших постачальників. Серед них: функції з типом результату void; функції, що повертають значення типу struct або union (а не вказівник) присвоєння для типу struct Визначник const, котрий робив об'єкт доступним лише для читання Перелічувані типи даних Велика кількість доповнень і відсутність стандартної бібліотеки, разом із великою популярністю мови, створили нагальну потребу у стандартизації. ANSI C Наприкінці 1970-х, мова C випередила BASIC, і стала найпопулярнішою мовою програмування для мікрокомп'ютерів. Протягом 1980-х, її прийняли для використання в IBM PC, і її популярність почала зростати досить стрімкими темпами. Разом з тим, Б'ярн Страуструп та інші працівники Bell Labs розпочали роботу над доданням об'єктноорієнтованих конструкцій до C, що призвело до виникнення C++. У 1983, Американський Національний Інститут Стандартів (ANSI) сформував комітет X3J11 для створення стандартної специфікації для мови C. У 1989, стандарт був ратифікований як ANSI X3.159-1989 «Мова Програмування C». Цю версію часто називають ANSI C, Стандартний C, або С89. У 1990, стандарт (з декількома незначними модифікаціями) ANSI C ратифікувала Міжнародна Організація із Стандартизації (ISO), ISO/IEC 9899:1990. Цю версію іноді називають C90. Тому, терміни «C89» і «C90» по суті, позначають одну мову. ANSI, як і інші інститути із стандартизації, більше самотужки не займається розвитком стандарту мови програмування С. Прийняття стандарту національними інститутами, як правило, відбувається протягом року після публікації стандарту ANSI. Одна з цілей процесу стандартизації мови С полягала у розробці надмножини над K&R C, яка включала б чимало неофіційних можливостей. Комітети зі стандартизації також додали чимало додаткових функцій, як то прототипи функцій (запозичені в C++), вказівники void, підтримку міжнародних наборів символів та мов і локалей, а також низку розширень для препроцесора. Синтаксис декларації параметрів також було розширено використовуючи запозичення з С++, хоча, інтерфейс K&R також допускається для збереження зворотної сумісності зі старим кодом. C89 наразі підтримується усіма компіляторами С, і більшість теперішнього коду написано на базі даного стандарту. Будь-яка програма написана на стандартній С, і без використання апаратно залежних засобів може бути скомпільована і запущена на будь-якій операційній системі та апаратній архітектурі без будь-яких обмежень ресурсів. Стандарт C99 Після процесу стандартизації ANSI, специфікація мови C протягом якогось часу залишилася відносно статичною, тоді як C++ продовжувала еволюціонувати, значною мірою завдяки своїм власним зусиллям зі стандартизації. Нормативна Поправка 1, створила новий стандарт для мови C у 1995, але лише для того, щоб виправити деякі деталі стандарту C89 і додати просторішу підтримку міжнародних наборів символів. Проте, стандарт надалі переглянули в кінці 1990-х, привівши до публікації ISO 9899:1999 у 1999 році. Цей стандарт зазвичай знаний, як «C99». Він був прийнятий, як стандарт ANSI у березні 2000. Стандарт C99 ввів декілька нових особливостей, багато з яких вже були реалізовані у декількох компіляторах: Вкладені функції Змінні можуть оголошуватися будь-де (як у C++) Введено декілька нових типів даних, зокрема, long long int, явний логічний (булевий) тип даних, і комплексний тип для представлення комплексних чисел Масиви зі змінними довжинами Підтримка коротких, однорядкових коментарів, що починаються з //, як у BCPL та C++ Нові бібліотечні функції, як наприклад sprintf Нові заголовні файли, як то stdbool.h та inttypes.h Вдосконалена підтримка стандарту IEEE для роботи з рухомою комою Виправлено друкарські огріхи. C99 сумісний з C90, однак, має деякі відмінності; зокрема, якщо в декларації ідентифікатора не вистачає специфікатора типу, змінна чи функція надалі не сприймається оголошеною неявно як int. Комітет стандартів вирішив, що важливіше, щоби компілятори діагностували неуважне упущення специфікатора типу, ніж мовчки обробляли код. На практиці, компілятори, ймовірно, діагностують упущення, але й приймають змінну оголошеною як int і продовжують переклад програми. GNU Compiler Collection та інші компілятори C підтримують багато з нових можливостей C99. Проте, вони меншою мірою підтримуються компіляторами таких компаній, як Microsoft і Borland, котрі зосередилися переважно на C++, відтоді, як C++ забезпечує подібну функціональність. Стандарт C11 Міжнародна організація зі стандартизації (ISO) у грудні 2011 опублікувала оновлений варіант стандарту для мови Сі — ISO/IEC 9899:2011, що був створений під кодовим ім'ям C1X і прийшов на зміну стандарту C99. Оскільки стандарт розвивався досить тривалий час, пройшовши стадії випуску декількох чорнових редакцій, сучасні компілятори, такі як GCC 4.6 і LLVM 3.0, уже підтримують більшість описаних у специфікації можливостей. У новій специфікації збільшена сумісність з мовою С++ і представлені деякі нові можливості, такі як підтримка багатонитковості, підтримка Unicode, вилучено функцію gets, інтерфейс для перевірки допустимих меж і діапазонів значень, анонімні структури та об'єднання (наприклад, можна вкласти блок union в struct), додаткова функція для миттєвого виходу з програми quick_exit, статичні твердження (Static assertions), залучення додаткових макросів для перевірки чисел з рухомою комою. Фінальний текст стандарту не доступний для вільного завантаження (тільки платне завантаження), але можна завантажити останню чорнову редакцію (PDF, 3.6 Мб, 701 стор.) , яка майже не відрізняється від затвердженої специфікації. Використання Одним із наслідків значного поширення та ефективності С є те, що компілятори, бібліотеки та інтерпретатори багатьох інших високорівневих мов програмування реалізуються на С. С використовується як проміжна мова деякими високорівневими мовами програмування. Це здійснюється одним із двох наступних способів: Продукується текст програми мовою C паралельно з іншим вихідним кодом: машинним, об'єктним та/або двійковим. Наприклад, така поведінка характерна для деяких діалектів мови Lisp (Lush). Продукується виключно текст на С. Приклади: Eiffel, Sather, Esterel. Вихідний текст програми на С передається компілятору С, який видає кінцевий машинний або двійковий код. Це зроблено задля платформонезалежності (компілятори мови С існують майже для усіх платформ) і уникання необхідності розвитку специфічних для машини генераторів команд. Завдяки величезній популярності мови програмування C, останні стандарти мови Фортран ввели механізм сумісності, що дозволяє просту і стандартизовану взаємодію між програмами на Фортран та C. Сумісність досягається на майже усіх основних рівнях: вбудованих і похідних типів, вказівників, змінних, функцій та процедур. Бібліотеки Мова програмування С використовує бібліотеки, як основний засіб свого розширення. У С, бібліотека — набір функцій, котрі містяться в одному файлі. Кожна бібліотека зазвичай має заголовний файл, в якому містяться прототипи функцій, присутніх у бібліотеці, а також декларації спеціальних типів даних і макросимволів, що використовують ці функції. Для того, щоб програма використовувала бібліотеку, заголовний файл цієї бібліотеки має бути оголошений вгорі файлу із сирцевим кодом, і бібліотека має бути злінкованою з програмою, що у багатьох випадках вимагає спеціальної опції для компілятора (наприклад, -lmath). Загальною бібліотекою С є стандартна бібліотека С stdlib.h, що вказана в ISO та ANSI C стандартах, і розповсюджується з кожним сучасним компілятором мови С. Іншим загальним набором функцій стандартної бібліотеки С є той, що використовується застосунками. Проєктувалися вони для UNIX-подібних систем, у першу чергу, для забезпечення інтерфейсу до ядра. Ці функції деталізуються у різноманітних стандартах, на кшталт POSIX та Single UNIX Specification. Відтоді, як С набула великої популярності, для неї було написано чимало інших бібліотек. Бібліотеки часто пишуться на С, оскільки компілятори C генерують ефективний об'єктний код; пізніше програмісти створюють інтерфейси до бібліотек таким чином, що ті можуть використовуватися високорівневими мовами, на кшталт Java, Perl та Python. Критика Попри її велику популярність, С часто критикується. В основному критика зосереджена на тому, що, використовуючи C, важко здійснити деякі бажані дії, і на тому, що, використовуючи C, дуже легко здійснити деякі небажані дії. Коротко кажучи, ефективне використання С вимагає від програміста більше навичок, досвіду та зусиль, ніж це потрібно для деяких інших мов програмування. Пов'язані мови Коли об'єктноорієнтовані мови стали популярними, C++ і Objective-C були двома різними продовженнями C, які забезпечували об'єктноорієнтовані можливості. Обидві мови спочатку функціонували, як препроцесори — написаний на них код спочатку переводився на C, а потім компілювався компілятором C. С++ Мову програмування C++, розроблену на основі С, було отримано унаслідок додавання Б'ярном Страуструпом до неї об'єктноорієнтованої функціональності із C-подібним синтаксисом. Objective-C Objective-C — дуже «тонка» надбудова над С, яка дозволяє об'єктноорієнтоване програмування використовуючи гібрид динамічної/статичної парадигми типів. Основу синтаксису Objective-C склав синтаксис мови С, однак, синтаксис для його об'єктноорієнтованих можливостей був запозичений у Smalltalk. Objective-C та C++ відрізняються своєю філософією — для більшої інформації, читайте відповідні статті. С# Мова програмування C# заснована на строгій компонентній архітектурі і реалізує передові механізми забезпечення безпеки коду. C# об'єднала найкращі риси цілого ряду попередників. Див. також Оператори в C та C++ B BitC C++ D Objective-C Коментарі Примітки Посилання Мова програмування C Системні мови програмування Сімейство мов програмування C Статично-типізовані мови програмування Статті з прикладами коду мовою C Процедурні мови програмування


text: Awk — це мова програмування, призначена для сканування та обробки зразків. Основним застосуванням мови Awk є обробка текстових документів. Вона гарно пристосована до малих проектів, в яких необхідне форматування та обробка текстової інформації, і має деякі властивості, корисні для роботи з базами даних. Її основні функції обробки текстів вийшли з сімейства інструментів, подібних до grep операційної системи Юнікс. AWK розроблений у 1970-х роках і не зазнав значних змін з середини 1980-х років, в яких був визначений основний кістяк мови, що дало змогу протягом останніх десятиріч зберегти первісну стабільність і простоту мови. Незважаючи на похилий вік, AWK досі активно використовується адміністраторами для виконання рутинних робіт, пов'язаних з парсингом різного роду текстових файлів і генерації нескладної статистики. Структура програми на AWK «AWK — мова для обробки файлів тексту. Файл розглядається як послідовність записів, і без обумовлення кожен рядок є записом. Кожен рядок розбивається на послідовність полів, тому можна говорити про перше слово у рядку як перше поле, друге слово — друге поле і т. д.. Програма на AWK є послідовністю тверджень типу шаблон-дія. AWK читає по одному рядку за раз. Рядок сканується на відповідність кожному шаблону в програмі, і у разі збігу виконується відповідна дія.» — Альфред Ахо Програма на AWK — послідовність пар типу шаблон-дія, що записуються як: умова { дія } де умова зазвичай є виразом, а дія — послідовністю команд. Вхідні дані розділяються на записи, які без обумовлення розділяються символом нового рядка, у такий спосіб вхідні дані поділяються на рядки. Програма по черзі тестує кожен запис на відповідність кожній з умов і виконує дії, де вирази істинні. Крім таких простих умов, як, наприклад, foo == 1 або /^foo/, умова може називатися BEGIN або END, що відповідає виконанню перед початком читання записів і після закінчення обробки, відповідно. Дія може складатися з послідовності операторів, що розділяється крапкою з комою, переведенням рядка або закриттям дужки. Приклади програм Hello World Звичайна програма Hello World, написана на AWK: BEGIN { print "Hello, world!" } Потрібно звернути увагу, що тут не потрібно явного оператора виходу exit, тому що єдиним шаблоном є BEGIN; не здійснюється також обробка аргументів командного рядка. Вивести всі рядки з довжиною понад 80 символів Вивести всі рядки з довжиною понад 80 символів. Зауважте, що дію не вказано явно, тож виконується дія за замовчуванням — виведення поточного рядка. length($0) > 80 Вивести певні колонки кожного рядка Колонки розділені пробілами. $5 — п'ята колонка. ls -l | awk '{print $5, $9}' Посилання http://www.gnu.org/software/gawk/manual/gawk.html Мови програмування Стандартні програми для Unix Предметно-орієнтовані мови програмування Вільні компілятори та інтерпретатори Мови програмування зі співставленням з шаблоном Текстово-орієнтовані мови програмування Скриптові мови Багатоплатформне ПЗ


text: Ди́хальна систе́ма — відкрита система організму, яка забезпечує газообмін, формування гомеостазу в трахеобронхіальних шляхах, очищення повітря, яке вдихається, від чужорідних часток і мікроорганізмів, а також розпізнавання пахучих речовин в атмосферному середовищі. Для підтримання дихальної системи в нормальному стані, має значення правильна організація побуту, загартовування, дотримання режиму праці і відпочинку, харчування. Сприятливо впливають на роботу дихальної системи фізична праця, заняття фізкультурою і спортом. Потрібно вчитися правильно дихати. Для цього треба застосовувати комплекси фізичних вправ, які розвивають дихання. Будова дихальної системи Поділяється на повітроносні шляхи і респіраторний відділ. Респіраторний відділ складається із альвеолярних ходів і альвеол, які утворюють ацинуси. У них відбувається газообмін. Повітроносні шляхи охоплюють порожнину носа, глотку, гортань, трахею, бронхи різних калібрів, у тому числі бронхіоли. Тут повітря зігрівається (охолоджується), очищається від різноманітних частинок і зволожується. Також цей відділ забезпечує голосоутворення, нюх, імунний захист, депонування крові, регулює згортання крові, водно-сольовий баланс і виконує ендокринну функцію. Стінка повітроносних шляхів складається з чотирьох оболонок: слизова — вкриває внутрішню поверхню повітроносних шляхів, вкрита епітелієм, під яким лежить власна пластинка слизової оболонки. Клітинний склад епітеліальної пластинки та кількість гладеньких міоцитів залежить від відділу повітроносних шляхів. підслизова — представлена пухкою волокнистою сполучною тканиною з великою кількістю кровоносних судин фіброзно-хрящова — утворена хрящовою тканиною та може бути представлена гіаліновим чи еластичним хрящем, що утворює жорсткий і міцний каркас, який дає змогу підтримувати відкритим просвіт повітроносних шляхів для виконання їх основного завдання — просування повітря адвентиційна оболонка — побудована із пухкої волокнистої сполучної тканини Система органів дихання людини Систему органів дихання людини становлять легені і повітроносні шляхи (носова порожнина, носоглотка, гортань, трахея, бронхи). Легені розміщені в грудній порожнині, в них відбувається процес обміну кисню і вуглекислого газу між кров'ю і атмосферним повітрям. Повітроносні шляхи починаються носовою порожниною, розділеною кістково-хрящовою перегородкою на ліву і праву частини. Стінки носової порожнини вистелені слизовою оболонкою, яка вкрита війками, пронизана кровоносними судинами, сальними і потовими залозами. З носової порожнини повітря послідовно потрапляє в носоглотку і гортань. Вхід до гортані при ковтанні їжі закривається хрящовим надгортанником. У гортані розміщені складки — голосові зв'язки, щілина між якими називається голосовою. Нижній відділ гортані переходить у трахею, передня стінка якої утворена хрящовими півкільцями, а задня складається з гладеньких м'язів і прилягає до стравоходу. Трахея розгалужується на два бронхи, що входять у ліву і праву легені. Бронхи розгалужуються на дві повітроносні трубочки, діаметр яких поступово зменшується, і закінчується гронами легеневих пухирців. Процес дихання Під час окисних процесів утворюються продукти розпаду — вуглекислий газ, який повинен бути виведений із організму. Таким чином, одночасно із надходженням кисню має відбуватись і видалення вуглекислого газу. Цю роботу виконують органи дихання. Крім газообміну, дихання є важливим фактором теплорегуляції. Зігріваючи вдихуване повітря, легені втрачають теплову енергію. Значна кількість енергії витрачається при випаровуванні води з величезної поверхні. Ще легені виконують завдання виділення, тож крізь них виводяться із організму вуглекислий газ, аміак і деякі інші леткі речовини. При відхаркуванні і кашлі зі слизом видаляються деякі продукти обміну речовин, а також частинки пилу, мікроорганізми (які потрапляють в дихальні шляхи) і солі мінеральних речовин. Процес дихання у класів саркодові, джгутикові, інфузорії, плоскі черви, кільчасті черви іде крізь поверхню тіла. У круглих червів процесу дихання майже немає, вони живуть ледве не без кисню. Ставковик звичайний дихає крізь дихальний отвір — легеня, а беззубка звичайна (жабурниця, клас двостулкові) вдихає повітря крізь ввідний сифон, потім кисень проходить через зябра і виходить крізь вивідний сифон. У павука у черевці легеневі мішки і трахеї, у хруща трахеї відкриваються дихальцями на черевці. Птахи дихають інакше, у них від легень відходять тонкостінні повітряні мішки, які виконують роль резервуарів повітря. Таким чином у птахів подвійне дихання (газообмін відбувається при вдиху і видиху). Цікаво, що хоча сучасним вченим давно відома здатність деяких організмів існувати за мінімальної кількості кисню в середовищі, однак дослідження Тель-Авівського університету 2020 року засвідчили, що істота-паразит Henneguya salminicola, обходиться без кисню взагалі. Усередині свого носія (лосося) Henneguya salminicola, може вижити за безповітряних умов. Див. також Дихання Кисневе дихання Легені Бронхи Трахея Надгортанник Сегмент (легенева тканина) Плевра Середостіння Дихальна функція Примітки Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Анатомія людини Пульмонологія


text: Порожнина носа, носова порожнина () — порожнина тіла, в якій у тварин та людини розміщуються органи нюху та яка є верхнім відділом дихальних шляхів, через яку відбувається дихання. Порожнина носа розпочинається ніздрями, які ведуть до присінка носової порожнини, що далі переходить у власне носову порожнину. Внутрішня поверхня присінка вистелена багатошаровим плоским зроговілим епітелієм, який є продовженням епітелію шкіри і має волосся, сальні і потові залози. У більш глибоких відділах носової порожнини епітелій переходить у багатошаровий незроговілий, а далі — у псевдобагатошаровий чи багаторядний війчастий епітелій власне носової порожнини. Анатомія Порожнина носа розділена перегородкою на дві половини і в задній частині переходить у верхній відділ порожнини глотки — носоглотку. Кожна половинка носа верхніми і середніми раковинами решітчастої кістки і нижньою носовою раковиною розділена на 3 носові ходи: верхній, середній і нижній. Також є загальний носовий хід. Три носові раковини збільшують загальну поверхню порожнини носа і утворюють носові ходи (верхній, середній та нижній). У нижній носовий хід відкривається носослізний канал. У верхній — задні комірки решітчастого лабіринту решітчастої кістки і клиноподібні пазухи (синуси клиноподібної кістки). У середній — середні і передні комірки решітчастого лабіринту, лобові та гайморові пазухи (синуси лобної та верхньощелепної кісток). Повітря із порожнини носа надходить крізь хоани до носової частини глотки, а потім до ротової і в гортань. Повітря з носової порожнини потрапляє в глотку, а з глотки — в гортань. Функції Носова порожнина виконує дихальну, захисну, нюхову та резонаторну функції, серед яких перші три виконуються переважно слизовою оболонкою, а остання — власне порожниною носа. Через носову порожнину проходить все повітря, що вдихається. Внаслідок звивистості носових ходів повітря утворює завихрення в носовій порожнині, тому через ніс повітря проходить повільніше, ніж через рот. В результаті тиску струменя повітря на слизову оболонку порожнини носа відбувається збудження дихального рефлексу, і грудна клітка розширюється більше, ніж при вдиху через рот. Порожнина носа, як і всі повітроносні шляхи, вистелена слизовою оболонкою. Більша частина слизової оболонки носа вкрита війчастим псевдобагатошаровим чи багаторядним епітелієм, який утворений війчастими клітинами, келихоподібними клітинами або гландулоцитами, що виділяють слиз, вставними та базальними клітинами. У порожнину носа відкриваються протоки численних слизових альвеолярно-трубчастих залоз, які також виділяють слиз на поверхню епітелію. Слиз обволікає чужорідні часточки, що осіли на епітелії з вдихуваного повітря, а завдяки ритмічним рухам війок війчастих клітин грудочки слизу пересуваються назовні й виводяться в зовнішнє середовище. Слиз виконує також функцію зволоження повітря. Вставні клітини виконують підтримуючу функцію для спеціалізованих війчастих та келихоподібних клітин, а базальні клітини — це недиференційовані клітини, які можуть мітотично ділитись, і є джерелом постійної регенерації епітелію. Серед базальних клітин можуть зустрічатись поодинокі антигенпрезентуючі клітини (дендритні, клітини Лангерганса), які захоплюють антиген та презентують його імунній системі. Нюхову функцію забезпечує нюховий епітелій, який є периферичною частиною органа нюху — основного та додаткового органа нюху (вомероназального органа). Нюховий епітелій розташований на верхній та частково середній носових раковинах, і відповідній їй частині носової перегородки, та на відміну від звичайного війчастого епітелію, додатково містить нюхові нейросекреторні рецепторні клітини. Власна пластинка слизової оболонки, яка розташована під епітелієм, і підслизова основа дуже добре васкуляризовані і забезпечують вирівнювання температури вдихуваного повітря до температури тіла. Резонаторну функцію виконує носова порожнина поряд з навколоносовими пазухами, глоткою і порожниною рота, які є резонатором для голосу. Див. також Риноманометрія Примітки Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Гістологія. Цитологія. Ембріологія: підруч. для студентів вищ. мед. навч. закл. ... О. Д. Луцик, Ю. Б. Чайковський. — Вінниця: Нова Книга, 2018. — 592 с. ISBN 978-966-382-698-1 Афанасьев Ю. И., Кузнецов С. Л., Юрина Н. А., Котовский Е. Ф. и др. Гистология, цитология и эмбриология. — 6-е изд., перераб. и доп.. — М.: Медицина, 2004. — 768 с. — ISBN 5-225-04858-7. Анатомія дихальної системи Оториноларингологія


text: Гло́тка, про́лиг, горлянка (лат. pharynx, грец. φάρυγξ) — лійкуватий канал завдовжки 11—12 см, звернений розширеною частиною краніально й сплющений у дорсовентральному напрямку. Зовнішня частина глотки зрощена з основою черепа. На рівні межі 6 й 7 шийних хребців глотка (пролиг) переходить у стравохід. У дорослої людини глотка вдвоє довша від рота. У глотці перехрещуються шляхи повітря та їжі. У порожнині глотки виділяють три частини: носову, ротову й гортанну (відповідно: носоглотка або носопролиг чи носогорло; ротоглотка чи ротогорло; гортаноглотка чи гортаногорло). Спереду носогорло сполучається з носовою порожниною через хоани, ротогорло з порожниною рота сполучається зівом, гортаногорло гортанним отвором сполучається з гортанню. Задня стінка глотки відділена від передньої поверхні хребта прошарком рихлої сполучної тканини, тому глотка рухлива. На рівні хоан на бічних стінках носоглотки з обох боків містяться глоткові отвори слухових (Євстахієвих) труб, крізь котрі порожнина середнього вуха сполучається з довкіллям. Поблизу цього отвору (між ним і піднебінною занавіскою) містяться трубні мигдалики. На межі між верхньою і задніми стінками глотки розташовується непарний глотковий мигдалик. Стінка глотки складається з 3 шарів: зовнішня оболонка побудована із сполучної тканини, м'язова оболонка (5 м'язів та сполучнотканинних отворів — швів), слизова оболонка (є продовженням слизової оболонки носа та рота, вкрита багатошаровим війчастим епітелієм) Функції У ротовій частині глотки перехрещуються дихальний і травний шляхи. З порожнини носа повітря проходить через хоани в гортань. При цьому м'яке піднебіння опускається, а надгортанник піднімається. М'язи глотки послідовно скорочуються і проштовхують їжу у стравохід. Посилання Анатомія тварин Дихальна система Оториноларингологія Голова та шия Травна система


text: Гортань () — дихальна трубка і голосовий апарат. Гортань розміщена на рівні 4-6 шийних хребців і з'єднується зв'язками з під'язиковою кісткою. Зверху гортань сполучається з порожниною глотки, знизу — з трахеєю. Хрящі гортані Скелет гортані утворений кількома рухливо сполученими між собою гіаліновими хрящами. Найбільший — щитоподібний (непарний), у якого розрізняють дві сполучені між собою під майже прямим (у чоловіків) або тупим (120°, у жінок) кутом чотирикутні пластинки. Від задніх країв пластинок відходить дві пари ріжків (верхні і нижні). Основу гортані складає перснеподібний хрящ (гіаліновий), його дуга звернена вперед, а пластинка — назад. Перстнетрахеальна зв'язка сполучає нижній край хряща з першим хрящем трахеї. Перстнеподібний хрящ сполучається з щитоподібним і черпакуватими хрящами двома парами суглобів. Найважливішими (функціонально) у гортані є черпакуваті хрящі, від основи яких вперед відходить голосовий відросток, назад — м'язевий. До останнього прикріплюється м'яз, який змінює положення голосових відростків, що натягують голосові зв'язки. Ріжкоподібний хрящ маленький, конічної форми, своєю основою ніби сидить на верхівці черпакуватого хряща. Клиноподібний хрящ більший, видовжений, непостійної форми і величини, часто рудиментарний. Обидва хрящі еластичні. Зверху гортань вкрита надгортанним хрящем, який прикріплений до щитоподібного хряща і під'язикової кістки за допомогою щитонадгортанної і під'язиково-надгортанної зв'язок. Особливості гортані у дітей Після народження гортань має лійкоподібну форму, відносно довшу, ніж у дорослих, розміщену вище (на рівні 5 грудного хребця). З віком вона набуває циліндричної форми, стає ширшою, опускається на 2 см. Голосова щілина вузька, голосові зв'язки дуже ніжні, пухкі, васкуляризовані, багаті на лімфоїдну тканину. Посилання Оториноларингологія Голова та шия


text: Трахея () — орган дихальної системи наземних хребетних та людини, що лежить спереду від стравоходу, заходячи в грудну порожнину через верхній її отвір, і йде до рівня 4-го або 5-го грудного хребця, де поділяється (біфуркація) на два головні бронхи. Довжина трахеї варіює в межах від 8,5 до 15 см, частіше становить 10—11 см. Анатомія Спереду до трахеї прилягають м'язи, розташовані нижче під'язикової кістки, а у верхньому її відділі — щитоподібна залоза. Волокнисто-м'язево-хрящева оболонка трахеї утворена з 16—18 (20) гіалінових хрящів, що не дають спадатись її стінкам і забезпечують безперебійне надходження повітря до легень. Хрящі трахеї мають вигляд неповних кілець. Незамкнена їх частина звернена до стравоходу (дорзально). Кінці хрящових дужок з'єднуються між собою сполучною тканиною із гладенькими м'язами — перетинчаста стінка трахеї. Півкільця сполучаються між собою сполучною тканиною. Перетинчаста стінка трахеї дозволяє вільному проходженню грудки їжі. Трахея — трубка, яка утворена хрящовими дугами, з'єднаними щільною сполучною тканиною. Дуги запобігають спаданню трахеї. Продовженням трахеї є два головних бронхи, які спрямовуються до правої і лівої легені. Внутрішня поверхня трахеї і бронхів вистелена війчастим епітелієм і вкрита бактерицидним слизом. Війки женуть слиз разом із пилом і мікроорганізмами до глотки, де він проковтується. Анатомічні особливості Починається трахея у немовлят на рівні 4—5 шийних хребців, у дорослих — на рівні 6-го, у людей похилого віку опускається до 7-го шийного хребця. У жінок початок трахеї лежить вище, ніж у чоловіків. Біфуркація у дітей до 1-го року розташована на рівні 3-го грудного хребця, від 2 до 6 років — на рівні 4—5, від 7 до 12 років на рівні 5—6 грудного хребця. Гістологія Трахея вкрита адвентиціальною оболонкою, яка складається із рихлої волокнистої незформованої сполучної тканини. Стінка трахеї складається із слизової оболонки, підслизової основи, волокнисто-м'язево-хрящевої та адвентиціальної оболонок. Слизова оболонка трахеї вистелена війчастим псевдобагатошаровим епітелієм, у якому є багато бокалоподібних гландулоцитів. Власна пластинка слизової оболонки має багато еластичних волокон, лімфоцитів і лімфоїдних вузликів. Підслизова основа поступово переходить у щільну волокнисту сполучну тканину — охрястя трахеї. Тут є багато змішаних серозно-слизових залоз, які виділяють секрет до слизової оболонки. Клінічне значення Ендотрахеальна інтубація є медичною маніпуляцією введення ендотрахеальної трубки для забезпечення ефективнішої вентиляції легень при різних патологічних станах. Трахеотомія — хірургічна маніпуляція суть якої полягає в утворенні отвору на передній поверхні шиї, що продовжується аж до просвіту трахеї. Коротка загнута трубка, яка вводиться під час такої маніпуляції, називається «трахеостомічною трубкою». Трубка вводиться нижче гортані та голосових складок. Додаткові зображення Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Посилання Оториноларингологія Анатомія дихальної системи


text: Надгортанник () — це еластичний хрящ, що прикриває гортань під час акту ковтання. За формою подібний до листка дерева. Звуженою частиною (стебельцем) він приєднаний до внутрішньої поверхні кута щитоподібного хряща за допомогою зв'язки, а розширеною частиною виступає над щитоподібним хрящем позаду кореня язика. Еластичний надгортанний хрящ може легко згинатись і знову випростовуватись, що і відбувається під час ковтання. Усі хрящі сполучаються між собою суглобами і зв'язками. Є два суглоби перснеподібно-черпакуваті і два перснеподібно-щитоподібні. Це справжні суглоби, в яких є сумка, суглобові поверхні і суглобова порожнина з синовіальною рідиною. Сумки їх посилені зв'язками. Посилання Горло Травна система


text: Ця стаття про операційні системи на основі ядра Лінукс. Для отримання інформації про саме ядро, читайте статтю ядро Linux Лі́нукс (, повна назва — GNU/Linux) — загальна назва UNIX-подібних операційних систем на основі однойменного ядра. Це один із найвидатніших прикладів розробки вільного (free) та відкритого (з відкритим кодом, open source) програмного забезпечення (software). На відміну від власницьких операційних систем (на кшталт Microsoft Windows та macOS), їхні вихідні коди доступні всім для використання, зміни та поширення абсолютно вільно (в тому числі безкоштовно). Linux, спершу розроблений для використання окремими ентузіастами на своїх персональних комп'ютерах, пізніше, завдяки підтримці таких компаній, як IBM, Sun Microsystems, HP, Novell та інших, набув неабиякої популярності як серверна операційна система (так, 8 із 10 найбільших компаній, що надають послуги вебхостингу, використовують Лінукс на своїх вебсерверах). Лінукс портовано на велику кількість апаратних платформ. Тепер ця ОС досить успішно використовується як на мейнфреймах і суперкомп'ютерах, так і вбудована в багато інших пристроїв (смартфони, планшетні ПК, маршрутизатори комп'ютерних мереж (роутери), пристрої автоматики, системи керування телевізорами та ігровими консолями тощо). Від середини 1990-х Linux все частіше встановлюється і на настільні комп'ютери. Так, станом на березень 2015 його частка складала 1,21 % світового ринку операційних систем на персональних комп'ютерах (без урахування використання на серверах та спеціалізованих пристроях). Значна кількість спеціалізованих дистрибутивів Linux, які розробляють та підтримують різні спільноти, надає широкі можливості вибору програмного забезпечення. Історія Початкова У 1983 Річард Столмен заснував проєкт GNU, щоб створити повноцінну Unix-подібну операційну систему і наповнити її лише відкритим програмним забезпеченням. На початку 1990-х проєкт зібрав майже всі необхідні компоненти цієї системи: бібліотеки, компілятори, текстові редактори, командну оболонку Unix, — за винятком основного компоненту — ядра. У 1990 проєкт почав розробку ядра GNU Hurd на основі мікроядра Mach, однак робота розпочалась із серйозними перешкодами і просувалася досить повільно. Водночас у 1991 Лінус Торвальдс (), фінський студент Університету Гельсінкі, як своє хобі розпочав розробку іншого ядра. Спершу Торвальдс використовував на своєму комп'ютері Minix — спрощену Unix-подібну операційну систему, розроблену Ендрю Таненбаумом для навчання. Однак, Таненбаум не дозволив іншим розширювати його операційну систему, що спонукало Торвальдса створити заміну для Minix. Спершу Торвальдс назвав своє ядро «Freax», що є схрещенням слів «free» та «freak», плюс додання літери «Х», котра часто використовується в іменах Unix-подібних операційних систем. Назву «Linux» придумав Арі Лемке, котрий на той час адміністрував FTP-сервер мережі фінських університетів, він дав назву «Linux» мережі, з якої проєкт Торвальдса був уперше доступний для завантаження. На початку для налаштування та встановлення Лінукс був потрібен комп'ютер під керівництвом Minix. Перші версії Лінукса також вимагали наявності на твердому диску іншої операційної системи для здійснення завантаження, але пізніше з'явилися незалежні завантажувачі на кшталт LILO. Функціональність Лінукс швидко перевершила можливості Minix. Торвальдс та інші ранні розробники ядра адаптували свою роботу для компонентів GNU та користувацького програмного забезпечення задля створення завершеної, повнофункціональної, вільної операційної системи. Сьогодні Торвальдс продовжує координувати процес розробки ядра, а інші підсистеми (як то компоненти GNU) розвиваються окремо (робота над ядром Лінукс не є частиною проєкту GNU). Різні спільноти й компанії комбінують і поширюють усі ці компоненти разом із додатковим прикладним програмним забезпеченням, знані як дистрибутиви Лінукс. Лінукс та Проєкт GNU Метою проєкту GNU є створення Unix-сумісної операційної системи, що складається цілковито з вільного програмного забезпечення. Навіть найуніверсальніші дистрибутиви Лінукс залежать від бібліотек та програмного інструментарію, написаного в межах проєкту GNU. Free Software Foundation (FSF) розглядає всі ці дистрибутиви Лінукс, як «варіанти» системи GNU, і просить, щоб усі ці операційні системи відносили до GNU/Linux або Лінукс системи на основі GNU. Хоча деякі дистрибутиви, наприклад Debian GNU/Linux, використовують таку назву, її використання за межами спільноти ентузіастів є дещо обмеженим, і Лінус Торвальдс назвав цей заклик FSF «просто смішним». Однією з причин використання простішої назви «Лінукс» є те, що відмінності між ядром операційної системи та її дистрибутивом заплутують новачків. Судовий процес зі SCO У березні 2003 SCO Group (американська компанія-розробник системного й прикладного програмного забезпечення) розпочала судовий процес проти IBM, стверджуючи, що IBM додала до ядра Лінукс код, авторські права на який належать SCO Group, порушивши таким чином умови ліцензії на використання Unix. Додатково, SCO надіслала лист кільком великим компаніям із попередженням, що використання ними Лінукс без відповідної ліцензії SCO може стати причиною судового переслідування. Цей лист став наслідком припущення про можливість появи судових позовів проти пересічних користувачів Лінукс. Ця дискусія втягнула в судовий процес AutoZone та Red Hat. Питання про те, чи дійсно SCO володіє авторським правом на Unix, є спірним, і заперечується компанією Novell. 03.07.2006 окружний суд штату Юта відхилив 182 із 294 заяв, поданих SCO Group проти IBM. Досі SCO Group не надала жодного доказу стосовно наявності в неї авторських прав на присутній у ядрі Лінукс код. Хто створює Лінукс GNU/Linux — складна система, що включає тисячі різних пакунків: від найпоширеніших (таких, як утиліти GNU, X.org, графічні середовища GNOME і KDE) до специфічних для якогось конкретного дистрибутиву. Команди розробників кожного проєкту відрізняються чисельністю, підходом до роботи, застосованими інструментами і методами планування робіт. При цьому ядро Linux займає особливе місце серед усіх інших застосувань. Від нього залежить можливість роботи системи GNU/Linux на різних апаратних платформах і рівень підтримки різних пристроїв, тому характеристики процесу його розробки можуть якоюсь мірою слугувати індикатором для всієї системи GNU/Linux. Linux Foundation провела дослідження, що охоплює трирічний період розробки ядра (від версії 2.6.11 до версії 2.6.24) і фокусується на таких характеристиках, як частота релізів і змін, розмір початкових текстів ядра, і, найголовніше, дозволяє отримати уявлення про тих, хто, зрештою, розробляє ядро Linux. Статистика показує, що, в середньому, кожен новий реліз ядра виходить раз на 2,5 — 3 місяці (60 — 110 днів). В першу чергу це пов'язано з вибраною у 2005 моделлю розробки, спрямованою на зведення до мінімуму тривалості проміжків між розробкою нових функцій, зменшення потреби творців дистрибутивів у модифікаціях ядра, а також появою підтримки нових пристроїв з включенням їх у ядро. При цьому число латок (патчів), що вносяться до ядра, має тенденцію до зростання. Зводячи воєдино ці дві характеристики, можна відзначити, що, в середньому, до ядра вноситься 2,83 латки/год, при цьому в код ядра щодня додається понад 3 тис. рядків і понад 1,4 тис. рядків модифікується. Число розробників, що взяли участь у випуску версії 2.6.24, більш ніж удвічі перевищило цей показник для версії 2.6.11 і склало 1057 чол. При цьому, проте, всього 10 провідних розробників спільно внесли майже 15 % змін, а 30 провідних розробників — 30 %. Це, однак, не означає, що поширене в деяких колах уявлення про Linux, як про систему, що розробляється аматорами, правильне. Незважаючи на те, що далеко не в усіх компаній, що займаються вільним ПЗ, є необхідність вносити зміни до ядра, число таких, що беруть участь у його розробці, росте. 4 найбільші компанії-розробники ядра — Red Hat, Novell, IBM і Intel — внесли понад 32 % зроблених за час дослідження змін, а сумарний відсоток змін ядра, внесених розробниками, що працюють на компанії, становить понад 70 %. При цьому серед компаній, що беруть участь у розробці ядра, виділяється декілька груп за основною метою участі в розробці: Група компаній, що включає IBM, Intel, HP, SGI, MIPS та інших, яка орієнтується в основному на підтримку роботи Linux на власному устаткуванні. Дистриб'ютори, — такі, як Red Hat, Novell, MontaVista — мають на меті додавання в ядро можливостей, на які існує попит серед користувачів, і які підсилюють конкурентоспроможність дистрибутивів як кінцевих продуктів. Такі компанії, як Sony, Nokia, Samsung, Google працюють над ядром для поліпшення роботи систем на базі ядра Linux у власних пристроях. Таким чином, із дослідження Linux Foundation можна зробити висновок, що ядро Linux є безпрецедентним прикладом успішної співпраці різних за розміром і виробленою продукцією компаній та індивідуальних розробників. Кількість цих розробників і розподіл їх внеску в розробку може служити, в деякому розумінні, гарантією стабільності й незалежності розробки. Це наочно демонструє переваги як відкритої моделі розробки в цілому, так і гарантій, що надаються розробникам і кінцевим користувачам самою концепцією вільного ПЗ, закріпленою в ліцензії GNU GPL. Також доступні новіші версії статистики для ядер 2.6.30 та 2.6.33. Мобільність Ядро Лінукс спочатку проєктувалося для мікропроцесорів Intel 80386, однак, наразі підтримує чималу кількість комп'ютерних архітектур. Лінукс входить до списку операційних систем, котрі працюють на найбільшій кількості архітектур — від кишенькових комп'ютерів iPAQ на основі ARM до мейнфреймів, на кшталт IBM System z9. Спеціалізовані дистрибутиви розповсюджують для значно меншої кількості архітектур. Авторське право і ліцензія Ядро Лінукс та більшість програмного забезпечення GNU розповсюджується під ліцензією GNU General Public License (GNU GPL). Ліцензія GPL вимагає, щоб усі зміни, що вносяться до джерельних текстів програмного забезпечення, також мали цю ліцензію. У 1997 Лінус Торвальдс заявив, що «Випуск Лінукс під ліцензією GPL, певно, найкраще, що я зробив». Інше програмне забезпечення може використовувати інші ліцензії: багато бібліотек використовують GNU Lesser General Public License (LGPL) — ліберальніший варіант GPL, а X Window System використовує ліцензію MIT. Торгова марка Лінукс У США ім'я Linux є зареєстрованою торговою маркою, власником якої є Лінус Торвальдс. Спочатку ніхто її не реєстрував, але 15.08.1994 Вільгельм Р. Дела Крос Молодший зареєстрував торгову марку Linux, а потім вимагав авторські гонорари від розповсюджувачів Лінукс. У 1996 Торвальдс і деякі організації подали позов до суду з вимогою передати права на торгову марку Торвальдсу, і у 1997 конфлікт був врегульований на користь Торвальдса. Ліцензуванням торгової марки наразі керує Linux Mark Institute. Торвальдс заявив, що отримав права на торгову марку винятково для того, щоб перешкодити будь-кому вимагати за її використання гроші, але був «притиснутий» Законом США про торгові марки. В результаті, LMI надіслала ряд листів до продавців дистрибутивів з «вимогою» сплатити грошовий збір і ряд компаній поступилися. Захист Linux Заснований у 2007 консорціум Linux Foundation захищає Лінукс через підтримку ключових розробників цієї ОС і надання юридичних послуг. Linux Foundation розпоряджається торговою маркою «Linux» і надає розробникам юридичний захист інтелектуальної власності за допомогою таких проєктів, як Open Source as Prior Art, Patent Commons Project і спонсорства в Linux Legal Defense Fund. У 2005 IBM, Novell, Philips, Red Hat і Sony заснували компанію Open Invention Network, скорочено OIN () для формування портфеля патентів, який можна було б використати для захисту екосистеми Linux від патентних позовів. Цей портфель патентів використовують усі члени OIN на основі безплатного ліцензування. Пізніше до засновників приєдналися власники патентів NEC та Google. У 2007 компанія Oracle ліцензувала патенти OIN, таким чином погодившись не використовувати патенти проти середовища на основі GNU/Linux, включаючи своїх конкурентів MySQL і PostgreSQL, в тому разі, коли вони задіяні в складі систем GNU/Linux. У 2011 Open Invention Network оголосила про перехід до її рук низки патентів, пов'язаних із ранніми розробками організації WebMate Foundation. В патентах фігурують одні з перших згадок технологій створення динамічного вебвмісту, які передбачили появу таких систем, як ASP від Microsoft, JSP від Sun/Oracle і PHP. Вимова У 1992 Торвальдс пояснив, як він вимовляє слово Linux: Програмне забезпечення Історично склалося так, що Лінукс використовувався переважно як серверна операційна система, однак низька вартість, висока гнучкість та чимало інших отриманих у спадок від UNIX переваг роблять її цілком придатною для широкого ряду застосувань. Низька вартість та висока гнучкість сприяли використанню Лінукс у вбудованих системах, як то мобільні телефони, кишенькові ПК та інші ручні пристрої. Linux став конкурентом на цій арені пропрієтарній ОС Symbian, котра застосовується у мільйонах мобільних телефонів, і відмінною альтернативою лідерам ринку Windows CE та Palm OS. Популярний декодер цифрового відео TiVo використовує дещо модифіковану версію Лінукс. Деякі брандмауери та маршрутизатори, зокрема декілька моделей виробництва Linksys, також працюють під управлінням Лінукс. Лінукс усе частіше використовується на суперкомп'ютерах. У списку 500 найпотужніших комп'ютерів світу 2019 500 машин (100 %) використовують Лінукс як свою операційну систему. Ігрова консоль PlayStation 3 типово працює під Лінукс. Компанія Sony заздалегідь випустила PS2 Linux для PlayStation 2. Такі розробники ігор, як Atari та id Software, випускають свою продукцію для операційної системи Лінукс. Linux Game Publishing також займається переносом ігор із Microsoft Windows на Лінукс. Проєкт Ноутбук за 100 доларів, метою котрого є забезпечення усіх дітей комп'ютерами задля допомоги в розвитку бідних та малорозвинених націй, використовує Лінукс як основну операційну систему. Дистрибутиви Ядро Лінукс зазвичай використовується, як складова частина дистрибутивів Лінукс. Їх компілюють окремі ентузіасти, спільнота та комерційні підприємства. Як правило, до їхнього складу входить додаткове системне та користувацьке програмне забезпечення, встановлювач і вбудований керівник встановлення та оновлення програмного забезпечення. Дистрибутиви створюються для різних потреб: підтримки певної архітектури, локалізації для специфічного регіону чи мови, для вбудованих та систем реального часу. Багато з них свідомо включають винятково відкрите програмне забезпечення. Наразі відомо понад 300 дистрибутивів, що стабільно розвиваються, серед них близько 15 найпопулярніших — для універсального використання. Типові дистрибутиви для універсального використання містять у собі ядро Лінукс, утиліти та бібліотеки GNU, командні оболонки, X Window System, стільничне середовище на кшталт KDE чи GNOME разом із сотнями, а то й тисячами пакунків із різноманітним програмним забезпеченням (від простих текстових редакторів до наборів офісного ПЗ, компіляторів та наукового інструментарію). Використання на робочих місцях Високий рівень доступу у внутрішніх механізмах роботи Linux посприяв створенню міфу про суто технічну орієнтацію системи, тому її користувачів нерідко ототожнюють із хакерами. Linux та інші проєкти відкритого програмного забезпечення часто критикують за слабкі намагання стати легшими в користуванні. Останні роки цей стереотип швидко розвінчується. Тепер Лінукс може використовувати графічний користувацький інтерфейс, анітрохи не гірший за той, що використовують інші популярні операційні системи (ті ж Microsoft Windows та MacOS X). Хоча для Лінукс досі не створені повнофункціональні аналоги деякого спеціалізованого програмного забезпечення, однак, загалом ситуація є досить непоганою, і більшість необхідних програм існують у надлишку. Чимало компаній починають випуск своєї продукції і для Лінукс, а спеціально створені емулятори та середовища виконання (наприклад, Wine) дозволяють використовувати розроблене для Microsoft Windows ПЗ в Лінуксі. UNIX'івське коріння Linux означає, що, незважаючи на існування великої кількості графічних утиліт для налаштування системи, прості текстові файли й досі використовуються для зберігання цих налаштувань, і доступ до них, з дозволу адміністратора, може отримати будь-який користувач. Ринкова частка Згідно з результатами дослідження ринку компанією IDC у 2004, 25 % серверів та 2,8 % персональних комп'ютерів працюють під управлінням ОС Лінукс. Аналітики пояснюють такий успіх її безпекою, надійністю та низькою вартістю у поєднані зі свободою у модифікації вихідних кодів системи. Основними факторами, що заважають подальшому розвитку Лінукс, є відсутність підтримки цієї ОС розробниками деякого апаратного забезпечення та чималої кількості програмного забезпечення, створеного для Microsoft Windows, до якого звикла велика кількість користувачів (переважно ігри та власницьке ПЗ). У 2008 Стів Балмер з Microsoft оцінив у 60 % частку ОС GNU/Linux серед серверних систем у світі. Ринок Лінукс росте стрімкими темпами як для серверів, так і для персональних комп'ютерів, і, за деякими оцінками, у 2012 сягне майже $7,7 млрд. З листопада 2017 Лінукс, як операційна система, повністю домінує на суперкомп'ютерах. Із 500 найпотужніших 100% використовують саме цю ОС. Станом на листопад 2019 статистика не змінилася. Перший суперкомп'ютер на базі Лінукс з'явився ще в 1998. Інсталяція Найпоширенішим методом інсталяції Лінукс на персональні комп'ютери є завантаження з CD- або DVD-дисків, котрі містять інсталятор та готове до інсталяції програмне забезпечення. Такий компакт-диск може бути записаний із завантаженого ISO-образу, придбаний (за практично символічною ціною) або взятий у будь-кого. Як і сервери, персональні комп'ютери з уже інстальованим дистрибутивом Лінукс поширюються такими компаніями, як Hewlett-Packard та Dell, хоча й переважно для своїх бізнес-клієнтів. Альтернативою стандартній інсталяції операційної системи є можливість встановлення її на тонкий клієнт. За цим методом операційна система завантажується з одного з комп'ютерів мережі. Це дозволяє зменшувати кошторис одного комп'ютеризованого робочого місця. У вбудованих пристроях Лінукс зазвичай знаходиться у firmware і не завжди доступний для здійснення змін. Програмування для Linux GNU Compiler Collection (GCC) є стандартним сімейством компіляторів для більшості Лінукс-систем. Окрім того, GCC забезпечує frontend для С, C++ та Java. Більшість дистрибутивів містить у собі встановлені інтерпретатори Perl, Python та інших сценарійних мов. Існує ряд середовищ для розробки (IDE): KDevelop, Eclipse, NetBeans, Lazarus та інші; також доступні й традиційні текстові редактори, як Emacs та Vim чи редактор, вбудований у Midnight Commander. Двома поширеними бібліотеками розробки візуальних елементів для створення графічних інтерфейсів користувача є Qt та GTK+. Технічна підтримка Технічну підтримку надають інші користувачі Лінукс, зазвичай на вебфорумах, списках поштових розсилок, групах новин тощо. Бізнес-модель багатьох комерційних постачальників дистрибутивів Лінукс значною мірою залежить від надання ними професійної технічної підтримки. Ряд компаній пропонують спеціальні версії своїх дистрибутивів, до складу яких входять пропрієтарні пакунки та утиліти для полегшення встановлення та налаштування системи. Виноски Див. також Список дистрибутивів Лінукс Список операційних систем Порівняння дистрибутивів Лінукс Статистика популярності операційних систем Революційна ОС (фільм, 2001) Код (фільм, 2001) Посилання Сайт ядра Лінукс Домашня вебсторінка Лінукс The Linux Documentation Project Список ЯКЦЕ по категоріях Українські ресурси інтернет Українська група користувачів Linux. UALinux GNU/Linux Ukraine - українська Matrix-спільнота присвячена GNU/Linux. Операційні системи Вільне програмне забезпечення Винаходи Фінляндії


text: Бро́нхи (, однина bronchus, від — «дихальне горло», «трахея»; рідше bronchia, однина bronchium) — розгалуження дихальних шляхів у вищих хребетних амніот, у тому числі у людини. Бронхи людини Міжнародна класифікація передбачає певні назви кожного бронхолегеневого сегмента та їхню нумерацію. Розгалужену систему бронхів називають бронхіальним деревом (arbor bronchialis). Головні бронхи Два найбільші бронхи називаються головними (bronchi principales), вони починаються в місці роздвоєння трахеї (bifurcatio tracheae). Між бронхами розташовується кіль трахеї (carina tracheae), що являє собою гребінь хряща. Головні бронхи мають таку ж будову, як і трахея. Вони розходяться і входять у ворота легень. Правий головний бронх (bronchus (principalis) dexter) ширший і коротший (в ньому 6-8 хрящових півкілець) від лівого (тут є 9-12 півкілець), за напрямком правий бронх є ніби продовженням трахеї. Від правого головного бронха беруть початок 3 часткових бронхи. Поверх правого бронха ззаду вперед проходить непарна вена (vena azygos), прямуючи до верхньої порожнистої вени. Лівий головний бронх (bronchus (principalis) sinister) відразу ділиться на 2 часткових бронхи. Через лівий головний бронх перегинається дуга аорти. Часткові бронхи Головні бронхи дають початок вторинним (частковим) бронхам (bronchi lobares). Від правого головного бронха беруть початок 3 часткових бронхи — верхній (bronchus lobaris superior dexter), середній (b. lobaris medius dexter) і нижній (b. lobaris interior dexter). Під верхнім проходить права легенева артерія. Лівий головний бронх ділиться тільки на 2 часткових бронхи — верхній (b. lobaris superior sinister) і нижній. Верхній лівий частковий бронх ділиться на дві гілки, які іноді позначають як верхньочастковий стовбуровий бронх і язичковий бронх (частіше вважається, що верхній лівий частковий бронх безпосередньо розгалужується на 4 сегментарні бронхи). Часткові бронхи відповідають 5 легеневим часткам. Від часткових відходять третинні (сегментарні) бронхи, які далі галузяться дихотомічно. Сегментарні бронхи Далі бронхи поділяються на сегментарні (третинні) бронхи (bronchi segmentales), яких налічується 10 сегментів справа і 9 (іноді виділяють 10) зліва. Іноді трапляються додаткові сегментарні бронхи. Праві сегментарні бронхи Верхня частка: Верхній сегментарний бронх (bronchus segmentalis apicalis) Передній сегментарний бронх (bronchus segmentalis anterior) Задній сегментарний бронх Середня частка: Бічний сегментарний бронх Присередній сегментарний бронх Нижня частка: Верхівковий сегментарний бронх Присередній (паракардіальний) сегментарний бронх Передній базальний сегментарний бронх Бічний базальний сегментарний бронх Задній базальний сегментарний бронх Ліві сегментарні бронхи Верхня частка Верхівковий сегментарний бронх Задній сегментарний бронх Передній сегментарний бронх Бічний або верхній язичковий сегментарний бронх (bronchus lingularis superior) Присередній або нижній язичковий сегментарний бронх (bronchus lingularis inferior) Нижня частка Верхівковий сегментарний бронх Передній базальний сегментарний бронх Бічний базальний сегментарний бронх Задній базальний сегментарний бронх Місце паракардіального лівого сегментарного бронха займає серце. Субсегментарні бронхи Сегментарні бронхи діляться на субсегментарні (b.b. subsegmentales). Іноді трапляються додаткові субсегментарні бронхи. Часточкові бронхи Часточкові бронхи (bronchi lobulares) утворюються розгалуженнями субсегментарних, і входять всередину легеневих часточок. Внутрішньочасточкові бронхи Внутрішньочасточкові бронхи (bronchi interlobulares) утворюються розгалуженнями часточкових і розташовуються всередині легеневих часточок. Гілки, на які вони розгалужуються, прийнято називати бранхіолами. Бронхіоли Бронхіоли — кінцеві гілки бронхіального дерева, що не містять хрящів і переходять у альвеолярні ходи легень, що несуть альвеолярні мішечки й альвеоли. Мікроанатомія Із зменшенням калібру бронхів їхні хрящі поступово змінюють форму: спочатку це півкільця, потім хрящові пластинки різної величини, і зовсім вони зникають у бронхіолах завширшки близько 1 мм. У стінках внутрішньолегеневих бронхів є круговий шар міоцитів, розташованих між слизовою оболонкою і хрящами. У дрібних бронхах (завширшки до 1-2 мм) поступово зникають хрящові пластинки і залози, а м'язова пластинка слизової оболонки стає відносно потовщеною. Внутрішньочасточкові бронхи розпадаються на різну кількість кінцевих (термінальних) бронхіол (18-20), які є кінцевими розгалуженнями повітроносних шляхів і мають діаметр близько 0,5 мм. Бронхи вистелені війчастим псевдобагатошаровим епітелієм з великою кількістю келихоподібних клітин. Є клітини Клара (секреторні), які виділяють ферменти для руйнування сурфактантів. Сурфактант (фосфоліпіди, білки і глікопротеїди) — поверхневоактивна речовина, яка підтримує поверхневий натяг альвеол. Має бактерицидні властивості. Див. також Бронхіт Примітки Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Анатомія людини Дихальна система


text: Альвео́ли (, однина alveolus — «комірка, заглиблення, кулька») — кінцева частина дихального апарату легень, основний функціональний елемент легень, через стінку якого здійснюється газообмін. За структурою — напівсферичне утворення діаметром 200—300 мкм, стінка якого утворена біля пласких клітин респіраторного епітелію. Нагадують міхурці неправильної форми. Альвеоли розділяються міжальвеолярними перегородками товщиною 2-8 мкм. Кожна перегородка є стінкою двох альвеол, у перегородці розташовується густа сітка кровоносних капілярів, еластичних, ретикулярних і колагенових волокон і клітин сполучної тканини. У перегородках часто є пори, якими альвеоли сполучаються між собою. У легенях налічується 600—700 млн альвеол, їх площа коливається в межах 40-120 м2. Альвеоли вистелені дихальними (сквамозними) і великими альвеоцитами. Дихальні вкривають близько 97 % альвеолярної поверхні і розташовані на власній базальній мембрані. Великі альвеоцити синтезують сурфактант, речовину ліпопротеїнової природи, що вистилає альвеоли зсередини і запобігає злипанню альвеол під час видиху. Тонка стінка альвеол складається з одношарового епітелію, через який легко проходить газ. Кожна альвеола обплетена густою сіткою капілярів — це розгалуження легеневої артерії. Артерії швидко і легко розтягуються, збільшуючи площу газообміну: у людини масою 70 кг площа альвеол під час вдиху дорівнює 80-100 м2, під час видиху −40-50 м2. Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Гістологія дихальної системи Дихальна система Легені


text: Леге́ні (, ; грец. pneumon) — органи повітряного дихання у деяких риб (наприклад, дводишні), наземних хребетних і у людини. Легені розташовуються в передньому відділі порожнини тіла, а у ссавців і людини — в грудній порожнині, відокремленій від черевної порожнини діафрагмою. За допомогою легень здійснюється газообмін між повітрям у порожнині легень і кров'ю, що тече легеневими капілярами. Легені тварин У дводишних легені являють собою парні мішки з комірчастими стінками. Дихальна поверхня збільшується завдяки перекладинам, які вдаються у легеневу порожнину. У багатоперів легені також парні, однак гладкостінні. Зазвичай легені хребетних тварин парні, однак у деяких земноводних, ящірок і змій тільки одна легеня, а безлегеневі саламандри взагалі не мають легень. Повітря в легені земноводних потрапляє завдяки особливим ритмічним скороченням дна ротової порожнини, при цьому відкривається гортанна щілина і закриваються ніздрі. У птахів легені щільні, малорухомі, зрощені зі спинною стороною грудної клітки. Подвійну вентиляцію легень забезпечують повітряні мішки, утворені головними бронхами та деякими вторинними бронхами. Останні поєднуються між собою парабронхами, від яких радіально відходять бронхіоли, а ті в свою чергу розпадаються на мережу повітряних капілярів із густою мережею кровоносних капілярів. У наземних хребетних легені закладаються, як і у риб, у вигляді парних випинань черевної стінки глотки. Легенева артерія забезпечує їх кров'ю. Зовні легені вкриває плевра. Повітря до легень надходить через гортань, трахеї і бронхи, встелені миготливим епітелієм. У амніот процес легеневого дихання відбувається завдяки розширенню рухомої грудної клітки. У ссавців її розширенню додатково сприяє діафрагма, «гілки» розгалуженого бронхіального дерева переходять у бронхіоли, бронхіоли — в альвеолярні ходи, мішки (разом утворюють ацинус) і альвеоли, в яких власне і відбуваються газообмінні процеси. Ацинуси утворюють часточки легень, групи часточок — частки легень. Іноді легенями називають органи повітряного дихання деяких безхребетних тварин: у легеневих молюсків — пронизану кровоносними судинами мантійну порожнину; у голотурій — вирости клоаки; у павукоподібних — мішкоподібні порожнини, похідні зябрових ніжок. Легені людини Органогенез Легені людини закладаються на третьому тижні внутрішньоутробного розвитку. На четвертий тиждень виникають два бронхолегеневі зачатки, які розвинуться відповідно у бронхи і легені. Бронхіальне дерево формується від п'ятого тижня до четвертого місяця. На четвертому-п'ятому місяці закладаються дихальні бронхіоли, з'являються перші альвеоли і формуються ацинуси. До моменту народження кількість часток, сегментів, часточок відповідає кількості цих утворень у дорослої людини. Однак розвиток легень триває і після народження. Впродовж першого року життя бронхіальане дерево збільшується в півтора-два рази. Наступний період інтенсивного росту відповідає статевому дозріванню. Поява нових розгалужень альвеолярних протоків закінчується в період від 7 до 9 років, альвеол — до 15—25 років. Об'єм легень до 20 років перевищує обсяг легень у новонародженого у 20 разів. Після 50 років починається поступова вікова інволюція легень, яка посилюється у віці понад 70 років. Анатомія Легені людини мають вигляд конуса, верхівка якого обернена догори, а основа () прилягає до діафрагми, спереду, збоку та ззаду — до грудної стінки, присередньо — до органів середостіння та до хребтового стовпа. Права легеня об'ємніша приблизно на 10 % за ліву, а також товстіша та коротша за неї. Вони вкриті оболонкою — плеврою. Верхівка легень () виступає над верхнім отвором грудної клітки, та знаходиться на рівні шийки I ребра ззаду і на 3 см вище реброво-груднинного синхондрозу I ребра спереду. Легені мають опуклу реберну поверхню (іноді на легенях є відбитки від ребер), увігнуту діафрагмальну і серединну поверхню, обернену до серединної площини тіла. Ця поверхня називається медіастинальною (середостінною), та на ній знаходиться серцеве втиснення () та ворота легень(). Основна частина серця розташована саме тут – зліва від серединної лінії. Всі органи, що розташовані між легенями посередині складають середостіння (). Корінь легені () складається з головного бронха, легеневої артерії, двох легеневих вен, а також бронхових артерій, вен, нервів, лімфатичних судин та бронхо-легеневих лімфовузлів. Взаєморозташування бронхів та великих судин у воротах обох легень відрізняється. У воротах лівої легені передньоверхнє положення займає легенева артерія, середнє — головний бронх, задньонижнє — легеневі вени (абревіатура зверху вниз АБВ). У воротах правої легені передньоверхнє положення займає бронх, середнє — артерія, задньонижнє — легеневі вени (абревіатура зверху вниз БАВ) Легені складаються з часток, розділених глибокими вирізками. Права легеня більша за розміром і за об'ємом, вона має 3 частки, ліва — дві(зумовлено тим, що у лівій частині знаходиться серце). Частки легень — окремі, певною мірою ізольовані, анатомічно відокремлені ділянки легень з власним частковим судинно-нервовим комплексом. Частки легень діляться на бронхолегеневі сегменти. В кожному сегменті виділяють кілька дольок. Середня висота лівої легені у чоловіків — 27,1 см і 21,6 см (у жінок), в той час як правої — 29,8 і 23 см відповідно. Середня маса однієї легені дорослого коливається від 374 до 1914 грамів. Загальна ємність коливається від 1290 до 4080 мл і в середньому становить 2680 мл. У дітей тканина легень блідо-рожевого кольору. У дорослих тканина легень поступово темніє за рахунок часточок вугілля, пилу, які відкладаються у сполучнотканинній основі легень. Структура тканини легень має особливу будову, тому належать вони до паренхіматозних органів. Захворювання Найпоширеніші захворювання дихальної системи — бронхіальна астма, бронхіт, які можуть давати ускладнення на легені, легеневе серце, пневмонія. Органи дихання людини і легені зокрема пошкоджуються при актиномікозі, аспергільозі, грипі, кандидозі, ГРВІ, коронавірусній хворобі, туберкульозі, сифілісі та інших інфекційних хворобах. При СНІДі в легенях часто виникає пневмоцистоз. Паразитарні хвороби, які уражають легені — акаріаз легеневий, альвеококоз, аскаридоз, метастронгільоз, парагонімоз, стронгілоїдоз, томінксоз, тропічна легенева еозинофілія, шистосомоз, ехінококоз тощо. Серед інших патологій зустрічаються різні вади розвитку легень (агенезія, аплазія, гіпоплазія, вроджена локалізована Емфізема легень і т. д.), свищі, пневмопатії, онкологічні захворювання (рак легень, кісти), спадково обумовлені захворювання (наприклад, муковісцидоз) і т. д. Пошкодження судин грудної стінки може зумовити гемоторакс, а пошкодження легеневої тканини — пневмоторакс. Відповіддю легень на шкідливі частки або гази може стати хронічне обструктивне захворювання легень. Розвитку захворювань легень сприяють куріння, отруєння вихлопними газами, робота на шкідливому виробництві. Зокрема «запилення» легень призводить до пневмоконіозів, антракозу, силікозу. Див. також Життєва ємність легень Примітки Джерела Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. (С.?) Регеда М. С. Гнійні хвороби легень. — Львів: Сполом, 2008. — 118 с. Регеда М. С. Запальні захворювання легень та бронхів. — Львів: Сполом, 2009. — 205 с. Регеда М. С. Алергічні захворювання легень. — Львів, 2009. — 342 с. Шмальгаузен И. И. Основы сравнительной анатомии позвоночных животных, 4 изд., М., 1947. (С.?) Масенов Т. М. Биодинамика легких у млекопитающих, А.-А., 1968. Руководство по клинической физиологии дыхания, под ред. Л. Л. Шика и Н. Н. Канаева, Л., 1980. Руководство по пульмонологии, под ред. Н. В. Путова и Г. Б. Федосеева, с. 20, Л., 1984. (С.?) Сазонов А. М., Цуман В. Г., Романов Г. А. Аномалии развития легких и их лечение, М., 1981. (С.?) Пульмонологія Органи Анатомія людини Дихальна система


text: Бронхолегеневий сегмент (, множина segmenta bronchopulmonalia) — ділянка легеневої тканини із своїми судинами і нервами та сегментарним бронхом. У кожному сегменті виділяють кілька первинних долей. Анатомія Кожний сегмент в цілому нагадує зрізаний конус, вершина якого спрямована до кореня легень, а широка основа вкрита вісцеральною плеврою. Чітких меж сегменти на поверхні плеври не мають. Сегменти утворені легеневими часточками, кількість яких у сегменті досягає приблизно 80 штук. Часточки розділені міжчасточковими сполучнотканинними перегородками. Форма часточки нагадує неправильну піраміду з діаметром основи 0,5-2 см. У верхівку часточки входить часточковий бронх, який галузиться на 3-7 кінцевих (термінальних) бронхіол діаметром близько 0,5 мм. Їх слизова оболонка вистелена одношаровим війчастим епітелієм, між клітинами якого розташовуються секреторні клітини (Клара). Вважається, що вони забезпечують відновлення епітелію кінцевих бронхіол. Власна пластинка слизової оболонки багата на еластичні волокна, які переходять в еластичні волокна респіраторного апарату. Це забезпечує їх не спадання. Залози відсутні. Зовні є пучки міоцитів. Функціональною одиницею легень є ацинус (їх у легенях близько 800 тисяч) — система розгалужень однієї кінцевої бронхіоли, яка ділиться на 14-16 дихальних (респіраторних) бронхіол, що утворюють до 1500 альвеолярних ходів із 20000 альвеолярних мішечків і альвеол. У одній легеневій часточці налічується 16-18 ацинусів. У людини на один альвеолярний хід припадає в середньому 21 альвеола. Література Колесников И. С., Лыткин М. И. Хирургия лёгких и плевры: Руководство для врачей. — Л.: Медицина, 1988. — С. 7-55. Розенштраух Л. С., Рыбакова Н. И., Виннер М. Г. Рентгенодиагностика заболеваний органов дыхания. — М.: Медицина, 1978. — С. 19-47. Чернеховская Н. Е., Федченко Г. Г., Андреев В. Г., Поваляев А. В. Рентгено-эндоскопическая диагностика заболеваний органов дыхания. — М.: МЕДпресс-информ, 2007. — С. 8-11. — ISBN 5-98322-308-9 Хофер М. Рентгенологическое исследование грудной клетки. Практическое руководство. — М.: Медицинская литература, 2008. — С. 12. — ISBN 978-5-89677-113-5 Дихальна система


text: Пле́вра ( від — «ребро, бік») — вкрита одношаровим плоским епітелієм сполучнотканинна оболонка, що в людини та ссавців укриває легені та внутрішню поверхню грудної клітки. Належить до серозних оболонок. Подібно до очеревини, плевра утворює два листки: вісцеральний (pleura visceralis) і парієтальний (pleura parietalis). Вісцеральний тісно зростається з легеневою тканиною з усіх боків, заходить у щілини між їхніми частками. Парієтальний (пристінний) листок зростається з грудною порожниною та органами середостіння. Обидва листки зрощені та утворюють суцільний подвійний мішок навколо легень — плевральну порожнину (cavitas pleuralis). Плевра — вкрита мезотелієм сполучнотканинна пластинка. У паріетального листка виділяють реберну, медіастинальну і діафрагмальну поверхні. Медіастинальна зростається з перикардом. У ділянці воріт легень цей листок переходить у вісцеральний. Діафрагма покривається плеврою не вся — частина її зайнята перикардом. Порожнина плеври — вузька замкнена щілина, у якій є невелика кількість серозної рідини, що зволожує листки плеври. У місцях переходу реберної плеври у діафрагмальну і медіастинальну, утворюються синуси (тут легень немає): реберно-діафрагмальний, діафрагмо-медіастинальний і реберно-медіастинальний. Посилання http://biology.kenyon.edu/heithausp/cat-tutorial/organs/thorcav2.htm Джерела Vinod B. Shidham, Barbara F. Atkinson. Cytopathologic Diagnosis of Serous Fluids [1] Elsevier, 2007 (ISBN 978-1-4160-0145-4). Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Анатомія Грудна клітка Дихальна система Легені


text: Середості́ння () — простір між лівим і правим плевральними мішками. Спереду воно обмежене грудниною (sternum), ззаду грудним відділом хребта (pars thoracica columnae vertebralis), знизу — діафрагмою (diaphragma), верхня межа утворена апертурою грудної клітки (apertura thoracis superior). Назва Латинський термін mediastinum пов'язаний з прикметником medius («середній»); на його форму справив вплив іменник mediastinus («прислужник, асистент»). Українська назва походить від співзвучного з оригіналом («середня стіна»). Анатомія Середостіння умовно ділять на верхнє і нижнє. Межа проходить: спереду у місці переходу рукоятки грудини у тіло; ззаду на рівні міжхребцевого хряща між 4 і 5 грудними хребцями. У верхньому середостінні розташована вилочкова залоза, права і ліва плечеголові вени, верхня частина верхньої порожнистої вени, дуга аорти і її гілки, частина трахеї, верхня частина стравоходу, нерви. Нижнє середостіння ділиться на переднє, заднє і середнє. У передньому (між тілом грудини і передньою стінкою перикарду) розташовані внутрішні грудні артерії, вени і білягрудинні лімфатичні судини. В середньому розташоване серце із своїми судинами. Заднє (між хребтом і задньою стінкою перикарду) містить грудну частину аорти, непарну і напівнепарну вени, нерви, стравохід, лімфатичні вузли. Примітки Джерела Анатомія людини