text: Промислова революція Російська імперіяНаполеонівські війни Геополітична ситуація Імператор Російської імперії — Олександр I (до 1825). Україну розділено між двома державами. Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії. Правобережжя, Лівобережя та Крим належать Російській імперії. Задунайська Січ існує під протекторатом Османської імперії. В Османській імперії править султан Селім III (до 1807). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, частина Закавказзя, значні території в Європі: Греція, Болгарія і Сербія. Васалами османів є Волощина та Молдова. Священна Римська імперія доживає останні роки. На її місці проголошено Австрійську імперію, яку очолює Франц II (до 1835). Вона охоплює крім власне австрійських земель Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм III (до 1840). Перша французька республіка змінилася імперією, яку очолив Наполеон Бонапарт (до 1814). Франція має колонії в Америці та Індії. Король Іспанії — Карл IV (до 1808). Королівству Іспанія належать південь Італії, Нова Іспанія, Нова Гранада, Віце-королівство Перу, Внутрішні провінції та Віцекоролівство Ріо-де-ла-Плата в Америці, Філіппіни. У Португалії королює Марія I (до 1816). Португалія має володіння в Бразилії, в Африці, в Індії, в Індійському океані й Індонезії. На троні Великої Британії сидить Георг III (до 1820). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Сполучені Штати Америки займають територію частини колишніх британських колоній та купленої у Франції Луїзіани. Посаду президента США обіймає Томас Джефферсон. Територія на півночі північноамериканського континенту належить Великій Британії, вона розділена на Нижню Канаду та Верхню Канаду, територія на півдні та заході континенту належить Іспанії. В Карибському басейні оголосила незалежність від Франції Гаїті, спочатку республіка, а під кінець року — імперія. У нижніх землях встановилася Батавська республіка. Вона має колонії в Америці, Індонезії та на Формозі. Король Данії та Норвегії — Кристіан VII (до 1808), на шведському троні сидить Густав IV Адольф (до 1837). На Апеннінському півострові існують маріонеткові Лігурійська, Італійська республіки, що перебувають під протекторатом Франції, Папська держава. У Швейцарії відновилася конфедерація. В Ірані при владі Каджари. Імперія Маратха контролює значну частину Індостану. Зростає могутність Британської Ост-Індійської компанії. У Пенджабі виникла Сикхська держава. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін. В Японії триває період Едо. Події В Україні Засновано Харківський університет. У Катеринославі відкрилася семінарія. У світі 1 січня Гаїті проголосило незалежність й стало першою чорною республікою. Це єдиний випадок в історії успішного повстання рабів. 4 лютого засновано африканську державу Сокото. У лютому почалося Перше сербське повстання. З лютого по квітень на Гаїті тривала кампанія з виннищення білого населення. 4-5 березня в Новому Південному Уельсі відбулося повстання засуджених. 10 березня у Сент-Луїсі відбулася офіційна церемонія передачі Луїзіани Сполученим Штатам. 21 березня у Франції затверджено Кодекс Наполеона — цивільне право країни. 26 квітня Генрі Аддінгтон подав у відставку з посади прем'єр-міністра Великої Британії. 10 червня Вільям Пітт молодший розпочав другий термін на цій посаді. 18 травня Сенат Франції проголосив Наполеона Бонапарта імператором французів. 21 травня в Парижі відкрився цвинтар Пер-Лашез. 10 червня Персія оголосила війну Російській імперії. Почалася Російсько-перська війна (1804—1813). 11 липня Аарон Берр смертельно поранив на дуелі Александра Гамільтона. 11 серпня імператор Священної Римської імперії Франц II проголосив себе імператором Австрії, що ознаало заснування Австрійської імперії. 22 вересня Гаїті стало імперією — Жан-Жак Дессалін проголосив себе імператором. 2 грудня Наполеон Бонапарт коронувався у Парижі як Імператор французів Наполеон I. Перша французька республіка припинила існування. 3 грудня Томас Джефферсон переміг Чарлза Котсворта Пінкні в президентських виборах у США. 12 грудня Іспанія оголосила війну Великій Британії. Скінчилося Повстання секти Білого лотоса. Верхня Каліфорнія виділилася в нову колонію в Новій Іспанії. У Великій Британії збудовано Рочдейлський канал Населення Землі досягло одного мільярда. Наука Карл Людвіг Гардінг відкрив астероїд Юнона. Почалася експедиція Льюїса і Кларка уверх по річці Міссурі з метою дослідження територій, куплених у Франції. Німецький хімік Фрідріх Сертюрнер виділив морфін. Александер фон Гумбольдт відкрив, що магнітне поле Землі біля екватора слабше, ніж біля полюсів. У Британії почалося використання шрапнелі. Медаль Коплі отримав хімік Смітсон Теннант. Культура Відбулася прем'єра п'єси Фрідріха Шиллера «Вільгельм Телль». Вільям Блейк опублікував поему «Єрусалим». У Великій Британії засновано Королівське садівниче товариство. Людвіг ван Бетховен написав оперу «Фіделіо». Народились Див. також :Категорія:Народились 1804 7 лютого — Маркевич Микола Андрійович, український історик, етнограф, письменник, фольклорист (пом. 1860). 1 червня — Глінка Михайло Іванович, російський композитор. 1 липня — Жорж Санд (Аврора Дюпен), французька письменниця. 28 липня — Людвіг Фоєрбах, німецький філософ. 3 вересня — Михайло Максимович, вчений, історик, фольклорист, філолог, етнограф. Померли Див. також :Категорія:Померли 1804 12 липня — Александер Гамілтон, один з батьків-засновників США, перший секретар казначейства США. 13 вересня — Щедрін Семен Федорович, російський художник. 1 листопада — Йоганн Фрідріх Ґмелін, німецький натураліст, ботанік і ентомолог. 1800-ті


source: wikipedia

text: Промислова революція Націнально-визвольні рухиРобітничий рух Російська імперія Британська імперія Рісорджименто Геополітична ситуація У Росії царює імператор Олександр II (до 1881). Російській імперії належить більша частина України, значна частина Польщі, Грузія, Закавказзя, Фінляндія, Аляска. Україну розділено між двома державами — Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії, Правобережжя, Лівобережжя та Крим — Російській імперії. В Османській імперії править султан Абдул-Меджид I (до 1861). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, Болгарія. Васалами османів є Сербія та Боснія, Волощина та Молдова. В Австрійській імперії править Франц-Йосиф I (до 1916). Імперія охоплює, крім власне австрійських земель, Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію, Північ Італії. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм IV (до 1861). Королівство Баварія очолює Максиміліан II (до 1864). Австрія, Прусія, Баварія та інші німецькомовні держави об'єднані в Німецький союз. У Франції править Наполеон III Бонапарт (до 1870). Франція має колонії в Алжирі, Карибському басейні, Південній Америці та Індії. На троні Іспанії сидить Ізабелла II (до 1868). Королівству Іспанія належать частина островів Карибського басейну, Філіппіни. У Португалії править Педру V (до 1861). Португалія має володіння в Африці, Індії, Індійському океані й Індонезії. У Великій Британії триває Вікторіанська епоха — править королева Вікторія (до 1901). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Королівство Нідерланди очолює Віллем III (до 1890). Король Данії та Норвегії — Фредерік VII (до 1863), на шведському троні Оскара I змінив Карл XV (до 1872). Почався процес об'єднання Італії. Існує Папська держава з центром у Римі. Бразильську імперію очолює Педру II (до 1889). Посаду президента США займає Джеймс Б'юкенен. Територія на півночі північноамериканського континенту, Провінції Канади, належить Великій Британії, територія на півдні континенту — Мексиці. В Ірані при владі Каджари. Владу над Індостаном утримує Британська корона. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін, триває Тайпінське повстання. В Японії триває період Едо. Події В Україні У світі Іспанці виграли у марокканців битву за Тетуан. 22 березня Сардинське королівство анексувало Велике герцогство Тосканське. 24 березня стався інцидент біля воріт Сакурада — вбивство очільника японського уряду Ії Наосуке. 6 травня почалася Експедиція Тисячі на чолі з Джузеппе Гарібальді. 15 травня Тисяча Гарібалді завдала поразки військам Неаполя та Сицлії у битві під Калатафімі. 27 травня сили Гарібальді захопили столицю Сицилії Палермо. 22 серпня сили Гарібальді висадилися в материковій Італії, а 7 вересня захопили Неаполь. 18 жовтня підписано перший із Пекінських договорів, який формально закінчив Другу опіумну війну. 26 жовтня Гарібальді передав Неаполь сардинському королю, незабаром королю Італії, Віктору Емануїлу II. 6 листопада представник Республіканської партії Авраам Лінкольн виграв президентські вибори в США. 20 грудня Південна Кароліна першою зі штатів вийшла зі складу США. У суспільному житті В ПАР прокладена перша залізнична лінія Кейптаун — Велінгтон, протяжністю 72 км. Відкрився Монреальський музей красних мистецтв. Утворено Центральний банк Російської імперії. У Швейцарії засновано годинникову компанію TAG Heuer. У науці Знайдено перші залишки археоптерикса — відбиток пера. Воррен Де ла Рю сфотографував сонячні протуберанці. Відбувся Міжнародний хімічний конгрес у Карлсруе. Густав Кірхгоф та Роберт Бунзен відкрили Цезій та Рубідій за допомогою спектрального аналізу. Альберт Німан виділив кокаїн із листя коки. У мистецтві Закінчилася публікація роману Вілкі Коллінза «Жінка в білому». Почалася публікація роману Чарлза Діккенса «Великі сподівання». Написано популярну американську пісню «Діксі». Зведено будівлю Оксфордського музею природничої історії У спорті Організовано спортивний (пізніше футбольний) клуб Мюнхен 1860. Відбувся перший Відкритий чемпіонат Британії з гольфу. Народились Див. також :Категорія:Народились 1860 29 січня — Антон Павлович Чехов, російський письменник, драматург 29 лютого — Герман Голлеріт, американський інженер, винахідник, засновник компанії Tabulating Machine Company, попередниці IBM 20 квітня — Чарльз Гордон Кертіс, американський винахідник, конструктор парової турбіни 2 травня — Теодор Герцль, австрійський журналіст 9 травня — Джеймс Баррі, шотландський драматург, письменник 21 травня — Віллем Ейнтховен, голландський фізіолог, засновник електрокардіографії 29 травня — Ісаак Мануель Франсиско Альбеніс, іспанський композитор 14 серпня — Ернест Сетон-Томпсон, канадський письменник-натураліст, художник 6 вересня — Джейн Аддамс, американський соціолог і філософ, лауреат Нобелівської премії миру 1931 року Померли Див. також :Категорія:Померли 1860'' Маркевич Микола Андрійович, український історик, етнограф, письменник, фольклорист (*1804). Посилання на джерела 1860-ті


text: Мико́ла Андрі́йович Марке́вич (, с. Дунаєць — ) — український історик, етнограф, фольклорист, поет і композитор. Життєпис Народився в с. Дунаєць, нині Глухівський район, Сумська область, Україна в сім'ї поміщика Андрія Івановича Маркевича (колишнього імперського дипломата в м. Дрезден і м. Константинополь), родовід якого бере початок з вищої гетьманської адміністрації XVII—XVIII ст. Отримав у спадок від батька Івана Андрійовича близько 700 кріпаків, маєток у селі Турівці Прилуцького полку і будинок у Москві. Матір'ю Миколи Андрійовича була графиня Анастасія Василівна Гудович гербу Одровонж. У 1804–1809-х мешкав у свого діда в с. Полошках (нині Глухівського району), потім у прабаби й у тітки П. І. Скоропадської в с. Дунаєць, а з 1809 — в Сокиринцях (нині Срібнянський район Чернігівської області), у с. Васьківці, згодом (до 1814) в с. Рудівці (нині Прилуцький район Чернігівської області). У чотирирічному віці умів читати й писати російською, французькою й німецькою мовами. З 21 березня 1814 навчався в приватній школі Павла Білецького-Носенка в селі Лапинці під Прилуками. У 1817–1820-их навчався в при Головному педагогічному інституті в Петербурзі. Там входив до кола О. С. Пушкіна, І. І. Пущина, В. К. Кюхельбекера, А. А. Дельвіга, Ф. М. Глінки, К. Ф. Рилєєва, О. О. Бестужева. Перший його вірш був вміщений російським поетом В. А. Жуковським на сторінках журналу «Невскій зритель» 1820 року. Микола Маркевич добре опанував музику, навчився гри на фортепіано у відомого піаніста-віртуоза Джона Філда. З 1820-го був юнкером Курляндського драгунському полку на військовій службі імператорської армії. Тоді російському поетові В. А. Жуковському Маркевич Микола писав: На початку 1821 відвідав Кам'янку — центр зустрічей учасників Південного таємного товариства. Служив у штабі 2-ї армії, до якої входив полк, що перебував у Тульчині, де він познайомився з майбутніми декабристами, спілкувався з Павлом Пестелем. 1824-го вийшов у відставку в чині поручника, повернувся до свого маєтку в Україні, за винятком поїздки 1829 до Москви, вже не покидав його до кінця свого життя. Одружився з донькою прилуцького поміщика Уляною Олександрівною Ракович. У російському журналі «Московскій Телеграфъ» друкує низку власних віршів: Сон-трава, Удавленик, Гетьманство, Мідний бик, Відьма, Русалка та інші, що були схвалені столичними читачами Російської імперії. 1831-го з'явилася перша його книжка, надрукована в Москві під назвою «Украинские мелодии. Сочинение Николая Маркевича», в яку ввійшло 36 віршів. Займався дослідницькою роботою, збирав історичні документи Козацької Доби з метою створення вперше українського енциклопедичного словника, в якому, як він вважав, міг би кожен українець і українка знайти історичні, географічні, статистичні дані про Україну, біографії видатних осіб українського народу. Протягом 10 років створив понад 100 тисяч статей для енциклопедичного словника, систематизувавши це в алфавітному порядку в 30-ти величезних зошитах. Обсяг його роботи, підготовлений до публікації, становив 11 томів по 600 сторінок кожний. Але тому, що у виданні брали участь деякі «вчені особи Російської імперії», які назвали окремі його українські книжки, опубліковані 1836 в Москві «Большой исторический, мифологический, статистический и литературный словарь Российского государства» , то він припинив друкувати словник, пізніше жалкував через втрачену можливість публікування. Він писав В. Жуковському: До всіх своїх творів він сам писав ноти музики. Так видана була збірка в Москві 1840 року «Народные украинские напевы, положенные для фортепьяно Николаем Маркевичем» . Лев Жемчужников став власником цілої рукописної збірки українських народних пісень і дум з нотами, написаними власноруч М. А. Маркевичем, але які не були надруковані. Лев Жемчужников згадував: У журналі «Библиотека для чтения» його звинуватили в написанні історії «мікроскопічної країни» Малоросії (України), в якій « ... не більш як мільйон населення та сорок тисяч розбійного козацького війська». Російський літературний критик Віссаріон Бєлінський навіть виступив публічно проти важливої наукової діяльності Миколи Маркевича: Микола Маркевич був знайомий із Тарасом Шевченком. І 1847 поклав на музику вірш Шевченка «Нащо мені чорні брови». Шевченко присвятив Миколі Маркевичу вірш «Бандуристе, орле сизий». Тарас Григорович звертався до Миколи Андрійовича за порадами під час створення поеми «Гайдамаки» та під час творчої праці над офортами на історичну тематику. Після публікації історичної праці «История Малороссии» упродовж майже 15 років не з'явилося жодної друкованої праці Миколи Маркевича. З 1850-го він почав тяжко хворіти. Друкувати його праці знову почали після смерті імператора Миколи І. Долучився Микола Маркевич до укладання українського словника, куди увійшло 45 тисяч слів, прислів'я, приказки, казки, пісні, старовинні універсали, листи, літописи, історичні акти. Був відомим колекціонером старовинних історичних документів. Створив у Турівці історичний архів із рідкісними стародруками, історичними манускриптами, гетьманськими універсалами, листами видатних діячів України й Росії, етнографічними конспектами, де домінувала частка оригіналів, що сягала кінця XVI століття. Його провінційний архів налічував 12 тисяч рукописів українською, турецькою, татарською, польською, російською, французькою, німецькою, латинською, грецькою, грузинською, вірменською мовами. Майже половину з них він устиг класифікувати, системно описати і ввести до каталогу. Серед відомих у тому архіві були документи генерального підскарбія Андрія Марковича; документи гетьманів Івана Скоропадського, Кирила Розумовського, Кочубеїв і Гудовичів; матеріали з книгозбірні Петра Рум'янцева в с. Ташані Переяславського повіту. Микола Маркевич перевіз із Полтави за сприяння Івана Котляревського і полтавського віце-губернатора бібліотеку родичів Іполита Богдановича (400 томів книжок, рукописи, «Келейный Летописец» Дмитра Ростовського) тощо. З маєтку своєї тітки П. І. Скоропадської в с. Дунаєць Глухівського повіту знайдені у коморах дві скрині зі старовинними рукописами також приєднав до того архіву. 1851-го у виданні журналу «Отечественные записки» була поміщена стаття з його проханням надати допомогу в опублікуванні історичних документів з його архіву. Згодом ця колекція документів з історії України XVII–XVIII ст. опинилася в Рум'янцевського музею міста Москви у фонді рукописних колекцій Російської державної публічної бібліотеки. Вказана редакція журналу в той час зазначала: Помер після тривалої хвороби і був похований у родовому склепі біля церкви Всіх Святих, у посадженому й виплеканому ним саді на правому березі річки Перевід, навпроти села Турівки (Турівська волость Прилуцький повіт). Відгуки На думку експертів, став першим українським енциклопедистом. Російськими націоналістами був названий «український буржуазний націоналіст», підпадав під заборону большевицької цензури. Історичні праці История Малороссии в 5-ти томах, видана в 1842–1843 в м. Москва — основна наукова праця, в якій викладено історію України від найдавніших часів до кінця XVIII ст. Головним джерелом для написання цього твору стала «Історія Русів» та праці Миколи і Дмитра Бантиш-Каменських. Перші два томи не мають наукової цінності; III—V томи, які містять документальні додатки, примітки, опис джерел, списки генеральної старшини та вищого духовенства, хронологічні таблиці, зберігають певне довідкове значення. Маркевич Н. А. История Малороссии. Т. 1 / Н. А. Маркевич. — М. : Тип. Августа Семена, при Император. Медико-хирург. Акад., 1842. — 383 с. Первая любовь, подвиги и кончина Тимофея Хмельницкого // Маяк. — 1840. — No 5. Мазепа // Маяк. — 1841. — No 23, 24; Там само. — 1842. — No 1. Гетьманство Барабаша // Русскій Вѣстникъ. — 1841. — Т. 2. Про перших гетьманів Малоросійських (1848) Про козаків (1858) Науковий інтерес становить зібрана Миколою Андрійовичем колекція документів з історії України XVII–XVIII ст. (зберігається Рум'янцевського музею міста Москви у фонді рукописних колекцій Російської державної публічної бібліотеки). Етнографічні праці Сборникъ малороссійскихъ пѣсенъ (1840) Южнорусскія пѣсни (1857) Обычаи, повѣрья, кухня и напитки малоросіянъ (1860) — праця опублікована вже після смерті фольклориста. Матеріали, що ввійшли до цього видання, він зібрав у 1820–1830-х без докладної паспортизації. О климатѣ Полтавской губерніи. — , 1850; О пчеловодствѣ Полтавской губерніи. — , 1850; Объ овцеводствѣ Полтавской губерніи. — , 1851; Историческое и статистическое описаніе Чернигова. — Черниговъ, 1852; О народонаселеніи Полтавской губерніи. — Кіевъ, 1855; Художні твори 1831 року видав у Москві поетичну збірку «Українські мелодії», присвячену минулому України. Одним із перших в українській романтичній поезії витворив образ народного співця («Бандурист»), став першим, хто пов'язав мотив героїзму козацтва з політичною сучасністю України та її національно-визвольними потребами й прагненнями. Особисте життя Мав п'ять синів від шлюбу з Уляною Олександрівною Ракович (1809–1893 рр.): Андрій (1830–1907) Олександр Володимир Михайло Микола Вшанування пам'яті У Прилуках є вулиця Миколи Маркевича. У с. Дунаєць (на території навчально-виховного комплексу) у серпні 2018 року відкрили пам'ятний знак. Автор знаку глухівський скульптор Геннадій Матюхін Примітки Джерела 200 років тому народився М. А. Маркевич Історія Малоросії, тт. 1–5 (1842–1843) Український некрополь: історичний науковий довідник / В. Жадько. — : Жадько В. О., 2005. — С. 233. — Черкащина: універсальна енциклопедія / В. Жадько; ред. О. Лук'янчук. — : Експрес-Поліграф, 2010. — С. 568—569. — Література А. Блануца. Маркевич Микола Андрійович // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.423 ISBN 978-966-611-818-2 Посилання Маркевич // Маркевич Микола // Ясь О. В. Маркевич Микола Андрійович // Уродженці Чернігівської губернії Уродженці Глухівського повіту Українські композитори Українська шляхта Українські поети Українські історики Маркевичі Шевченкознавство Знайомі Тараса Шевченка Випускники Санкт-Петербурзького університету Енциклопедисти України


text: Події 10 січня — утворені Запорізька, Кіровоградська і Сумська області УРСР 4 березня — німецьким урядом була прийнята постанова, за якою легалізовувалося примусове долучення до роботи єврейського населення Третього Рейху. 14 березня — Угорщина розпочала війну проти Карпатської України 15 березня — в місті Хуст проголошено незалежність Карпатської України 28 березня — генерал Франко захопив Мадрид. 23 серпня — підписаний у Москві договір про ненапад між СРСР та Третім Рейхом (Пакт Молотова — Ріббентропа) 1 вересня — вторгненням німецьких військ в Польську республіку розпочалась Друга світова війна 3 вересня — Велика Британія і Французька республіка оголосили війну Третьому Рейху 5 вересня — США оголосили про свій нейтралітет в європейській війні 6 вересня — Третій Рейх окупував Краків у Польській республіці 17 вересня — СРСР напав на Польську республіку, Східна Галичина переходить до складу Радянського Союзу 22 вересня — у Бересті відбувся спільний радянсько-німецький військовий парад 28 вересня — За німецько-радянським договором Польща поділяється між СРСР та Німеччиною 26 жовтня — Народні збори Західної України у Львові ухвалили звернутися до Верховної Ради СРСР із проханням включити Східну Галичину і Волинь до складу Української РСР 28 жовтня — Італія поставила умову Греції віддати їй стратегічні пункти в Греції, для підтримки нейтралітету у Другій світовій війні. Відповідь дати не пізніше ніж 3 години після цієї вимоги. Грецький прем'єр-міністр відповів що він не в змозі прийняти таке рішення за такий короткий час 14 листопада — На позачерговій III-й сесії Верховної Ради УРСР одностайно ухвалили Закон про включення Західної України до складу Української РСР. У зв'язку з цим у складі УРСР з'явилося шість нових областей — Волинська, Дрогобицька (у 1959 р. об'єдналася з Львівською), Львівська, Рівненська, Станіславська (Івано-Франківська) і Тернопільська, їх загальна територія становила 88 тис. км2, на якій проживали 8 млн осіб, з них 7,5 млн українців. 20 листопада — Німецькій поліції наказано арештовувати всіх циган і посилати до концтаборів 21 листопада — В Киргизькій РСР утворена Ошська область; 26 листопада — У Львові на стадіоні «Поґоні» Динамо (Київ) зіграло зі збірною Львова 30 листопада — СРСР напав на Фінляндію, почалася Радянсько-фінська війна. Тибетська експедиція Третього Рейху Народились Дивись також :Категорія:Народились 1939 1 січня — Мішель Мерсьє, французька кіноактриса. 3 січня — Боббі Халл, канадський хокеїст. 6 січня — Лобановський Валерій Васильович, український футболіст, тренер. 17 січня — Архієпископ Афінський і всієї Еллади Христодул, предстоятель Елладської православної церкви у 1998—2008. 18 січня — Мирослав Вантух, український хореограф, художній керівник заслуженого ансамблю танцю України ім. П.Вірського. 24 січня — Лобода Борис Іванович, диктор, артист розмовного жанру, заслужений артист України. 31 січня — Пороховщиков Олександр Шалвович, російський кіноактор. 1 лютого — Максимова Катерина Сергіївна, російська балерина. 5 лютого — Ібрагімбеков Рустам, азербайджанський письменник, кіносценарист. 8 лютого — Колесник Раїса Самсонівна, українська оперна співачка. 20 березня — Браян Малруні, канадський політичний діяч. 31 березня — Римар Петро Олексійович, український архітектор, член Національної спілки архітекторів України, член International Council on Monuments and Sites (ICOMOS) (Міжнародної ради з питань пам'яток і визначних місць), член Українського національного комітету ICOMOS, член Українського товариства охорони пам'яток історії та культури (УТОПІК). 2 квітня — Гаврилюк Іван Михайлович, художник-графік, ілюстратор, живописець. Член НСХУ. 2 квітня — Марвін Гей-молодший, американський співак. 7 квітня — Френсіс Форд Коппола, американський сценарист, продюсер, кінорежисер. 13 квітня — Пол Сорвіно, актор. 26 квітня — Дворжецький Владислав Вацлавович, російський кіноактор. 5 травня — Володимир Карабут, український філософ, поет, вчитель і викладач. 13 травня — Харві Кейтель, американський кіноактор. 20 травня — Роман Карцев, естрадний актор. 30 травня — Майкл Поллард, актор. 31 травня — Сергій Герасимчук, — український художник-графік. 8 червня — Берні Кейсі, актор. 17 червня — Кшиштоф Зануссі, польський кінорежисер. 30 червня — Яніс Петерс, латиський поет. 2 липня — Пол Вільямс, співак. 5 липня — Морозенко Павло Семенович, радянський актор театру і кіно. 6 травня — Юрій Ґамота, фізик академік. 11 липня — Борис Нечерда, — український поет. 14 липня — Карел Готт, чеський співак. 15 липня — Мовчан Павло Михайлович, український поет, кінодраматург, перекладач, політик. 17 липня — Кшиштоф Зануссі, польський кінорежисер. 19 липня — Леонід Деркач. 30 липня — Пітер Богданович, американський кінорежисер. 2 серпня — Вес Крейвен, американський кінорежисер. 2 серпня — Едвард Паттен, співак. 6 серпня — Іванов Анатолій Євгенович, український кінорежисер i сценарист. 9 серпня — Романо Проді, голова Європейської Комісії. 11 серпня — Кашпіровський Анатолій Михайлович, український лікар-психотерапевт-містифікатор. 28 серпня — Івашов Володимир Сергійович, російський кіноактор. 29 серпня — Вільям Фрідкін, американський кінорежисер. 29 серпня — Джоель Шумахер, американський кінорежисер. 17 вересня — Меньшов Володимир Валентинович, російський актор, режисер. 22 вересня — Табеї Дзюнко, японська альпіністка. 3 жовтня — Каневський Віктор Ізраїльович, український футболіст. 8 жовтня — Пол Гоґан, австралійський актор. 18 жовтня — Лі Гарві Освальд, убивця президента США Джона Кеннеді. 24 жовтня — Мюррей Абрахам, американський актор. 27 листопада — Польських Галина Олександрівна, російська кіноактриса. 4 грудня — Явоненко Олександр Федотович, український біолог, педагог, член-кореспондент АПН України з 1994. 16 грудня — Лів Ульман, норвезька кіноактриса. 26 грудня — Тіна Тернер американська співачка. 27 грудня — Віторган Еммануїл Гедеонович, російський кіноактор. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1939 19 січня — у радянському концтаборі загинув український поет і літературознавець Михайло Драй-Хмара. 3 травня — Ауверс Карл, німецький хімік (* 1863). Нобелівська премія з фізики: Ернест Лоуренс — «за винахід і створення циклотрона, за досягнуті за його допомогою результати, особливо за отримання штучних радіоактивних елементів» з хімії: Адольф Бутенандт — «за роботи по статевих гормонах», Леопольд Ружичка — «за роботи по поліметиленах і вищих терпенах» з медицини та фізіології: Герхард Домагк — «за відкриття антибактеріального ефекту пронтозілу» з літератури: Франс Ееміль Сіланпяя — «за його глибоке розуміння селян своєї країни і вишукане мистецтво, з яким він зображував їх спосіб життя і їх зв'язок з природою» премія миру: не присуджувалася. Див. також 1939 в кіно 1939 у авіації Примітки 1930-ті


text: Раї́са Самсо́нівна Коле́сник (8 лютого 1939, Буринь, Сумська область) — українська оперна, камерна співачка, лірико-колоратурне сопрано. Народна артистка Української РСР (1972). Депутатка Верховної Ради УРСР 9—10-го скликань. Біографічні відомості Народилася 1939 року в місті Буринь Сумської області. На конкурсі самодіяльності її талант розгледів Григорій Верьовка, після чого, не знаючи нотної грамоти, була прийнята в Київську консерваторію імені П. Чайковського. 1964 року закінчила Київську державну консерваторію імені Чайковського, клас Марії Едуардівни Донець-Тессейр. 1964 року стала солісткою Донецького державного академічного російського театру опери і балету, виконувала партії Марфи, Іоланти, Джильди, Віолетти, Мікаели, Лакме, Оксани і опери «Запорожець за Дунаєм», Єлизавети в опері Мейтуса «Ярослав Мудрий» та інші. Також виступала як концертна співачка. Член КПРС з 1969 року. 1972 року удостоєна звання народної артистки УРСР. З 1980 року викладала в Донецькій консерваторії, завідувала кафедрою академічного співу нині Донецької державної музичної академії ім. С. С. Прокоф'єва, викладачка вищої школи, професорка. Учні Ірина Беспалова-Примак — співачка (сопрано), актриса Київського театру оперети, заслужена артистка України. Звання та нагороди народна артистка УРСР (1972) орден Трудового Червоного Прапора орден «Знак Пошани» Примітки Джерела Колесник Раиса Самсоновна // Музыкальная энциклопедия. — М.: Советская энциклопедия, Советский композитор. Под ред. Ю. В. Келдыша. 1973—1982. Бирчакова Н. Молодость певчего сердца // Ставроп. правда. 1985. 12 июня. Посилання Уродженці Бурині Українські сопрано Персоналії:Донецький театр опери та балету Депутати Верховної Ради УРСР 9-го скликання Депутати Верховної Ради УРСР 10-го скликання Українські оперні співачки Науковці Донецька


text: Події 8 лютого — у Монреалі створено українське видавництво «Новий Світ» 28 липня — початок Першої світової війни — Австро-Угорщина оголосила війну Сербії 6 серпня — Австро-Угорська імперія оголосила війну Російській імперії, а Сербське королівство — Німецькій імперії. 5 вересня — у Лондоні між Великою Британією, Францією та Російською імперією підписана Угода про неукладення сепаратного миру. 18 вересня — у Петрограді підписана таємна Російсько-румунська угода. Відкрито станцію Скібнево на залізничній лінії Гречани — Ларга. Аварії й катастрофи 10 січня — у Чукотському морі затонула розчавлена льодом бригантина «Карлук». 31 березня — американський пароплав «Південний хрест» (Southern Cross) загинув на скелях південніше протоки Белл-Айл. Загинуло 173 людей. 29 травня — британський пароплав «Імператриця Ірландії» (Empress of Ireland) затонув після зіткнення з норвезьким вуглевозом на річці Святого Лаврентія. Загинуло 1012 чоловік. 26 листопада — британський лінійний корабель «Бульварк» (HMS Bulwark) вибухнув біля Ширнеє при завантаженні боєприпасів і затонув. Загинуло 738 осіб. Наука Американський генетик Г. Шелл запропонував термін «гетерозис». У зоопарку м. Цинциннаті (США) загинув останній мандрівний голуб (Ectopistes migratorius). Народились Дивись також :Категорія:Народились 1914 4 січня — Джейн Вайман, акторка. 5 лютого — Вільям Барроуз, американський письменник. 1 березня — Ральф Валдо Еллісон, американський письменник. Його єдиний роман «Невидимка» стоїть під номером 6 у Рейтингу 100 найкращих книг усіх часів журналу Ньюсвік. 25 березня — Норман Борлоуг, американський агроном, генетик і фахівець із патології рослин. Відомий, як батько Зеленої революції і лауреат Нобелівської премії миру 1970 року. 2 квітня — Алек Гіннесс, англійський актор. 7 квітня — Генрі Каттнер, американський письменник-фантаст. 4 травня — Емануель Роблес, французький письменник. 13 травня — Джо Луїс, американський боксер-важковаговик. 15 травня — Тенцинг Норгей, шерпський альпініст. 15 червня — Андропов Юрій Володимирович, керівник КДБ СРСР (1967–1982), Генеральний секретар ЦК КПРС (1982–1984). 14 липня — Джо Шустер, канадський художник. 16 липня — Михайло Томчаній, закарпатський письменник. 31 липня — Луї де Фюнес, французький комедійний кіноактор. 6 серпня — Сейго Михайло Іванович, комуністичний діяч у Канаді. 9 серпня — Туве Янссон, шведська художниця і письменниця. 26 серпня — Хуліо Кортасар, аргентинський письменник. 7 вересня — Джеймс Ван-Аллен, американський астрофізик, відомий своїм відкриттям радіаційних поясів Землі. 10 вересня — Роберт Вайз, американський кінорежисер. 11 вересня — Павло (Гойко Стойчевич), Патріарх Сербський. 6 жовтня — Тур Хеєрдал, норвезький мандрівник, етнограф, письменник. 26 жовтня — Акілле Компаньоні, італійський альпініст, перший підкорювач (разом з Ліно Лачеделлі) другої вершини світу, Чогорі, 31 липня 1954. 9 листопада — Геді Ламар, австрійсько-американська акторка та винахідниця ( ). 25 листопада — Джо Ді Маджио, видатний американський бейсболіст. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1914 16 лютого — Аокі Сюдзо, японський дипломат, міністр закордонних справ Японії (1889–1891, 1898–1906). 28 червня — Франц Фердинанд, австрійський ерцгерцог. 13 квітня — Павло Харитоненко, український меценат, цукрозаводчик, підприємець та промисловець. Нобелівська премія з фізики: Макс фон Лауе — «за відкриття дифракції рентгенівських променів у кристалах». з хімії: Теодор Вільям Річардс — «За точне визначення атомних мас великого числа хімічних елементів» з медицини та фізіології: Роберт Барані — «За роботи з фізіології та патології вестибулярного апарату» з літератури: Премія не присуджувалася премія миру: Премія не присуджувалася Див. також 1914 в кіно 1914 у авіації Примітки 1910-ті


text: Іва́н Багря́ний (справжнє ім'я: Лозов'яга Іва́н Па́влович (також: Лозов'ягін); , Охтирка, Харківська губернія, Російська імперія — 25 серпня 1963, Новий Ульм, Баварія, Федеративна Республіка Німеччини) — український поет, прозаїк, драматург, публіцист, журналіст та політичний діяч. Голова Української національної ради. Лауреат Національної премії України імені Тараса Шевченка (1992, посмертно), номінант на Нобелівську премію з літератури (1962). Життєпис Становлення Народився в сім'ї муляра Павла Петровича Лозов'яги. Мати — Євдокія Іванівна Кривуша — походила із заможного селянського роду із села Куземин біля Охтирки. У сім'ї, крім Івана, виховувалися також син Федір і дві дочки — Неоніла та Єлизавета. У шестирічному віці почав навчатися в церковнопарафіяльній школі, потім закінчив в Охтирці вищу початкову школу. 1920 року вступив до технічної школи слюсарного ремесла, потім — до Краснопільської школи художньо-керамічного профілю. 1922 року почався період робочої діяльності і активного громадсько-політичного життя: він був то замполітом цукроварні, то окружним політінспектором в Охтирській міліції, то вчителем малювання в колонії для безпритульних і сиріт. 1925 року вийшов із комсомолу. Щоб «збагатитись враженнями» (вислів Івана Багряного), побував на Донбасі, в Криму, на Кубані. 1925 року Іван працював у Кам'янці-Подільському ілюстратором у газеті «Червоний кордон», надрукував у ній свої перші вірші. Того ж 1925 року під псевдонімом І. Полярний власними силами видав в Охтирці невеличку збірку «Чорні силуети: П'ять оповідань». В оповіданнях описані враження від побаченого й пережитого автором під час поїздки Україною. Це переважно безрадісні реалістичні картини життя тогочасного суспільства. 1926 року вступив до Київського художнього інституту (КХІ), якого через матеріальну скруту та упереджене ставлення керівництва закінчити не вдалося. Навчаючись в КХІ, вийшов зі спілки «Плуг», вступив до опозиційного літературного об'єднання МАРС («Майстерня революційного слова»), де зблизився з самовимогливими митцями слова: Валер'яном Підмогильним, Євгеном Плужником, Борисом Антоненком-Давидовичем, Григорієм Косинкою, Тодосем Осьмачкою та іншими, яких пізніше було піддано нищівній критиці з боку офіційної радянської критики та всіляко переслідувано. Саме тоді Іван Багряний активно працював і друкувався в журналах «Глобус», «Всесвіт», «Життя й революція», «Червоний шлях» та інших. У 1920-х роках видав низку поетичних творів: збірку віршів «До меж заказаних», поеми «Монголія», «Вандея», «Газават», п'єсу «Бузок» про графоманів. У 1929 році на власний кошт видав віршовану поему «Ave Maria», яка майже миттєво була заборонена цензурою й вилучена з книгарень. 1930 року побачив світ історичний роман у віршах «Скелька». У ньому розповідається про повстання в селі Скелька у XVIII ст. проти свавілля московських ченців монастиря, розташованого поряд. Селяни спалили монастир, протестуючи проти національного гноблення. Офіційною реакцією на роман стала стаття О. Правдюка «Куркульським шляхом» у журналі «Критика», де автор пише: «...Від самого початку поет став співцем куркульської ідеології і до сьогодні залишається таким...». В ув'язненні та на засланні 16 квітня 1932 його заарештували в Харкові й звинуватили «у проведенні контрреволюційної агітації» за допомогою літературних творів, таких як поема «Ave Maria», історичний роман «Скелька», поеми «Тінь», «Вандея», «Гутенберг», соціальна сатира «Батіг». Пробув декілька місяців у камері одиночного ув'язнення у внутрішній тюрмі ГПУ. А 25 жовтня 1932 року його звільнили з-під варти і на три роки відправили до спецпоселень Далекого Сходу. Про період перебування Івана Багряного на Далекому Сході в 1932—1937 роках досі мало відомостей: Охотське море, тайга, життя серед українців Зеленого Клину. Утеча в Україну та арешт у дорозі, новий термін (3 роки) — тепер уже в таборі БАМТАБу. Точних даних про час повернення Івана Багряного із заслання немає: 16 червня 1938 року його повторно арештовано, сидів у Харківській в'язниці УДБ—НКВС на Холодній горі. Йому висунули нове звинувачення — участь чи навіть керівництво у націоналістичній контрреволюційній організації. Хоч тривали довгі дні знущань та допитів, акт про закінчення слідства 26 березня 1939 року з висунутими проти нього обвинуваченнями І. Багряний не підписав. У постанові від 1 квітня 1940 року зазначено, що всі свідчення про контрреволюційну діяльність належать до 1928—1932 років, за що він уже був засуджений, а «...інших даних про антирадянську діяльність Багряного-Лозов'яги слідством не добуто». Хворий, знесилений, Іван Багряний повернувся в Охтирку. Автобіографічні подробиці про ці п'ять років життя — арешт, тортури, втечу із заслання й повернення на батьківщину — письменник відобразив у романах «Сад Гетсиманський» та «Тигролови». Під час Другої світової війни Радянсько-німецька війна застала письменника в Охтирці. Він одразу пішов в українське підпілля, передислокувався до Галичини. Іван Багряний працював у референтурі пропаганди, писав пісні на патріотичні теми, статті різноманітного характеру, малював карикатури й плакати агітаційного призначення. Одночасно він брав участь у створенні Української Головної Визвольної Ради (УГВР), у розробці її програмових документів. Попри таку завантаженість Іван Багряний не покинув літературної праці. 1944 року він написав один зі своїх найталановитіших творів — роман «Звіролови» (згодом відомий як «Тигролови»). У січні 1944 року написав, перебуваючи в Тернополі, поему «Гуляй-Поле». У березні 1945 року Багряний перебував у Карпатах у селі Даба разом з рештою місії ЗП УГВР. У квітні 1945, коли радянські війська почали наближатися до місця перебування групи українців, частина членів місії ЗП УГВР, що не мандрувала з родинами, виїхала до столиці Незалежної Хорватської Держави Загреба. Дещо пізніше до групи приєднався й Іван Багряний. У столиці Хорватії делегація ЗП УГВР провела весь квітень і ця країна відбилася й на творчості Івана Багряного. Саме у цей період він писав роман «Люба» про партизанську боротьбу ОУН/УПА, в якій сам нещодавно брав участь. У тексті уривка, що зберігся, часто трапляються хорватські топоніми і явища: м. Вараждін, р. Драва, усташі, четники генерала Драголюба Михайловича, які воювали проти усташів. А назву твору письменник дав на честь Люби Комар, радистки місії ЗП УГВР, учасниці «Процесу 59» в 1941 році. Рукопис роману письменник власноруч знищив, бо «розсердився на героїв цього роману, діячів партизанського резистансу, колишніх моїх друзів, а пізніше — замотеличених героїв „таборових держав“, моїх запеклих ворогів». В еміграції 1945 року Багряний емігрував до Німеччини. Як свідчить у «Листах до приятелів» Юрій Лавріненко, «в еміграції теж не було свободи. Не менш, ніж заборонами, перешкоджала гітлерівська Німеччина сформуванню політичної еміграції усілякими „розенбергівськими штабами“, в яких псувалися та компромітувалися і дуже пристойні люди. Багряний пішов на Захід і в еміграцію через „оунівське підпілля“. Іван Багряний написав брошуру — програмний для нього памфлет „Чому я не хочу вертатись до СРСР?“, де виклав політичну декларацію національної гідності й прав людини, яка пережила примусову репатріацію, насильство, тортури, приниження як колишній в'язень, остарбайтер, полонений, позбавлений власного імені. Він логічно обґрунтував закономірність еміграції з Радянського Союзу — батьківщини-мачухи, котра пішла на геноцид проти власного народу. 1948 року Багряний заснував Українську революційно-демократичну партію (УРДП) і відтоді цілих 17 років — до самої смерті редагував газету „Українські вісті“. Письменник був головою Виконавчого органу Української Національної Ради і заступником президента УНР. Помер Іван Багряний 25 серпня 1963 року. Похований у місті Новий Ульм (Німеччина) на цвинтарі, при вулиці Ройттір (Neu-Ulmer Friedhof, an der Reuttier Str.). Могила Івана Багряного — перша ліворуч від входу на цвинтар, що навпроти вул. Фіннінгер (Finninger Str.). Автор надгробного пам'ятника — скульптор Лео Мол. Пам'ятника на могилі освячено 3 жовтня 1965 року. Особисте життя Перша дружина — Антоніна Зосімова, діти: Борис і Наталя. На еміграції одружився з Галиною Тригуб. Їхні діти: Нестор і Роксолана. Творчість Західні дослідники творчості Івана Багряного відзначали унікальну здатність письменника до „кошмарного гротеску“, неабиякого гумору серед відчаю, оптимізму — серед трагедії в глухій війні, що проводиться на величезних просторах євразійської імперії. Юзеф Лободовський твердить, що „Сад Гетсиманський“ перевищує силою вислову все, що дотепер на цю тему було написано, з другого ж боку — є виразним свідченням глибокого гуманізму автора, що на самому дні пекла зумів побачити людські прикмети навіть у найозвіріліших осібняків». Популярність іншого роману «Тигролови», що його Юрій Шерех вважав утвердженням жанру українського пригодницького роману, — «українського всім своїм духом, усім спрямуванням, усіми ідеями, почуттями, характерами», спричинилася до пародіювання Мосендзом та Кленом образу багрянівського Григорія Многогрішного. Так з'явився гумористичний Горотак, що на думку Лавріненка, читався радше як беззлобний дружній шарж. Зате незадовго до смерті письменника, а саме 1963 року, з'явилася політично заангажована публіцистична книжка-пасквіль «На літературному базарі. Поезія, проза і публіцистика Івана Багряного». Етапи творчого шляху: 1926—1932 — початок літературного шляху до першого арешту; 1932—1940 — період ув'язнень і концтаборів; 1941—1945 — період Другої світової війни й окупації України; 1945—1963 — повоєнна доба і еміграція. Теми творчості: Викриття системи більшовицького терору. Показ жорстоких і підступних методів роботи каральних органів. Розвінчання більшовицької системи господарювання і знущання з людей. Розповідь про страждання українського народу у більшовицькому «раю». Безкомпромісне і аргументоване викриття російського великодержавного шовінізму. Звернення до історії і боротьба проти Росії. Змалювання долі української людини у вирі Другої світової війни. Віра в перемогу добра над злом. Твори Вибрана бібліографія творів Багряного: Твори опубліковані в еміграції: збірка «Золотий бумеранг» (1946; вона дала підставу Ю. Шереху-Шевельову поставити ім'я автора поряд з Уласом Самчуком, як двох найвидатніших письменників української еміграції); романи «Тигролови» (1944, друга редакція — 1946—1947), «Сад Гетсиманський» (1950), «Огненне коло» (1953), «Антон Біда — герой труда» (поетична сатира, 1956), «Буйний вітер» (1957), «Людина біжить над прірвою» (1965), п'єси — «Морітурі» (1947), «Генерал» (1944), «Розгром» (1948) та інші твори. Оповідання Етюд (серпень 1921 р.) Міщаночка (Охтирка, 1924) Мадонна (Жмеринка, 1925) Заєць (Ялта, 1925) Петро Каменяр (Охтирка, 1925) З оповідань старого рибалки (1927) В сутінках (1927) Пацан (1928) Рука (1928) Збірка оповідань «Крокви над табором» (Харків, 1931) Поеми Монголія (1927) Цукроварня (Поема про чотирьох) (1927) Собачий бенкет (Київ, 1928) Вандея (1928) Ave Maria (Харків, 1929) Батіг (1928—1930), Ґутенберґ (1928—1930, зникла на початку 1930-х років) Сатирична епопея «Комета» (повністю не збереглась) (1928—1930) Гуляй-Поле (Тернопіль, 1944) Сатирична поема «Антон Біда — герой труда: повість про ДІ-ПІ» (Новий Ульм, 1947) Мечоносці (1932) П'єси Бузок Генерал (1944) Морітурі (1947) Поетичні збірки В поті чола (1929) (заборонена до друку цензурою) До меж заказаних (Київ, 1929) Золотий бумеранґ (1946) Пісні (авторські пісні різних років) Романи Марево (втрачений) Скелька (роман у віршах, Харків, 1930) Тигролови (Львів–Краків, 1944) Люба (1944) (знищений власноруч) Сад Гетсиманський (Новий Ульм, 1950) Маруся Богуславка (виданий під заголовком «Буйний вітер», Мюнхен, 1957) Людина біжить над прірвою (посмертно, Новий Ульм, Нью-Йорк, 1965) Повісті Розгром (повість-вертеп, 1948) Огненне коло (Новий Ульм, 1953) Морітурі (1947) Статті Україна біля Тихого океану (1944) На новий шлях (1946) Памфлет Чому я не хочу вертати на «родіну»? (інша назва «Чому я не хочу вертатись до СРСР?») (1946) Народження книги (1956) Дитячі твори Казка про лелек та Павлика-мандрівника (1943) Колискова (1955) Телефон (1956) Висунення на Нобелівську премію з літератури 1963 року філія Об'єднання демократичної української молоді (ОДУМ) в Чикаго розпочала акцію за надання Нобелівської премії з літератури Іванові Багряному, але раптова смерть письменника перешкодила офіційному висуненню його на цю нагороду. У Багряного могли бути серйозні шанси на отримання Нобелівської нагороди, адже він написав два визначні романи про ГУЛАГ, «Сад Гетсиманський» та «Тигролови», ще за двадцять років до написання Солженіциним «Архіпелагу ГУЛАГ». Премії 1992 року постановою Кабінету Міністрів України Іванові Багряному посмертно присудили Шевченківську премію за романи «Сад Гетсиманський» і «Тигролови». Вшанування пам'яті 1965 року на могилі Івана Багряного встановлено пам'ятник (скульптор Лео Мол). 23 вересня 1996 року Кабінет Міністрів України видав постанову «Про 90-річчя від дня народження І. П. Багряного». Організаційний комітет очолив Леонід Кравчук. 1996 року засновано Фундацію імені Івана Багряного (США, м. Детройт). 1996 року, з нагоди 90-річчя з дня народження письменника, засновано літературну премію імені Івана Багряного. Серед її перших лауреатів — Іван Дзюба. 1 серпня 2006 року Верховна Рада України відхилила проєкт Постанови про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного. Під час обговорення думки щодо відзначення ювілею видатного українського письменника розійшлися. Депутати з фракцій «Наша Україна» і БЮТ висловлювалися за вшанування пам'яті Івана Багряного. Депутати з фракцій Партії регіонів, КПУ та СПУ були проти. У підсумку за проєкт Постанови проголосувало всього 73 депутати — і він був відхилений. 15 вересня 2006 року Президент України Віктор Ющенко видав Указ «Про відзначення 100-річчя від дня народження Івана Багряного». 25 вересня 2007 року введено в обіг ювілейну монету «Іван Багряний» із серії «Видатні особистості України» номіналом 2 гривні з нейзильберу, якість — «спеціальний анциркулейтед», тираж — 35 000 штук у капсулах. 25 серпня 2016 року в Охтирці було відкрито меморіальну дошку на рідному обійсті Лозов'ягіних. 2 жовтня 2017 року у м. Охтирці було відкрито пам'ятник. 6 липня 2018 року у м. Краснопіллі на Сумщині відкрито пам'ятний знак на стіні гуртожитку Краснопільського ДПТНЗ «Краснопільське ПТУ», де юний Іван Лозов'яга у 20-х роках XX століття навчався малярській та гончарній справі. Провулок Івана Багряного в Житомирі. На його честь також названо 87 курінь УПЮ імені Івана Багряного. 13 липня 2023 року в рамках дерусифікації рішенням Київської міської ради на честь Івана Багряного перейменовано парк Пушкіна в м. Києві. Примітки Джерела Л. А. Шевченко. Багряний Іван Павлович // Іван Багряний — титан українського духу: (до 110-річчя від дня народження І. Багряного): пам'ятка користувачу. — Галицька ЦБ; укладач: О. В. Мединська; комп'ютерний набір: З. Кіндрат; відповідальний за випуск: І. В. Сорочинська-Городецька. — Галич, 2016. Література Загребельний П. Багряний Іван // — С. 108. В. Пономарьов. Багряний // Словникова частина. — Т. 1. — С. 81. Шугай О. В. Багряний Іван // — С. 65—66. Шевченко Л. А. Багряний Іван Павлович // — С. 162. Шевченківські лауреати 1962—2001:Енциклопедичний довідник. — К., 2001. — С. 29–31. Жив у Кам'янці поет // Прапор Жовтня (Кам'янець-Подільський). — 1990. — 18 серп. — С. 4. Шугай О. Через терни Гетсиманського саду // Літературна Україна. — 1990. — 6 верес. — С. 6. Шугай О. Через терни Гетсиманського саду: Нове з біографії Івана Багряного // Україна. — 1991. — No 18. — С. 30–35, 3–4 вкладки. Гаврильченко О., Коваленко А. Штрихи до літературного портрета Івана Багряного // Багряний І. Сад Гетсиманський. — К., 1992. — С. 3–18. Череватенко Л. «Ходи тільки по лінії найбільшого опору — і ти пізнаєш світ» // Багряний І. Людина біжить над прірвою. — К., 1992. — С. 293–319. Дзюба І. Публіцистика Івана Багряного // Сучасність. — 1992. — No 4. — С. 64–70. Шугай Олександр. Іван Багряний (1906—1963), письменник, громадський діяч // 100 найвідоміших українців. — К., 2005. — С. 564–571. Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. — 516 с. П. Параскевич. Іван Багряний і його літературна, публіцистична, політична діяльність Вісник Таврійської фундації (Осередку вивчення української діаспори): Літературно-науковий збірник. Випуск 2. — Київ; Херсон: Просвіта, 2006. Біляїв Володимир. На неокраянім крилі... . — Донецьк: Східний видавничий дім, 2003. Український письменник і політичний діяч Іван Багряний (1906—1963): бібліографічний покажчик / ред. Т. О. Сосновська : Харківська держ. наук. бібліотека ім. В. Г. Короленка. — 2-е вид. — Х., 2006. Посилання Фундація імені Івана Багряного Підбірка матеріалів про життя і творчість Івана Багряного на сайті Харківської державної наукової бібліотеки ім В. Г. Короленка Валентина Чекаліна. «Ми є. Були. І будем ми. Й Вітчизна наша з нами» — газета «Кримська Світлиця» (No 9 за 24 лютого 2006) Іван Багряний (1906—1963) — журнал «Вітчизна» (No 1—2, 2005 р.) Євген Штендера: «Іван Багряний» Багряний Іван в Електронній бібліотеці «Культура України» Твори письменника в електронних бібліотеках Твори Івана Багряного в е-бібліотеці ukrclassic.com.ua Твори Івана Багряного в е-бібліотеці «Український Центр» Твори Івана Багряного в е-бібліотеці «Чтиво» Діячі УГВР Українські прозаїки Українські поети Українські публіцисти Українські есеїсти Літератори, відомі під псевдонімами Українські підпільники Розстріляне відродження Журналісти Кам'янця-Подільського Мешканці будинку «Слово» Персоналії:Зелена Україна Люди, на честь яких названо вулиці Люди на монетах України Перебували в Тернополі Письменники Харкова Українці Нового Ульма


text: О́сип Ю́рій Федько́вич (повне ім'я і прізвище — Осип Домінік Гординський де Федькович; псевдоніми: Гуцул-Невір, Юрій Коссован, О. Ф. та ін.; 8 серпня 1834, Путила — 11 січня 1888, Чернівці) — український письменник-романтик, передвісник українського національного відродження Буковини. Життєпис Народився в родині небагатого шляхтича-службовця Адальберта Федьковича герба Сас у містечку Сторонці-Путилові на буковинській Гуцульщині (тепер смт Путила Чернівецької області). Учився в Чернівецькій німецькій реальній школі (1846—1848), пізніше працював у Ясах і Нямці (Молдова, 1849—1852). Відбував військову службу (1852—1863) в Семигороді, 1859 року став поручником; тоді ж брав участь у поході австрійського війська до Італії, під час якого написав перший вірш українською мовою — «Нічліг» (1858). Писав спочатку німецькою мовою. Для написання ранніх віршів українською використовував латинську абетку, бо кирилиці не знав. По звільненні з військової служби працював війтом у рідному містечку, був шкільним інспектором Вижницького повіту (1869—1872). Запрошений до Львова, у 1872—1873 працював редактором у видавництві «Просвіти» і театрі «Руська Бесіда». Останні роки провів у Чернівцях, де в 1885—1888 був редактором газети «Буковина». За заслуги на літературній ниві обраний почесним членом Наукового товариства імені Шевченка. Помер 11 січня 1888 р. у Чернівцях, де й похований на Руському цвинтарі. Про юність Ю. Федьковича в Чернівцях Орест Сливинський написав історичний роман «Плач флояри» (Київ: видавництво «Радянський письменник», 1988). Пізнішим рокам життя Федьковича присвячено роман Романа Андріяшика «Сторонець» (1998 року відзначений Шевченківською премією). Творчість Першими друкованими творами Федьковича були німецька балада та романтичне оповідання «Der Renegat» (1859, сліди балади, опублікованої окремо, загублено). Творчість німецькою мовою письменник не припиняв до кінця життя, видавши дві збірки поезій («Gedichte», 1865; «Am Tscheremusch. Gedichte eines Uzulen», 1882) та надрукувавши ряд віршів у часописах. Кілька творів, у тому числі німецький переклад трагедії «Довбуш», лишилися в рукописах. У німецькомовній творчості Федькович розробляє переважно ті ж самі проблеми, розгортає ті ж самі мотиви, що й у творчості українською мовою; нерідко твір німецькою мовою є перекладом або переспівом його українського твору або навпаки. Поетичні писання Федьковича німецькою мовою були високо оцінені Нойбауером, здобули схвальні відгуки І. Франка, О. Маковея, чеського літературознавця К. Кадлеця. У поетичній творчості: збірки «Поезії» (1862 року), «Поезії» (1862-67), «Поезії» (3 тт. 1867—68), «Дикі думки» (1876) та ін. Федькович поєднував впливи західноєвропейського романтизму з буковинським фольклором. У його ліричних віршах переважає гуцульська тематика, у якій відтворено переживання жовнірів, відірваних від рідного краю, які у відчаї доходять до дезертирства чи самогубства: «Дезертир», «В арешті», «Рекрут», «Святий вечір». З цією темою тісно пов'язана туга гуцула за родиною, домом, батьківщиною та жовнірська неволя: «Нічліг», «Марш на Італію», «Під Кастенодолев», «У Вероні», «Під Маджентов», «В церкві», «Новобранчик» та ін. Поеми Федьковича присвячені героїчним подвигам опришків, месників за кривду народу: «Довбуш» (1862), «Юрій Гінда», «Лук'ян Кобилиця» (1865), «Киртчалі», «Шипітські берези» та ін. Частина поетичної творчості Федьковича позначена впливом Т. Шевченка. Більшість оповідань і повістей Федьковича (з'являлися в галицьких журналах, 1876 р. М. Драгоманов видав окремою збіркою) розкривають буйний світ гуцульського життя, нещасне кохання через брак взаємності чи інші перешкоди: «Люба-Згуба» (1863), «Серце не навчити», «Дністрові кручі». До жовнірської теми Федькович звертається і в прозі: «Штефан Славич», «Сафат Зінич», «Жовнярка», «Побратим», «Три як рідні брати» й ін. На деяких творах Федьковича позначився вплив етнографізму Г. Квітки і розмовної манери Марка Вовчка. Окрім поезії і прози, Федькович писав драми: побутова комедія «Так вам треба» (1865), історична трагедія «Хмельницький» (у 3 ред.: 1883—1887), мелодрама «Керманич» (1876, 1882); переробки чужих авторів: «Як козам роги виправляють» (за В. Шекспіром — «Приборкання Непокірної»). Крім цього, перекладав драми В. Шекспіра «Гамлет», «Макбет», Р. Ґотшаля «Мазепа». Найудалішою є його історична драма «Довбуш» (у 3 ред: 1869, 1876 і 1918), яку ставлено на сценах у галицьких і буковинських театрах. Федькович писав вірші німецькою мовою «Gedichte von J. Fedkowicz» (1865), «Am Tscheremusch. Gedichte eines Uzulen» (1882); перекладав Й. В. Гете, Ф. Шиллера, Г. Гайне, братів Грімм, О. Пушкіна, Г.-К. Андерсена та ін. Незважаючи на певні запозичення з поезії Шевченка (а в прозі — з Марка Вовчка), Федькович був талановитим, до І. Франка найбільшим письменником Західної України. Багато його пісень, покладених на музику, набули великої популярності: «Окресни, Бояне!», «Як засяду коло чари», «Гуляли» й ін. Твори Ведмідь у пасіці Дезертир Довбуш Лук'ян Кобилиця Нічліг Нива Новобранчик Пречиста діво, радуйся, Маріє! Русь Сафат Зінич Серце не навчити Три як рідні брати Україна Шельвах Штефан Славич Федькович Ю. Опришок і інші оповідання Юрія Федьковича. — Чернівці: З друк. «Рус. Ради» в Чернівцях, 1910. — 33, 2 с., включ. обкл. — (Народна бібліотека / ред. Л. Когут ; число 20). Федькович О. Вибір поезій / О. Федькович. — Берлін: Друк. Шарфого у Венцлярі, 1922. — 32 с. : іл., табл. — (Бібліотека «Українського Слова» ; ч. 25). Федькович Ю. Вибрані твори / Юрій Федькович. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1949. — 319 с. з іл. і портр. Федькович О. Твори О. Федьковича / за ред. Д. Загула. — Київ: Держ. вид-во України, 1927. — 363, 4 с., 1 арк. портр. — (Бібліотека українських класиків). Федькович Й. Ю. Твори Йосифа Юрія Федьковича. Т. 1. — У Львові: З друк. Наук. Т-ва ім. Шевченка, 1917. — 510, 2 с. : портр. — (Україньско-руска письменність ; 9, 1). Федькович Ю. Твори Юрія Федьковича. Т. 1, вип. 1 / впоряд. др. В. Щурат. — (1-ше повне вид.). — Чернівці: З друк. Т-ва «Рус. ради», 1896. — 128 с. Федькович О. Ю. Твори Йосифа Юрія Федьковича. Т. 2. — Львів: Накладом Т-ва «Просвіта», 1928. — 319 с. — (Українське письменство ; ХІ). Федькович О. Ю. Поезії Осипа Юрія Федьковича: вибір з першого повного видання: для ужитку молодежи / зладив Іл. Кокорудз ; з передм. д-ра Д. Лукіяновича. — У Львові: Накладом Наук. т-ва ім. Шевченка, 1907. — 420 с. Федькович О. Ю. Повісті й оповідання: (генеза, характеристика осіб, зміст) / Осип Юрій Федькович ; зладив Б. Хмиз. — Львів: Накладом Укр. книгарні й антикварні У Львові, 1929?. — 32 с. — (Літературно-критична бібліотека ; ч. 30). Федькович О. Ю. Писання Осипа Юрія Федьковича. Т. 1 : Поезії Осипа Юрія Федьковича / з перводруків і автоґрафів забрав, упоряд. і пояснення додав др. І. Франко. — 1-ше повне і критич. вид. — У Львові: З друк. Наук. т-ва ім. Шевченка, 1902. — XXII, 806 с. — (Українсько-руська бібліотека / Наук. т-во ім. Шевченка ; т. 1). Федькович О. Ю. Писання Осипа Юрія Федьковича. Т. 3, ч. 2 : Драматичні переклади: з автографів у-перве видав І. Франко. — 1-ше повне і критич. — У Львові: З друк. Наук. т-ва ім. Шевченка, 1902. — XIII, 532 с. — (Українсько-руська бібліотека / Наук. т-во ім. Шевченка ; т. 4). Федькович О. Ю. Драматичні твори Осипа Федьковича / з перводруків і автоґрафів видав др. Олександер Колесса. — Львів: З друк. Наук. т-ва ім. Шевченка, 1906. — XVII, 2, 455 с. Федькович Ю. Вибрані поезії / Юрій Федькович. — Київ: Укр. держ. вид-во, 1946. — 144 с. Поезії Осипа Юрія Федьковича: вибір з першого повного вид. : для ужитку молодежи / зладив Іл. Кокорудз. — У Львові: Накладом Наук. т-ва ім. Шевченка, 1906. — 410 с. Деякі видання Писання О. Ю. Федьковича. Перше повне і критичне видання філол. секції НТШ за ред. І. Франка й О. Колесси. тт. І-IV. — Л., 1902—1918 Твори Йосифа Юрія Федьковича (серія «Руська Письменність»). — Л., 1914—1917 Твори. В двох томах. — К., 1960. На день добрий.—вибрані твори, К.,1977, 184с., 100 000 екз., «Веселка», « Шкільна бібліот.». Пам'ятники Федьковичу Чернівці. Встановлений у сквері між вулицями Лесі Українки та Університетською у жовтні 1995 Путила Сторожинець. Пам'ятник знаходиться в парку на перетині вулиць ім. О.Кобилянської та ім. Т. Шевченка. Вулиці, названі на честь Юрія Федьковича У багатьох населених пунктах існують вулиці Юрія Федьковича. У Чернівцях також працює Літературно-меморіальний музей письменника Юрія Федьковича. Цей музей розташований у самому центрі Чернівців поблизу Соборної площі. Створено музей у 1945 році, деякий час він розміщувався в одному з корпусів резиденції, де зараз розташований ЧНУ. Потім музей Федьковича функціонував у приміщенні краєзнавчого музею. У 2004 році музей перенесли в будинок, де колись жив Федькович. Музей має 9 експозиційних залів та поділений на дві частини: одна присвячена літературі, а друга мемуарам. Установи, яким надано ім'я Юрія Федьковича Чернівецький національний університет імені Юрія Федьковича Вижницький опорний ліцей імені Юрія Федьковича Див. також Літературно-меморіальний музей Юрія Федьковича Премія імені Юрія Федьковича Примітки Література Гаврилюк Л. О. Федькович Юрій // Віктор Жадько. Український некрополь. — К., 2005. — С. 317. Kadlec K. Josef Fedkovič a jeho literarni vyznam pro rakouske rusiny. // Slovansky sbornik. — Прага, 1887. — С. 6–8. Франко І. Молодий вік Осипа Федьковича // час. «Правда». — Л., 1888. Колесса О. Юрій Коссован. — Л., 1893 Франко І. Перше повне видання творів Федьковича // Діло. — Л., 1901. Матеріали до життєписи О. Ю. Гординського-Федьковича (впорядкував О. Маковей). — Л., 1910. Маковей О. Життєпис Осипа Юрія Гординського-Федьковича. — Львів: НТШ, 1911. — 591 с. Ковалець Л. Юрій Федькович у царині своєї лектури / Л. Ковалець // Слово і Час. — 2006. — No 1. — С. 36-51. Режим доступу: http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/38458 Лукіянович Д. Спірні і сумнівні питання в житті Федьковича // ЗНТШ, т. СІХ. — Л., 1911. Лукіянович Д. Про Осипа-Юрія Федьковича. — Л., 1913. Загул Д. Життя й діяльність О. Федьковича. Передмова до творів Федьковича. — X., 1927. Ю. Федькович в розвідках і матеріалах. — К., 1958. Ю. Федькович. Статті та матеріали // Наукові записки Чернівецького університету. — Чернівці, 1959. Погребенник Ф. Юрій Федькович у слов. країнах // Радянське літературознавство, ч. 3. — К. 1958. Мізюн Г. Співець народних сподівань. — Чернівці, 1959. Нечиталюк М. Буковинський кобзар. — Л., 1963. Юрій Федькович (1834—1888): біобібліогр. покажч. : до 180-річчя від дня народж. / Упр. культури Чернів. облдержадмін., Чернів. обл. універс. наук. б-ка ім. М. Івасюка, Чернів. літ.-меморіал. музей Ю. Федьковича, Держ. архів Чернів. обл. ; авт.-уклад.: О. Гаврилюк, Г. Григорець, О. Новак ; ред.: М. Довгань. — Чернівці : 2014. — 158, 2 с., 3 арк. іл. Народні пісні Буковини в записках Ю. Федьковича. — К., 1968 (передмова О. Романця). Филипчук, О. Ключ живої води / О. Филипчук // Соціалістична культура. — 1984. — No 8 (739). — С. 32–33. Повісті Федьковича. — «Довбуш»!: Київ, 1937. // Історія української культури / написали: Іван Крипякевич та ін., 1937. — С. 388—389 ; під заг. ред. Івана Крипякевича: Київ: Вид. І. Тиктора. Поетична творчість Федьковича: Київ, 1937. // Історія української культури / написали: Іван Крипякевич та ін., 1937. — С. 386—388 ; під заг. ред. Івана Крипякевича: Київ: Вид. І. Тиктора. Юрій Федькович: Київ, 1937. // Історія української культури / написали: Іван Крипякевич та ін., 1937. — С. 383—386 ; під заг. ред. Івана Крипякевича: Київ: Вид. І. Тиктора. Франко, Іван. Федькович концертант і прелєґенг / Іван Франко // Літературно-науковий вістник. — 1901. — Річник 4, т. 16. — С. 175—177. Пільгук І. Народний співець Буковини Юрій Федькович / Іван Пільгук. — Б. м. : Укрвидав ЦК КП (б)У, 1943. — 27 с. Колесса О. В память Осипа Федьковича: вірш Олександра Колесси, виголошений на вечерку устроєнім Т-вом «Акад. Брацтво» в другі роковини смерти О. Федьковича. — Б. м.: Накладом Т-ва «Академ. брацтво», 19–?. — 7 с. Осип Федькович / вірші: Київ, 1903. // Акорди: від смерті Шевченка / уложив І. Франко, 1903. — С. 24–32 ; з іл. Ю. Панькевича: Київ: Накладом Укр.-рус. вид. спілки. Заклинський, Роман. Спомини про Федьковича / Роман Заклинський // Літературно-науковий вістник. — 1901. — Річник 4, т. 13. — С. 10–20. Заклинський, Роман. Спомини про Федьковича / Роман Заклинський // Літературно-науковий вістник. — 1901. — Річник 4, т. 13. — С. 88–104. Лукіянович, Денис. Спірні і сумнївні питаня в житю Осипа Юрія Федьковича / Денис Лукіянович // Записки наукового товариства імени Шевченка. — 1911. — Т. 104, кн. 4. — С. 123—173. Франко, Іван. Із недрукованих поезій Юрія Федьковича / Іван Франко // Літературно-науковий вістник. — 1904. — Річник 7, т. 25. — С. 75–76. Заклинський, Роман. За слідами Федьковича: (записки з прогулки по Буковині) / Роман Заклинський // Літературно-науковий вістник. — 1905. — Річник 8, т. 31. — С. 205—234. Довбушев клад: (гуцул. легенда Осипа Федьковича) // Киевская старина. — 1886. — No 8. — С. 739—746. Посилання Твори Юрія Федьковича в мережевій бібліотеці «Відкрита книга» Твори Юрія Федьковича у бібліотеці «Чтиво» Exclusive Biography «Memory in Stone» Валентин Стецюк. Над сторінками листування «буковинського соловія» // Збруч, 22.08.2013 Писання О. Ю. Федьковича. Перше повне і критичне видання філол. секції НТШ за ред. І. Франка й О. Колесси. тт. І-IV. — Л., 1902, T 1-8 «Бідолашко» Юрій Федькович // Українські літературні казки Повести О. Федьковича. Ч. 1. — Львов: З друк. Т-ва им. Шевченка, 1890. — 78 с. Федькович Юрій в Електронній бібліотеці «Культура України» Українські письменники Діячі «Просвіти» Уродженці Путили Персоналії:Ясси Персоналії:Герцогство Буковина Померли в Чернівцях Поховані в Чернівцях Поховані на Руському кладовищі Чернівців Люди, на честь яких названо вулиці Люди на монетах України Перекладачі Вільяма Шекспіра Перекладачі Йоганна Вольфганга фон Гете Перекладачі Генріха Гейне Українські поети ХІХ століття Перекладачі XIX століття Українська латинка