text: Пролетарі всіх країн, єднайтеся! НОВА РЕДАКЦІЯ Комуністична партія України – політична організація, яка об’єднує на добровільних засадах відданих ідеям соціальної справедливості людей і ставить собі за мету утвердження в нашій країні влади трудящих, перебудову життя суспільства на комуністичних засадах. Свою стратегію і тактику партія визначає, керуючись марксистсько-ленінським вченням, з урахуванням розстановки політичних сил у країні та обстановки у світі. У головному партійному документі – Програмі Компартія заявляє про своє бачення сучасного світу, про цілі і завдання, які вона ставить перед собою, шляхи і способи їх досягнення. Уроки історичного шляху Комуністична партія (більшовиків) України (з 1952 року – Комуністична партія України) була утворена у липні 1918 року у результаті об’єднання на ленінських ідейних і організаційних принципах більшовицьких організацій, що діяли на території України, і до незаконної заборони в серпні 1991 року була складовою частиною РКП(б) – ВКП(б) – КПРС, її бойовим загоном. У боротьбі за революційне перетворення суспільства, за гідне життя трудового народу Комуністична партія України пройшла великий, славний шлях, відзначений історичними звершеннями і тяжкими випробуваннями, залишаючись вірною справі Великої Жовтневої соціалістичної революції – головної події ХХ століття, яка відкрила нову епоху в історії людства, епоху визволення праці від ярма капіталу. У нинішніх умовах, коли світовому капіталізму вдалося тимчасово взяти реванш і трудовий народ нашої країни знову приречений на гноблення і приниження, важливо пам’ятати великі досягнення й уроки перемоги пролетарської революції і соціалістичного будівництва в СРСР. Великий Жовтень приніс українському народу, всім народам багатонаціональної Росії соціальне і національне визволення. Завдяки перемозі соціалістичної революції народ України створив свою суверенну державу – Українську Радянську Соціалістичну Республіку. Разом з РРФСР, Білоруською РСР і радянськими республіками Закавказзя Українська РСР стала засновником в 1922 році Союзу Радянських Соціалістичних Республік. У складі Союзу РСР Україна, завдяки самовідданій праці народу, керованого Комуністичною партією, в історично короткий термін перетворилася на високорозвинену країну з могутньою індустрією, колективним сільським господарством, передовою наукою, самобутньою культурою. Уже в 60-і роки ХХ століття Українська РСР за більшістю економічних показників входила до десятки найрозвинутіших країн світу. Ще в довоєнні роки з життя радянських людей було викоренено безробіття, злидні, неписьменність, епідемії, масову безпритульність дітей, проституцію, вимушену еміграцію. Приклад Радянської України переконливо підтверджує, що соціалізм, як перша фаза нової суспільної формації – комунізму, визволяє від принизливої експлуатації людини людиною, створює можливості для розкриття здібностей кожного громадянина і його гармонійного розвитку, реалізації життєвих інтересів, оволодіння висотами науки і культури. У Радянській країні не просто проголошувалися, а реально гарантувалися усім громадянам рівні права на працю і відпочинок, на освіту і охорону здоров’я, на житло, забезпечену старість і соціальний захист, на участь в управлінні державою. У країні утвердилася нова соціалістична цивілізація, в основі якої – притаманні цьому ладу колективістські і гуманістичні засади – солідарність і взаємодопомога, висока моральність і духовність, шанобливе ставлення до особи, до всіх націй і народностей, доброта і справедливість. Історичним досвідом на прикладі Радянської країни переконливо підтверджено життєву силу ленінської національної політики. Найважливіший її принцип – пролетарський інтернаціоналізм, який виражає спільні потреби й інтереси трудящих незалежно від національної приналежності, – став основою формування нової історичної спільності – радянського народу, складовою частиною якого був і народ України. Унікальна братерська дружба народів СРСР стала могутнім стимулом соціального прогресу. Саме за часів соціалізму Радянською державою, керованою Комуністичною партією, було вирішене важливе історичне завдання: українські землі об’єднано в сучасних кордонах. Свідченням високого авторитету Радянської України у світі, визнанням її суверенної державності і впливу на міжнародній арені, значного внеску в перемогу над фашизмом стала участь Української Радянської Соціалістичної Республіки у заснуванні й діяльності Організації Об’єднаних Націй. У результаті Великої Жовтневої соціалістичної революції в країні було встановлено владу трудящих у формі диктатури пролетаріату, а Комуністична партія стала правлячою. Саме влада пролетаріату, що прийшла на зміну диктатурі буржуазії і відбивала волю більшості трудового народу, дозволила придушити опір експлуататорської меншості, чиї інтереси в Україні виражали Центральна Рада, інші буржуазно-націоналістичні уряди, які розв’язали громадянську війну, і дати відсіч збройній інтервенції іноземних імперіалістичних держав. Диктатура пролетаріату забезпечила тісний союз робітничого класу з селянством, утвердження вищого, порівняно з капіталізмом, типу суспільної організації праці і життя на соціалістичних засадах. Будівництво соціалізму в нашій країні здійснювалося в умовах запеклої класової боротьби, ворожого капіталістичного оточення та економічної і культурної відсталості, яка дісталася від царизму. Колосальні руйнування і загибель мільйонів людей у роки Першої світової і громадянської воєн, іноземної збройної інтервенції, а згодом найтяжчої в історії людства Великої Вітчизняної війни, необхідність відвернення значних коштів для потреб оборони у зв’язку з постійною загрозою імперіалістичної агресії – усе це серйозно стримувало зростання добробуту народу. Тому розрив у рівні споживання населення СРСР і найбагатших капіталістичних країн хоча й скорочувався, але подолати його до кінця не вдалося. На долі соціалістичного будівництва в СРСР згубно позначилися забуття уроків класової боротьби, відступи від принципів соціалізму, повільність у вдосконаленні управління політичними і соціально-економічними процесами, прояви волюнтаризму і суб’єктивізму. Було ослаблено контроль за дотриманням ленінських норм і основоположних принципів партійного життя – демократичного централізму і колективності керівництва. Це вело до засмічення партійних лав безідейними кар’єристами, прихильниками буржуазної ідеології і моралі, до переродження частини керівних кадрів, відриву їх від трудящих, а в підсумку – до перекручення принципів соціалізму. КПРС за власною ініціативою засудила негативні явища, що суперечили його сутності, долала їх наслідки. Уроком має стати й те, що в 1960–1980-і роки не було вжито достатніх заходів для припинення підривної діяльності імперіалістичних держав та їх агентури в СРСР. Недооцінювалася небезпека буржуазного, особливо українського, націоналізму. Спрямовувані і підтримувані спецслужбами імперіалістичних держав, ці сили розгорнули в кінці 80-х – на початку 90-х років ХХ століття відкриту діяльність з ліквідації Радянської влади в Україні і розвалу Союзу РСР, відриву України від Росії, що було однією з головних цілей імперіалізму. Цьому сприяв прихід до керівництва КПРС і Радянською державою псевдореформаторів – переродженців і капітулянтів. Під прикриттям демагогічних гасел про “вдосконалення соціалізму”, “нове мислення” вони руйнували економічні основи і політичну систему СРСР, перш за все її стрижень – Комуністичну партію. Компрометувалися ідеологічні й духовні цінності соціалізму, здавалися завойовані радянським народом передові позиції в світі. Руйнівну роль відіграли прояви так званого «суверен-комунізму». Підтримувані і спрямовувані ззовні антикомуністичні, націонал-екстремістські сили здійснили в серпні 1991 року переворот, який відкрив шлях до розвалу Радянського Союзу і повернення капіталізму. Першим кроком контрреволюційних сил, що дорвалися до влади, була протизаконна заборона діяльності КПРС і комуністичних партій союзних республік. В атмосфері антисоціалістичного психозу вихідцями з компартійної номенклатури, котрі перекинулися на бік націонал-екстремістських сил, було незаконно заборонено і Компартію України. Ці події, що обернулися трагедією для нашого народу і країни, стали тяжким уроком історії. Революція повинна вміти захищатися! – заповідав В.І. Ленін. Комуністи і всі прихильники соціалізму не мають права цього забувати. Прапор боротьби за соціалізм підняла утворена в червні 1993 року з принципово новим статусом і зареєстрована в жовтні того ж року Комуністична партія України. У результаті тривалої, наполегливої боротьби комуністам вдалося добитися визнання Конституційним Судом України указів Президії Верховної Ради України про заборону діяльності Компартії неконституційними. Це стало важливою перемогою прихильників комуністичної ідеї, усіх прогресивних сил країни. Після об’єднаного з’їзду (травень 2002 року) Компартія України діє на законних підставах не тільки як спадкоємиця ідей і традицій Компартії, утвореної в липні 1918 року і зареєстрованої Міністерством юстиції України в липні 1991 року, але й як її правонаступниця. Найважливіший загальний урок з пройденого Компартією України історичного шляху полягає в тому, що боротьба за соціалізм може бути успішною лише тоді, коли партія міцно стоїть на чітких класових позиціях, неухильно керується марксистсько-ленінською теорією, творчо розвиває її, зберігає в чистоті і високій бойовитості свої ряди, коли в ній суворо дотримуються ленінські норми і принципи внутріпартійного життя, зміцнюються зв’язки з масами, а народ бачить в партії свій авангард, коли партія рішуче бореться з підступами класових ворогів, своєчасно і адекватно реагує на виклики часу. І навпаки – забуття цього прирікає партію на поразку. Українське суспільство після антисоціалістичного перевороту В результаті реставрації капіталізму Україна відкинута у своєму розвитку на багато десятиліть назад, перетворена на ресурсно-сировинний придаток капіталістичного світу, ринок збуту вироблюваної продукції і відходів західних технологій, на вимираючу країну. Панівні позиції в її економіці, в системі державної влади, інформаційному просторі – в усіх сферах життя захопив клас експлуататорів – буржуазія. Це й визначає характер суспільно-політичного ладу, що утвердився в нашій країні. Ліквідовано владу трудящих. Знищено основу соціалістичних виробничих відносин – суспільну власність на засоби виробництва. Створені працею кількох поколінь радянських людей багатства привласнено олігархічними кланами, які ведуть між собою запеклу боротьбу за владу, за переділ власності і ринків збуту. На базі приватної власності на засоби виробництва відроджено експлуатацію людини людиною. Демонтовано справді людські колективістські підвалини суспільного життя. Зруйновано систему державного планування і контролю. Підірвано взаємовигідні господарські, наукові, соціальні, духовні та інші зв’язки з Російською Федерацією, іншими колишніми союзними республіками, що склалися за багато років. Це призвело до згортання виробництва в життєво важливих галузях вітчизняної економіки, до зростання масового безробіття, посилення еміграційних процесів. Великою трагедією для нашого народу обернулися зруйнування соціальної сфери, деградація одних з кращих у світі систем освіти, охорони здоров’я, соціального забезпечення, безпрецедентне майнове розшарування суспільства, зубожіння мільйонів людей, відкинутих за межу виживання. Непосильна праця, незадовільні умови на виробництві, високий травматизм, низькоякісне харчування – все це підриває здоров’я народу, ставить під загрозу його генофонд. Національним лихом стали алкоголізм і наркоманія. Загрозливих масштабів набули епідемії туберкульозу та СНІДу, розгул злочинності, дитяча безпритульність. Сьогодні, як і на початку минулого століття, коли приймалася перша програма ленінської партії, знову актуальним стає завдання порятунку народу України від фізичного вимирання, інтелектуального й морального виродження. Українське суспільство уражене всеосяжною системною кризою, тотальною корумпованістю владних структур, переживає глибокий занепад. На голодному фінансовому пайку перебувають освіта, наука, охорона здоров’я, книговидання, кінематограф, музейна і бібліотечна справи. Комерціалізація закладів культури зробила їх послуги недоступними для переважної більшості населення. Через так звану “масову культуру” в суспільстві насаджуються індивідуалізм і вседозволеність, насильство і розпуста, культивуються бездуховність і аморальність, пристосовництво. Втрачають свою цінність такі поняття, як честь, совість, гідність. Люди перестають довіряти один одному. Вихваляється культ наживи. Героїзуються зрада, колабораціонізм. Із свідомості народу витравлюються колективістська психологія і гуманістична мораль, інтернаціоналістські переконання, пам’ять про героїчне минуле, про велич подвигу радянського народу у Великій Вітчизняній війні 1941–1945 рр. Як ідеологічний стрижень і «національна ідея» суспільству нав’язується український буржуазний націоналізм, зрощений на антикомунізмі та антирадянщині фашистського напрямку, русофобії та інших формах ксенофобії. Як показала реальність давніх і останніх років, націоналізм не може бути ні творчим, ні консолідуючим фактором. Його насадження розколює країну і веде до фашистської диктатури. Реставрація капіталізму призвела до радикальних негативних змін соціально-класової структури українського суспільства. Клас буржуазії, що сформувався в Україні, відзначається безмірною ненажерливістю й егоїзмом, злочинними способами і засобами збагачення, зневагою до інтересів країни і народу, плазуванням перед іноземним капіталом і західним способом життя. Нинішня українська держава, як і будь-яка буржуазна держава, за визначенням К. Маркса, є комітетом, що управляє загальними справами всього класу буржуазії. Всі гілки й інститути нинішньої державної влади служать інтересам експлуататорів. У зв’язку із зруйнуванням у ході буржуазних реформ соціалістичного виробництва в Україні не тільки значно скоротилась чисельність робітничого класу, особливо у великих галузях матеріального виробництва, але й відбувається його декласування. Буржуазія та її влада вдаються до підкупу робітників, насаджують в їх середовищі професійну роз’єднаність, за допомогою різних засобів впливу намагаються переконати маси в тому, що вони піклуються про народ. Саме тому трудящі вкотре піддаються брехливій пропаганді і голосують на виборах за “добрих” нових хазяїв та їх прислужників. Попри величезні втрати внаслідок реставрації капіталізму, робітничий клас потенційно залишається провідною силою експлуатованих мас, здатною піднятися на боротьбу проти системи гноблення. Корінні інтереси робітничого класу України, які полягають у тому, щоб усунути владу капіталу, повернути країну на соціалістичний шлях розвитку, покінчити з експлуатацією людини людиною, злиднями і безправ’ям, збігаються з інтересами всіх людей праці, насущними потребами розвитку всього нашого суспільства. Тому і в нинішніх умовах Комуністична партія вважає робітничий клас своєю основною соціальною базою і залучає в свої ряди його передових представників. Поряд з цим партія відбирає до свого складу активних представників селянства, інтелігенції, інших людей найманої праці, які поділяють ідеї соціалізму. Для того щоб робітничий клас перетворився на могутню революційну силу, знову став революційним класом, партія вбачає найважливіше своє завдання в розвитку робітничого руху, підвищенні класової свідомості і організації боротьби пролетаріату за соціалізм. Після 1991 року трагічною стала і доля українського селянства. Зруйнування колгоспно-радгоспної системи і передача землі у приватну власність, знищення соціальної інфраструктури на селі, відсторонення держави від розв’язання проблем аграрного сектору призвели до фактичної ліквідації високоефективного, що грунтується на соціалістичних засадах, сільськогосподарського виробництва, повної деградації сільського господарства країни. Сотні тисяч гектарів сільськогосподарських угідь захоплено новими латифундистами. Вчорашні колгоспники і робітники радгоспів перетворилися на наймитів чи, не знаходячи роботи, ледве животіють на мізерний доход від індивідуальних господарств і здачі в оренду земельних паїв, або покидають свої села у пошуках засобів для життя. З карти України зникли сотні сільських населених пунктів. У результаті хижацької експлуатації унікальні українські землі втрачають родючість. Значно скоротилося виробництво сільськогосподарської продукції. Все більшу частину продовольства, у тому числі шкідливого для здоров’я, Україна завозить з-за рубежу, втрачаючи свою продовольчу безпеку. Захист інтересів трудового селянства, порятунок українського села, насамперед припинення грабіжницького скуповування орних земель, партія вважає важливим, невідкладним завданням. Партія стурбована долею вітчизняної інтелігенції. У роки так званої «перебудови» частина її піддалася антикомуністичній пропаганді, взяла участь у демонтажі основ соціалізму. Зіткнувшись з реаліями капіталізму, виявившись жорстоко експлуатованими, мізерно оплачуваними або взагалі втративши роботу, більшість працівників розумової праці відійшли від громадсько-політичної діяльності, замкнулися в собі. Багато вчених, фахівців високої кваліфікації, діячів мистецтва, не знаходячи у власній країні застосування своїм знанням, здібностям і талантам, змушені емігрувати, шукати кращої долі за рубежем. Комуністична партія, враховуючи різке зростання у сучасному світі значення знань, наукових досягнень і зумовлене цим підвищення ролі інтелігенції, вважає своїм обов’язком допомогти людям розумової праці звільнитися від ілюзій лібералізму, усвідомити, що здібності і життєві інтереси інтелігенції можуть бути реалізовані, як показала історія, лише в боротьбі спільно з робітничим класом і трудовим селянством за усунення буржуазії від влади, за соціалізм. В умовах розвалу соціалістичної економіки широко розвинулося приватне, у тому числі дрібне, підприємництво. Це дозволило забезпечити роботою мільйони людей. Враховуючи вітчизняний досвід минулого і сучасний досвід таких країн, як Китайська Народна Республіка, Компартія України підтримує підприємництво, яке виключає експлуатацію найманої праці. При цьому партія бере до уваги подвійну природу дрібних і середніх підприємців – вони і трудівники, і власники. Це зумовлює їх коливання між підтримкою великої буржуазії і пролетаріату, породжує дрібнобуржуазну психологію і стихію, яка об’єктивно служить базою збереження і постійного відтворення капіталістичних відносин. Комуністи бачать своє завдання в роз’ясненні цим верствам того, що в абсолютної більшості з них немає перспективи, – великий капітал і конкуренти розорять їх. Великого значення партія надає посиленню роботи серед молоді, передусім серед студентства. Їх світогляд формується в умовах антикомуністичної експансії, цинічного використання в егоїстичних інтересах капіталістичних сил політичної недосвідченості і наївності молоді. Тому партія надає найважливішого значення тому, щоб за активною участю комсомолу, ветеранів, учених, які стоять на соціалістичних позиціях, допомогти молодим людям звільнитися від нав’язуваних їм антикомуністичних стереотипів. Життєво важливо роз’яснювати молоді згубність буржуазних цінностей і моралі, залучати її до боротьби разом з пролетарями міста і села за гідне майбутнє. Підтримка і допомога комсомолу в цій роботі – обов’язок комуністів. Як і завжди, предметом особливої турботи партії залишаються ветерани – представники покоління, яке створювало, будувало, захищало нашу країну, піднесло її до вершин прогресу, а сьогодні, в умовах панування буржуазії, капітал зробив ветеранів найбільш знедоленими членами суспільства. Чим більше зміцнюється панування буржуазії, тим сильніше наростають в українському суспільстві глибокі суперечності та гострі конфлікти – політичні, економічні, соціальні, ідеологічні, релігійні. В інтересах народу вони можуть бути розв’язані лише з ліквідацією капіталізму і переходом до соціалізму. У нинішніх умовах дедалі гостріше виявляються суперечності між працею і капіталом, між основною масою знедоленого народу і меншістю, що експлуатує його. Це об’єктивно веде до визрівання революційної ситуації. Але її суб’єктивний фактор – свідомість пролетарських мас, їх організована боротьба проти капіталу – визріває повільно. Партія вважає своїм обов’язком допомогти народним масам усвідомити як антинародну сутність політики буржуазних кланів та їх урядів, що змінюють один одного при владі, так і марність роз’єднаних, політично неорганізованих спроб експлуатованих мас протистояти пануванню капіталу. Історичний досвід свідчить: настання революційної ситуації прямо пов’язане з внесенням у стихійну боротьбу трудящих проти буржуазії пролетарської свідомості і організованості, з об’єднанням у цій боротьбі всіх експлуатованих навколо робітничого класу і його авангарду – марксистсько-ленінської партії. У цьому Комуністична партія України вбачає своє покликання і найважливіше завдання. Партія в боротьбі за соціалізм Головними цілями Компартії України, як послідовно опозиційної буржуазному режиму політичної сили, були і залишаються завоювання влади трудящими, побудова в Україні соціалізму, відновлення союзу братніх народів, об’єднання їх у єдиній соціалістичній союзній державі. В усій практичній діяльності Компартія виходить з того, що в сучасних умовах, як і в переджовтневий (1917 рік) період, не можна йти вперед, не роблячи, кажучи словами В.І. Леніна, кроків до соціалізму. Компартія виходить з того, що в соціально-економічних умовах, які склалися в Україні в результаті капіталістичної реставрації, перехід до соціалізму не може бути одномоментним актом. На цьому шляху належить пройти кілька етапів, здолати великі труднощі. Здійснення завдань першого етапу має розчистити шлях для якісного, революційного стрибка в розвитку суспільства до соціалізму і завершитися завоюванням влади в країні трудящими. Зміст завдань на цьому етапі неминуче має загальнодемократичний характер. Виведення країни з глибокої кризи, розв’язання гострих соціально-економічних та інших проблем повинно здійснюватися в інтересах трудящих. Лише шляхом організованого протестного руху вони зможуть добитися поліпшення свого становища. Розгортаючи боротьбу проти політики “шокової терапії”, так званих “ліберальних реформ”, нав’язуваних міжнародним фінансовим капіталом, Компартія пропонує розгорнуту програму-мінімум реформування всієї системи суспільних відносин в інтересах трудящих з урахуванням реалій, що склалися в Україні. У політичній сфері Компартія рішуче виступає проти сповзання правлячого режиму до авторитаризму, підпорядкування державної політики диктату кримінально-олігархічних кланів і зарубіжних фінансових кіл. Конкретними завданнями у цій сфері є: - скасування інституту президентства, утвердження демократичних засад державного і громадського життя; - перегляд виборчого законодавства з метою забезпечення такого, що відповідало б питомій вазі у складі населення, представництва у Верховній Раді України, органах місцевого самоврядування робітників, селян, інтелігенції, жінок, молоді; - запровадження практики відкликання виборцями депутатів усіх рівнів і суддів, які не виправдали довіри трудящих; - перехід до виборності суддів низової ланки безпосередньо громадянами відповідних територій; - наповнення реальним змістом і належне фінансове забезпечення регіонального і місцевого самоврядування; - запровадження в країні системи народного контролю; - створення рад трудових колективів, наділених повноваженнями для здійснення контролю за господарською діяльністю підприємств; - придушення корупції, організованої злочинності, насамперед у вищих ешелонах влади; - ліквідація пільг і привілеїв для чиновництва. Рішуче виступаючи проти будь-яких проявів сепаратизму, Компартія надає великого значення врахуванню специфіки різних регіонів країни, зумовленої їх історичним минулим, етнічним складом населення, традиціями та іншими обставинами, не виключаючи можливості переходу до федеративного устрою України при міцних конституційних гарантіях єдності країни. Висуваючи гасло “Вся влада Радам депутатів трудящих” як найважливішу мету своєї боротьби, комуністи підтверджують готовність і відкритість до співробітництва з іншими прогресивними суспільними силами. У сфері економічної політики Компартія вважає основними такі напрями: - відновлення у повному обсязі життєво необхідних функцій держави – планування, регулювання, координації і контролю, модернізацію народного господарства з опорою на внутрішні інвестиції, інноваційні технології; - створення потужного, конкурентоспроможного на світових ринках державного сектору економіки, передусім повернення у найкоротші строки в загальнонародну власність підприємств базових галузей промисловості, що мають стратегічне значення: паливно-енергетичного комплексу, металургії, машинобудування, військово-промислового комплексу, високоприбуткових виробництв в інших галузях, а також транспорту, систем зв’язку й інфраструктури; - встановлення громадського контролю над економікою, з тим щоб вивести всі її сфери з тіні, відвернути спекуляції, монопольні змови, зупинити інфляцію, стихійне зростання цін і тарифів; - розробку і здійснення конкретних програм модернізації галузей вітчизняної економіки, переведення їх на сучасну технологічну базу, прогресивну зміну галузевої структури, підвищення ефективності; - істотне збільшення державних вкладень у розвиток науки, освіти, культури, охорони здоров’я; - досягнення енергетичної незалежності вітчизняної економіки за рахунок збільшення виробництва власних енергоресурсів, у тому числі за рахунок нарощування видобутку і переробки вугілля, що має для нашої країни особливе, у тому числі соціальне, значення, використання відновлюваних джерел енергії (вітру, сонця, припливів-відпливів), впровадження енергозберігаючих технологій; - запровадження державної монополії на виробництво і реалізацію лікеро-горілчаних напоїв і тютюнових виробів; - неприпустимість перетворення земель сільськогосподарського призначення на предмет купівлі і продажу, неухильне дотримання положення Конституції України про те, що земля є основним національним багатством, об’єктом права власності Українського народу і перебуває під особливим захистом держави. Земля, води, ліси, надра, корисні копалини та інші природні ресурси не можуть перебувати у приватній власності – такою є непорушна позиція Компартії; - розробку і реалізацію комплексної, розрахованої на 10–15 років, програми розвитку агропромислового комплексу, відтворення великого, що грунтується на добровільних кооперативних засадах, високорозвинутого сільськогосподарського виробництва, підтримку агропідприємств з державною формою власності; - захист і реабілітацію традиційного середовища проживання людини; - подолання наслідків зруйнування житлово-комунального господарства; - створення сучасної комунікаційної інфраструктури; - припинення антидержавної практики одержання кредитів міжнародних фінансових і транснаціональних банківських організацій на умовах, які мають дискримінаційний характер, обмежують суверенітет України; - повернення в країну капіталів, що зберігаються в іноземних банках, і недопущення незаконного вивозу капіталу за рубіж; - створення ефективного державного банківського й інвестиційного сектору, забезпечення стабільного курсу національної грошової одиниці. У соціальній сфері Компартія спрямовує протестну боротьбу на ліквідацію бідності, реалізацію права на працю й гідне життя, встановлення соціальної справедливості. Першорядного значення партія надає: - забезпеченню повної зайнятості економічно активного населення, безпечних виробничих умов і гідної оплати праці; - встановленню реального прожиткового мінімуму і забезпеченню не нижче цього рівня пенсій і мінімальної ставки погодинної оплати праці; - запровадженню системи прогресивного оподаткування і державного регулювання цін, здійсненню комплексу заходів, спрямованих на справедливий перерозподіл доходів з метою подолання бідності і протиприродної майнової нерівності, встановленню кримінальної відповідальності за спекуляцію; - забезпеченню безплатного, рівного для всіх доступу до медичних послуг, до середньої і вищої освіти; - державному фінансуванню будівництва соціального житла для малозабезпечених громадян, молодих сімей; - забезпеченню вчених гідною заробітною платою й усім необхідним для науково-дослідної роботи; - створенню системи надійних гарантій соціального страхування, соціального захисту материнства і дитинства, людей з обмеженими фізичними можливостями; - розробці й реалізації державних програм, спрямованих на стимулювання народжуваності, зміцнення фізичного і морального здоров’я населення; - відновленню системи державних установ відпочинку, оздоровлення й творчого розвитку дітей, державного захисту і підтримки дітей-сиріт, дітей-інвалідів та дітей з багатодітних та неблагополучних сімей; - забезпеченню громадян гідною пенсією залежно від трудового стажу, недопущенню зрівнялівки і порушення принципу справедливості при призначенні пенсій; - встановленню і суворому дотриманню стандартів екологічної безпеки, посиленню державного захисту людей, які постраждали внаслідок аварії на ЧАЕС, жителів неблагополучних територій; - належному державному фінансуванню ліквідації наслідків техногенних катастроф і стихійних лих; - радикальній зміні ставлення держави до розвитку соціальної сфери, особливо на селі, збереженню існуючої мережі державних і комунальних установ охорони здоров’я і освіти; - повній компенсації вкладів населення в установах Ощадбанку з урахуванням їх реальної вартості на 1 січня 1992 року. Комуністи і надалі рішуче протидіятимуть будь-яким спробам внести в чинне законодавство зміни, що погіршують становище трудового народу України, – підвищити пенсійний вік, збільшити тривалість робочого тижня, зробити можливим примусове виселення з жилих приміщень, у тому числі за несвоєчасну оплату житлово-комунальних послуг. У духовній сфері Компартія виступає за: - розробку і проведення молодіжної політики, спрямованої на самореалізацію особистості, забезпечення всім молодим людям рівних умов для освіти, одержання спеціальності, працевлаштування, участі в управлінні справами держави і суспільства; - створення ефективної державної системи виховання і освіти дітей та юнацтва; - здійснення ефективних державних заходів на захист і збереження пам’яток історії і культури, припинення фактів вандалізму щодо пам’ятників В.І. Леніну, іншим видатним діячам та історичним подіям у житті нашого народу; - посилення покарання за розповсюдження наркотиків, торгівлю людьми, організацію проституції, пропаганду порнографії, насильства. Комуністи послідовно протидіють духовному і моральному розтлінню молоді, комерціалізації культури, насадженню аморальності, вульгарності і цинізму, націонал-шовінізму та будь-яких форм ксенофобії, фальсифікації історії, приниженню героїчних ратних і трудових подвигів нашого народу, спробам реабілітації і пропаганди, у тому числі в наукових установах, загальноосвітніх і вищих навчальних закладах, ідеології фашизму і неонацизму, зведенню зрадництва в геройство, розгулу антикомунізму й антирадянщини. Компартія вимагає заборони неонацистських організацій, що з’явилися в Україні, встановлення кримінального покарання за будь-які прояви фашизму. Із встановленням влади трудового народу боротьба за соціалізм вступить у другий етап. Його змістом стане подолання наслідків капіталістичної реставрації, відтворення і зміцнення основ соціалістичного суспільства. На цьому етапі необхідно відновити суспільну власність на основні засоби виробництва і планову систему ведення народного господарства, відродити дію соціалістичного принципу розподілу “Від кожного – за здібностями, кожному – за працею”. При цьому буде враховано історичний досвід соціалістичних перетворень у роки Радянської влади, зокрема ленінської нової економічної політики, використано такі механізми і форми організації суспільного життя, які дозволять повною мірою реалізувати гуманістичний потенціал соціалізму, створити надійні гарантії від його деформацій. Конкретні шляхи і форми здійснення соціалістичних перетворень визначатимуться ситуацією, що складатиметься. Партія зацікавлена в тому, щоб соціалістичну революцію було здійснено і владу трудящих встановлено мирно – шляхом політичного і морального тиску на буржуазну владу, через демократичне волевиявлення народу. Як показав історичний досвід, це можливо, якщо протестний рух об’єднує найширші маси, є організованим і активним. Але історія свідчить також про те, що революційні сили мають бути готові і до інших варіантів розвитку подій, які можуть вимагати адекватних, передбачених Конституцією України і Загальною Декларацією прав людини заходів протидії насильницьким діям антинародних сил. Комуністи усвідомлюють, що було б утопією намагатися в усьому реанімувати систему соціально-економічних відносин, яка існувала раніше, за інших умов, при інших принципах і рівні організації виробництва і розподілу, іншій соціально-класовій структурі суспільства, іншому рівні суспільної свідомості. Компартія враховує, що поки панує приватна власність на основні засоби і знаряддя виробництва, на землю і сировину, доти зберігається економічна основа капіталізму. Скасування приватної власності на засоби виробництва – неодмінна умова повної перемоги соціалізму. Це завдання, як і подолання економічної багатоукладності перехідного суспільства, вирішуватиметься в міру визрівання необхідних для цього об’єктивних передумов, шляхами, що відповідатимуть конкретній обстановці. При цьому не йдеться про особисту (індивідуальну) власність, здобуту чесною працею. Орієнтиром для партії у вирішенні таких питань служить принципова настанова класиків марксизму: “...Приватна власність є форма спілкування, необхідна на певному ступені розвитку продуктивних сил... Ця форма спілкування доти не може бути знищена, доти є необхідною умовою для виробництва безпосереднього матеріального життя, – поки не створені продуктивні сили, для яких приватна власність стає обтяжливими оковами”. Визначальним у цьому процесі буде всебічний розвиток продуктивних сил, покладення в основу основ у безпосередньому процесі виробництва розумової праці, інтелектуалізація праці фізичної. А це у свою чергу істотно впливатиме на виробничі відносини, передусім на відносини власності. На всі її елементи – володіння, користування, розпорядження – поступово поширюватиметься суспільний характер, що сприятиме подоланню відчуження людей від власності, управління виробництвом. Набудуть розвитку всі форми суспільної власності – загальнонародна, колективна (групова), особиста (індивідуальна). Товарно-грошові відносини на основі досягнень технічного прогресу, електронно-обчислювальної техніки, комп’ютеризації поступово замінюватимуться новими формами обігу, платежу, нагромадження, що виключають корупцію, всілякі махінації. А це сприятиме вдосконаленню планування, наданню йому оперативності і гнучкості. На основі принципів соціалізму, відновлення ролі і розширення обсягів суспільних фондів споживання буде забезпечуватися реальна соціальна рівність. Під нею комуністи розуміють дійсно рівне суспільне становище громадян країни, а жодним чином не рівність фізичних і духовних здібностей окремих осіб. Лише соціалістична держава гарантує всім громадянам рівні правові умови для розвитку їх здібностей. Таке розуміння соціальної рівності, що грунтується на рівному відношенні всіх членів суспільства до володіння засобами виробництва, виключає як зрівнялівку, так і утриманство, передбачає створення необхідних умов для забезпечення справжнього змагання умів і талантів, реалізації багатоманітних позицій і життєвих настанов людей. Компартія виходить з ленінських заповітів про необхідність з’єднання боротьби за демократію з боротьбою за соціалістичну революцію, підпорядковуючи першу другій. Вона добиватиметься наповнення проголошених в буржуазній Конституції України прав і свобод людини і громадянина реальним змістом і гарантіями. Це особливо важливо й тому, що буржуазія та її прислужники лицемірно використовують гасла “демократії”, “прав людини”, “свободи слова” і т.п. для наступу на права і свободи громадян і як зброю в боротьбі проти соціалізму. Компартія рішуче відкидає будь-які спроби нав’язати суспільству націонал-шовіністичну ідеологію, яка становить ідейну основу фашизму, ідеї національної винятковості і неприязні до інших націй і народностей. Партія виступає проти дискримінації за мовною ознакою, за всебічний розвиток української мови і культури, за надання статусу державної російській мові, яка для більшості громадян країни є рідною або мовою повсякденного користування, загальноприйнятою мовою міжнаціонального спілкування, за дальший розвиток українсько-російської двомовності, що історично склалася в нашій країні. Комуністи – за забезпечення для всіх національних і мовних груп передбаченого Конституцією і міжнародними зобов’язаннями України права вільно користуватися рідною мовою, права батьків обирати мову навчання дітей. Партія добивається неухильного дотримання конституційних положень про свободу світогляду і віросповідання, про відокремлення церкви і релігійних організацій від держави, а школи – від церкви. Жодна релігія не може бути визнана державою обов’язковою. Будучи прихильниками діалектико-матеріалістичного світогляду, наукового атеїзму, комуністи з повагою ставляться до переконань і почуттів віруючих. Виступаючи проти використання антикомуністичними силами церкви в політичних цілях, а також проти насаджуваних з-за рубежу псевдорелігійних течій, діяльність яких спрямована на розпалювання міжконфесійної і міжнаціональної ворожнечі, партія бачить своє завдання у згуртуванні всіх трудящих, незалежно від їх світогляду, на боротьбу за соціальну справедливість і гідне життя на землі, а не в потойбічному світі. Підхід Компартії до проблем національної політики, мови, культури, міжконфесійних відносин ґрунтується на визнанні пріоритету прав особи і необхідності захисту інтересів суспільства. Партія вважає за необхідне замінити символіку України, текст і музику її Державного гімну. Характеристики соціалізму в його новій якості будуть коригуватися й уточнюватися, але суть його залишається незмінною – це лад, що грунтується на суспільній власності на засоби виробництва і повновладді трудящих, орієнтований на створення для кожної людини соціально рівних можливостей, формування всебічно і гармонійно розвиненої особи. На подальших етапах соціалістичні перетворення відбуватимуться на власній основі соціалізму і спрямовуватимуться на утвердження комуністичних відносин і духовних цінностей, зміст яких визначатиметься принципом “Кожен – за здібностями, кожному – за потребами”. Так соціалізм у процесі природного розвитку поступово переростатиме в комунізм. Побудова комуністичного суспільства як асоціації, в якій вільний розвиток кожного є умовою вільного розвитку всіх, – найвища мета Компартії. Життя покаже, в яких конкретних формах і в які історичні строки проходитиме становлення комунізму. Партія усвідомлює необхідність глибокої теоретичної розробки конкретних проблем, пов’язаних з переходом до комунізму, і запрошує до цієї роботи вчених, всіх свідомих громадян. Україна в сучасному світі Після антисоціалістичного перевороту Україна, як і інші колишні радянські республіки, була втягнута у світову капіталістичну систему, антигуманна сутність якої повною мірою виявилася в долях мільйонів українських громадян. На світовій арені посилюється класова боротьба, триває історичний спір між капіталізмом і соціалізмом. Незважаючи на реставрацію капіталістичних відносин на пострадянському просторі та в країнах Центральної і Східної Європи, досягнення у невеликій групі розвинених капіталістичних держав порівняно високого рівня споживання для частини населення за рахунок хижацької експлуатації людських і природних ресурсів планети, фінансових спекуляцій і нових витончених методів колонізації, капіталізм виявився нездатним вирішити жодну з найгостріших проблем, що стоять перед людством. Він не зміг покінчити з періодичними кризами, безробіттям, катастрофічним поглибленням прірви між купкою багатих країн і більшістю інших, бідних держав, виключити війну з життя суспільства, припинити нестримну експлуатацію людини і ресурсів природи, що загрожує екологічними катастрофами, згубними наслідками для майбутніх поколінь. Об’єктивні процеси інтернаціоналізації в сучасному суспільстві використовуються для проведення політики імперіалістичної глобалізації, утвердження гегемонії Сполучених Штатів Америки, що породило нові виклики і загрози миру і міжнародній безпеці (тероризм, поширення зброї масового знищення, піратство, наркобізнес, злочинність з використанням Інтернету, торгівля людьми та ін.), поставило людство перед небезпекою міжцивілізаційних зіткнень і самознищення. Процеси, що відбуваються в сучасному світі, з новою силою підтверджують вірність ленінської характеристики імперіалізму як вищої і останньої стадії капіталізму. Якісно іншого характеру набули концентрація і вивезення капіталу. Злиття в небувалих раніше масштабах банківського капіталу з виробничим призвело до утворення потужних транснаціональних фінансово-промислових корпорацій і груп, що охопили, подібно до гігантського спрута, всю планету і стали знаряддям надексплуатації. Загострюється боротьба за переділ ринків, перерозподіл сфер економічного і політичного впливу, за контроль над енергетичними, продовольчими, водними та іншими ресурсами планети, шляхами їх транспортування. Використовуючи новітні досягнення в техніці, технології, інформаційній сфері, методи психологічної експансії, імперіалізм не тільки цілеспрямовано зомбує населення планети, насаджуючи споживацтво, а й розширює свій вплив за допомогою нав’язливої реклами та інших методів психологічного тиску. Для досягнення своїх цілей правлячі кола США, інших імперіалістичних держав зміцнюють військово-політичні блоки, вдаються до збройної агресії проти незалежних країн, до перекроювання кордонів. Світ з вини імперіалістів неодноразово опинявся на межі великомасштабного зіткнення, яке в нинішніх умовах може обернутися всесвітньою термоядерною катастрофою. При цьому в хід пускаються витончені прийоми – розпалювання націоналізму, провокування так званих “демократичних”, “оксамитових”, “кольорових” “революцій”, насадження в суверенних державах маріонеткових режимів, які влаштовували б неоколонізаторів. Розвиток подій у світі дає все нові свідчення тому, що сучасна епоха, як і раніше, залишається епохою переходу від капіталізму до соціалізму. Тільки перемога соціалізму дозволить людству подолати суперечності, органічно притаманні капіталістичному світу. Розвиток продуктивних сил, як і передбачали класики марксизму-ленінізму, закономірно викликає «соціалізацію» виробничих відносин в умовах капіталістичної економіки. Це нерозривно зв’язано з переходом від індустріальних до постіндустріальних технологій, широким застосуванням інформатики, автоматизованих виробництв. Життєвою необхідністю стає докорінна зміна характеру продуктивної праці, послідовне перетворення його на працю переважно інтелектуальну, що повною мірою притаманне соціалістичній стадії розвитку суспільства. Дедалі гострішими і важковирішуваними, а в умовах властивого капіталізму хижацького використання природи фактично нерозв’язними стають проблеми, пов’язані з використанням природних ресурсів. Свідченням нерозв’язності суперечностей капіталізму, краху неолібералістських теорій економічного розвитку, історичної приреченості світової капіталістичної економіки і неспроможності однополярної моделі світу є періодично спалахуючі фінансові і економічні кризи. Тепер капіталізм вступив у четвертий етап загальної кризи як суспільної системи. Перший етап був викликаний перемогою Великої Жовтневої соціалістичної революції, другий – утворенням світової системи соціалізму, третій – розвалом колоніальної системи імперіалізму. Нинішній етап характеризується різким загостренням усіх суперечностей капіталізму, втратою ним історичної перспективи і прагненням світової буржуазії повернути назад розвиток суспільства. З огляду на важливе стратегічне положення в центрі Європи Україна залишається об’єктом пильної уваги і постійного хижацького імперіалістичного впливу з боку основних суб’єктів геополітичного протистояння, які прагнуть зберегти її в орбіті свого впливу, перетворити на антиросійський плацдарм. Під їх тиском Україна втратила третій за потужністю у світі потенціал ядерної зброї, не одержавши реальних міжнародно-правових гарантій своєї безпеки. Її Збройні Сили ослаблені. Найважливішим завданням партія вважає закріплення і послідовне дотримання політичного курсу, що виключає членство України в НАТО, інших агресивних блоках. Це вимагає посилення боротьби проти небезпечних планів імперіалістичних держав, діяльності агентів їх впливу всередині нашої країни, проти втягнення України у провоковані агресивними імперіалістичними блоками військові авантюри. Комуністи виступають проти активізації послідовників колабораціоністів – фашистських пособників часів Великої Вітчизняної війни, за об’єднання на принципах інтернаціональної солідарності антиімперіалістичних і антифашистських сил Європи і світу, захист східнослов’янської єдності. Неодмінними зовнішньополітичними умовами виходу України з глибокої, всеохоплюючої кризи, збереження її державного суверенітету Компартія вважає: - проведення незалежного зовнішньополітичного курсу, підпорядкованого державним інтересам України; - активну позицію щодо створення нової загальноєвропейської системи колективної безпеки, яка б охоплювала усі держави континенту і сприяла подоланню конфронтаційного мислення і блокових підходів у міждержавних відносинах; - перегляд нерівноправних, які утискують інтереси України, міжнародних угод, пов’язаних з членством у Всесвітній торговій організації, співробітництвом з Міжнародним валютним фондом та іншими організаціями; - зміцнення оборонного потенціалу, підтримання його на рівні, що забезпечує високу боєздатність вітчизняних Збройних Сил, надійну обороноздатність країни та її безпеку, посилення правового і соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей. Комуністична партія вважає принципово неприпустимим використання Збройних Сил при розв’язанні внутрішніх конфліктів, виступає за посилення громадського контролю за силовими структурами. З урахуванням цих обставин Компартія підходить і до вирішення питань, пов’язаних з можливою участю України в різних міждержавних утвореннях. На даному етапі інтересам нашої країни найбільше відповідають її повноправне членство і активна позиція у Співдружності Незалежних Держав, входження до Митного союзу і Єдиного економічного простору з Російською Федерацією, Республікою Білорусь, Казахстаном. Щодо програмної мети Компартії – відродження добровільного союзу рівноправних народів, об’єднання їх у єдиній союзній державі – Союзі Радянських Республік, реалізації волі більшості народу, висловленої на референдумі 17 березня 1991 року, то, з урахуванням розвитку обстановки у світі й насамперед на пострадянському просторі, партія пов’язує її досягнення з відновленням влади трудящих і здійсненням соціалістичних перетворень у пострадянських країнах, послідовним дотриманням ленінських принципів федералізму. На даному етапі головне – всемірне стимулювання інтеграційних процесів на цьому просторі, забезпечення єдиних, узгоджених дій комуністів, пролетарів України, Росії, усіх колишніх союзних республік у боротьбі проти капіталу, за соціалізм. За об’єднання зусиль трудящих у боротьбі за соціалізм Компартія України, організовуючи боротьбу за революційне перетворення суспільства на соціалістичних засадах, виходить з того, що революція, як відзначали ще К. Маркс і Ф. Енгельс, не може бути здійснена партією, вона здійснюється лише народом. Неодмінними передумовами цього є посилення комуністичного впливу в середовищі робітничого класу, селянства, інтелігенції, серед молоді і ветеранів, єднання класового та різних громадських рухів у боротьбі проти капіталістичної експлуатації і буржуазних інститутів, системи класового панування і гноблення. Запоруку перемоги в цій боротьбі партія вбачає у формуванні єдності дій усіх прогресивних сил на основі спільності корінних інтересів трудящих, їх політичних і соціальних цілей. Необхідною умовою цього є подолання роз’єднаності в комуністичному і робітничому русі, в середовищі лівих сил, їх згуртування на загальній антиімперіалістичній основі. Партія вважає своїм обов’язком допомогти трудящим усвідомити згубність впливу на долю нашої країни та її народу діяльності буржуазних й угодовських політичних партій, у тому числі розкольницьких, псевдокомуністичних, створюваних і фінансованих олігархічним капіталом, які використовують у своїх цілях популярні серед народних мас гасла соціальної справедливості. Актуальним завданням залишається боротьба проти правого і лівого опортунізму, викриття авантюристів і провокаторів, які діють у комуністичному і робітничому русі, бравують псевдореволюційною риторикою, кличуть непідготовлені маси “на барикади”, що за відсутності необхідних передумов може тільки скомпрометувати й ослабити ліві сили, послужити зміцненню антинародної влади. Компартія надає важливого значення зміцненню і радикальному оновленню свого агітаційно-пропагандистського арсеналу на основі використання новітніх досягнень в галузі інформаційних технологій, вдосконалення форм і методів ідеологічної роботи та нарощуванню політичного впливу на суспільні процеси. Дії партії в політичній обстановці, що склалася, спрямовуються на вирішення таких завдань: - посилення теоретичної роботи, насамперед розробки проблем перехідного до соціалізму періоду, шляхів і форм здійснення соціалістичної революції, згуртування навколо партії вчених соціалістичної орієнтації; - цілеспрямоване ведення комуністичної пропаганди і агітації в середовищі робітничого класу з метою формування його класової свідомості і організації революційної боротьби за соціалізм; - розкриття переваг соціалізму, безперспективності й антигуманності капіталістичного ладу, викриття антинародного характеру правлячого в Україні режиму, небезпеки буржуазного націоналізму й антикомунізму; - сприяння усвідомленню широкими масами трудового народу своїх інтересів, необхідності організованої боротьби за їх реалізацію і захист, формування почуття солідарності й оптимізму, віри в перемогу; - забезпечення належного представництва й активної участі Компартії у всіх соціально значущих для трудового народу сферах і подіях суспільного життя; - протидія суб’єктивістському перегляду й перекрученню вітчизняної історії, виховання у громадян інтернаціоналістських переконань; - вдосконалювання контрпропагандистської діяльності як важливого засобу протидії наклепницьким нападкам класових, ідейних противників на нашу партію, на соціалізм. Для розв’язання зазначених завдань партія використовує різні форми боротьби, насамперед позапарламентської, включаючи масові протести, страйки, акції громадянської непокори на захист зневажених прав і свобод та інші, що допускаються чинним законодавством і міжнародними конвенціями. Особливого значення в сучасних умовах партія надає посиленню свого впливу в масових організаціях трудящих. Украй важливо, як вказував В.І. Ленін, вести “комуністичну роботу в профспілках”, бо “інакше як через профспілки, через взаємодію їх з партією робітничого класу ніде в світі розвиток пролетаріату не йшов і йти не міг”. Партійні організації рекомендуватимуть до керівництва профспілками і підтримуватимуть здібних організаторів з числа комуністів і безпартійних, які користуються авторитетом у трудових колективах, здатні активно боротися проти свавілля роботодавців і чиновників в органах влади. Парламентську діяльність і участь у роботі місцевих рад Компартія розглядає як різновид класової боротьби, цілком підпорядковуючи її відстоюванню життєвих інтересів трудящих, публічній пропаганді політики партії, роз’ясненню її позиції з найважливіших питань державного і суспільного життя, викриттю антинародної суті експлуататорського ладу, залученню мас до свідомої і організованої боротьби за соціалізм. Неодмінними умовами модернізації, якісного поліпшення своєї діяльності партія вважає: - ідейне й організаційне зміцнення своїх рядів, підвищення бойовитості первинних партійних організацій, залучення в партію нових, свідомих, самовідданих борців за соціалізм, насамперед із числа молоді; турботу про ветеранів партії, використання їх досвіду; - посилення впливу комуністів у трудових колективах, навчальних закладах, за місцем проживання; - системну ідейно-теоретичну підготовку, політичну самоосвіту партійців, надання їм допомоги в оволодінні ефективними методами політичної боротьби в сучасних умовах, виховання авторитетних, професійних партійних лідерів; - радикалізацію партійної діяльності, розвиток і посилення її революційного характеру, зміцнення класових основ опозиційності буржуазній державі; - неухильне дотримання ленінських норм партійного життя і принципів колективності керівництва; рішуче припинення будь-яких дій, що підривають бойовитість партії, створюють загрозу розколу партійних рядів; - демократизацію внутріпартійного життя, утвердження атмосфери партійної товариськості і взаємодопомоги, зміцнення партійної дисципліни на основі неухильного дотримання принципів демократичного централізму; - підтримання в чистоті морального обличчя комуністів, посилення контролю з боку партійних мас та їх впливу на діяльність керівних органів і партійних лідерів, недопущення проявів дрібнобуржуазності, фракційності, бюрократизації й вождизму. Історичний досвід переконує, що життєва сила партії багато в чому визначається її здатністю вчасно виявляти і виправляти помилки, вміло використовувати критику і самокритику – випробувану зброю в боротьбі з недоліками, хворобливими явищами, що підривають здоровий організм партії, свідчення серйозності і відповідальності партії, приклад виховання і навчання класу, а потім і всієї народної маси. Основою нашої ідеології є марксистсько-ленінське вчення, його складові частини – матеріалістична філософія, політична економія, науковий комунізм, збагачувані теоретичними працями вчених-марксистів і практикою комуністичних і робітничих партій. Творчий розвиток марксизму-ленінізму й оволодіння кожним комуністом, насамперед керівними кадрами, теорією і тактикою більшовизму – найважливіша умова підвищення впливу нашої партії в масах, успішного протистояння натиску реакційних сил, антикомуністичній пропаганді, її згубному впливу на уми і серця людей, організації їх на боротьбу за соціалізм. У політичній боротьбі, у тому числі при виборі можливих союзників, входженні в різні коаліції і блоки, Комуністична партія виходить з інтересів боротьби за соціалізм, керуючись ленінським вченням про стратегію і тактику, зберігаючи непохитну вірність принциповій комуністичній позиції. Будучи членом Союзу комуністичних партій – СКП–КПРС, Компартія України бере активну участь у його діяльності, розвиває співробітництво з комуністичними і робітничими партіями, прогресивними антиімперіалістичними рухами всього світу, послідовно виступає за тісну координацію і єдність дій комуністів на міжнародній арені. Історичний досвід свідчить, що в годину тяжких випробувань успіх у боротьбі проти ярма капіталу, за соціалізм приходить лише тоді, коли трудящі вірно усвідомлюють свої корінні інтереси і рішуче підтримують партію, яка веде їх на боротьбу за ці інтереси. Свій високий обов’язок Комуністична партія України бачить у тому, щоб прискорити процес політичної самоорганізації трудового народу, гідно виконати історичну місію – бути його авангардом у боротьбі за соціалістичне майбутнє нашої Вітчизни. Комуністична партія України закликає: “Трудящі України, єднайтеся в боротьбі за Радянську владу, соціалізм і союз братніх народів!”


source: fineweb

text: Чи є майбутнє у молодої держави, при владі якої знаходяться іноземці? Не ті іноземці, яких офіційно запросили, як топ-менеджерів, щоб вони своїми знаннями та досвідом допомагали розбудовувати сучасну, економічно розвинуту, суспільно згуртовану та конкурентоздатну державу. А інші, «приховані» іноземці, які ігноруючи Конституцію України та Закон України «Про громадянство України», отримали громадянство України не припиняючи громадянство інших держав. Ті іноземці, які всупереч Конституції України та Закону України «Про громадянство України», отримали паспорт іншої країни на додаток до українського. Мова йде насамперед про державних чиновників (так званих можновладців). Надто вже багато таких «законослухняних» громадян з кількома паспортами в кишені, знаходяться при владі в Україні. Інтереси якої держави ці можновладці будуть відстоювати при ухваленні рішень? При проведенні міждержавних переговорів та підписанні договорів або контрактів? В економіку якої держави вони вкладатимуть кошти, що «законним» шляхом вкрадені з державного бюджету України? Мало ймовірно, що це буде українська економіка. Радше гроші підуть у Росію, Ізраїль, Кіпр, Сейшельські або Мальдівські острови, США, Швейцарія, країни ЄС або інші держави, де відкриті рахунки для коштів, «чесно зароблених» в Україні. Більшість так званих «українських» можновладців не особливо приховують свої подвійні та потрійні громадянства. І при цьому вони ще нас повчають, що треба жити за Конституцією. Щодо цього я з ними згоден. Треба виконувати. Але чому тільки пересічним громадянам? Давайте згадаємо основні положення законодавства України про громадянство. Сьогодні в Україні існує єдине громадянство. Право рішення про прийняття до громадянства України та припинення громадянства належить Президентові України (статті 4 та 106 Конституції України). Закон України «Про громадянство України», який, зокрема визначає порядок та умови прийняття до громадянства України, підстави для втрати громадянства України, а також повноваження державних органів, які беруть участь у вирішенні питань громадянства та відповідальність посадових і службових осіб за порушення законодавства про громадянство. Стаття 9 цього Закону визначає умови прийняття до громадянства України, а саме: - визнання і дотримання Конституції України та законів України; - подання декларації про відсутність іноземного громадянства (для осіб без громадянства) або зобов'язання припинити іноземне громадянство (для іноземців). - іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство (підданство) цих держав. Стаття 19 визначає підстави для втрати громадянства України, а саме: добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття. Все дуже чітко та логічно – з одного боку громадянин України не може бути громадянином іншої держави, а з іншого – добровільне набуття громадянства іншої держави є підставою для втрати громадянства України. І хто в державі повинен регулювати зазначене питання? Президент України приймає рішення і видає укази відповідно до Конституції України і цього Закону про прийняття до громадянства України і про припинення громадянства України (стаття 22); Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань громадянства готує подання про втрату особами громадянства України і надсилає їх на розгляд Комісії при Президентові України (стаття 24); Міністерство закордонних справ України готує подання про втрату особами громадянства України і надсилає їх на розгляд Комісії при Президентові України (стаття 25). Як бачимо, Законом України визначено хто повинен регулювати та реагувати на питання подвійного та потрійного громадянства в нашій державі. Але ж чому ніхто не реагує на порушення Конституції й Закону? Може тому, що з припиненням громадянства України, припиняються повноваження державної посадової особи, народного депутата, державного службовця, судді, прокурора, військовослужбовця та співробітника правоохоронного органу. Або може тому, що можновладцям необхідно мати «запасний аеродром» на випадок, якщо з часом їм загрожуватиме покарання за зраду національних інтересів України або за участь в розграбуванні держави. А як каже російське прислів’я «не плюй в колодец, вдруг самому придется напиться». І наостанок: Стаття 29 Закону визначає, що посадові і службові особи, які порушили цей Закон, несуть відповідальність у порядку, передбаченому законами України. Думаю що Генеральній прокуратурі України є над чим попрацювати, щоб державою не керували іноземці. Материалы автора Новости по теме


text: Вперше друкована книга в Україні з’явилася у другій половині XVI ст., а до цього книги були рукописні. Переписування книг — це була дуже копітка, виснажлива робота. На одну книгу йшло дуже багато часу: і рік, і більше. Тому подією величезної культурної ваги стало запровадження книгодрукування в Німеччині у середині XV століття, яке швидко було запозичене практично всіма країнами Європи, у тому числі й Україною. У 1464 році воно виникло в Італії, у 1470 році — у Франції, у 1473 році — в Голландії та Угорщині, у 1474 році — в Іспанії, у 1480 році — в Англії. Початок слов’янського друкування припадає на 1491 рік, коли відомий друкар Фіоль у Кракові надрукував дві книжки — „Часословець» і „Осмоглас- ник». Обидві книги набрані кирилівським шрифтом, який є основою сучасної української та російської азбуки. На жаль, життя і діяльність Фіоля Швайпольта закінчилося трагічно. Саме за друкарську діяльність він був заарештований краківською інквізицією. Це сталося у 1491 році. Батьком українського друкарства вважають Івана Федорова. Іван Федоров народився близько 1510 року (точна дата його народження невідома). Вважають, що він навчався у Краківському університеті, який закінчив у 1532 році і здобув ступінь бакалавра. У 50-х-60-х роках XVI століття працював дияконом у церкві Ніколи Гостужського в Московському Кремлі, паралельно працюючи в анонімній друкарні, яку невдовзі було закрито. Згодом переїжджає до Львова, де з великими труднощами відкриває друкарню. У 1574 році він друкує „Апостол», який вважається першою українською друкованою книгою в Україні. Ця книга вийшла тиражем 1000 примірників обсягом 560 сторінок (збереглося 77 книг). У Львівській друкарні Іван Федоров видає й „Азбуку» — перший слов’янський підручник, надрукований кирилівським шрифтом. Обсяг книги — 80 сторінок (збереглося декілька примірників). У 1576 році Іван Федоров переїжджає до Острога, де на кошти князя Острозького відкриває друкарню, і за чотири роки (з 1578 по 1581) випускає у світ „Азбуку», „Псалтир», „Новий Завіт» (988 сторінок!), „Книжку зібрань речей найпотрібніших коротко викладених» та „Хронологію». За бажанням і на кошти князя Острозького (засновника Острозької вищої школи) у 1581 році Іван Федоров видає один з шедеврів давньоукраїнського друкарства — повну слов’янську „Біблію» (1256 сторінок, тираж — 2000 примірників). У 1582 році переїжджає знову до Львова, планує відкрити власну друкарню, але смерть перервала всі плани й наміри. 5 грудня 1583 року перший український друкар Іван Федоров помер. Похований у місті Львові в Онуфріївському монастирі. „Друкар книг, перед тим небачених» — такий напис викарбовано на надгробній плиті людині, життєвим кредо якої було „духовне насіння розсівати по світі і всім роздавати належну їм духовну поживу». Після смерті Івана Федорова у 1583 його друкарське устаткування перейшло до Львівської Братської друкарні. У 1977 р. скульптори Б. Борисенко і В. Подольський у Львові спорудили пам’ятник славному українському першодрукареві, у цьому ж році відкрито музей і присвоєно його ім’я Львівському поліграфічному інституту (нині — Академія друкарства). Іван Федоров багато зробив для розвитку друкарської справи. Саме він уперше ввів друкований шрифт, ще задовго до реформи Петра І використав скорочений шрифт — „гражданку», вперше помістив у книгах гравюри світського змісту, сторінки оздоблював рамками, орнаментом тощо. З 20-х років XVII ст. найбільшим центром книгодрукування в Україні стає Києво-Печерська лавра. Лаврська друкарня видавала переважно церковно-служебну, богословську літературу, але не обходила своєю увагою і навчальну, світсько-політичну літературу та віршовані твори („Служебник», „Псалтир», „Акафіст», „Триодь», „Євангеліє вчительне», „Часослов», „Лексікон словеноросский» та багато інших). Видання Києво-Печерської лаври відзначалися високою поліграфічною технікою. Титульний аркуш прикрашався гравюрами на сюжет книги, текст кожної сторінки був обрамлений орнаментом або рамкою, оправа книг виготовлялася із дощечок, обтягнутих шкірою або дорогою тканиною, прикрашалася тисненням, орнаментом, а в центрі вміщувався «медальйон із зображенням сцен із релігійних творів. Сам текст творів був надрукований червоними і чорними фарбами, використовувалися різні шрифти. У 1625 році у місті Малині (на Житомирщині) була заснована паперова фабрика, у цей же період було виготовлено новий друкарський шрифт, що підняло книгодрукування в Україні ще на вищий рівень. То ж не випадково, що до 1648 року в Україні функціонувало 25 друкарень, існувати дуже зручні мандрівні друкарні. Запитання і завдання на закріплення: 1. На який період припадає початок слов’янського книгодрукування? 2. Кого вважають батьком українського друкарства? 3. Що Вам відомо з біографії Івана Федорова? 4. Назвіть основні проблеми, з якими зіткнувся Іван Федоров, що перешкоджали відкриттю друкарень в Україні. 5. Коли і де були надруковані перші книги в Україні? 6. Що нового вніс Іван Федоров у друкарську справу? •7. Де, коли і ким був споруджений пам’ятник Івану Федорову? 1. Назвіть найбільший центр книгодрукування в Україні у XVII ст. 2. Чим Ви поясните, що Києво-Печерська друкарня друкувала переважно церковнослужебну і богословську літературу? 3. Що Ви можете сказати про темпи розвитку друкарської справи в Україні у XVI столітті? Література 1. Апанович О. Розповіді про запорізьких казаків. — К., 1991. 2. Бабишкін С. Початкова школа на Україні з давніх часів до кінця ХУШ ст.. „Початкова школа». — No10. — 1991. 3. Виговський М., Філоненко С. Києво-Могилянська академія у ХУШ ст.. //„Київська старовина» No6. — 1992. 4. Грушевський М. Про українську мову і українську школу. — К., 1991. 5. Загнітко А.П., Островська Л.С. Сучасне ділове українське мовлення. -Донецьк., 2001. 6. Коба Л. Братські школи в Україні // „Початкова школа». — No11. - 1994. 7. Крип’якевич І. Коротка історія України. — К., 1993. 8. Мазур П. Отчі світильники. — Донецьк, 1998. 9. Сірополко С. Історія освіти на України. — Львів, 1937. 10. Січинський В. Чужинці про Україну. -Львів, 1991. 11. Толочко П.П. Древний Киев. — К., 1983. Українська і зарубіжна культура. За заг. ред. К.В. Заблоцької. — Донецьк, 2001.


text: Крі́тський бик, або Марафонський бик (грец.Ταύρος της Κρήτης) — 1) бик, що викрав Європу; 2) чародійний бик, який вийшов з моря коло Криту. Мінос мав принести його в жертву Посейдону, але вражений його красою, офірував іншого бика. Посейдон наслав на Критського бика шал, і бик спустошив Крит вогнем, який вибухав з його ніздрів. Критського бика спіймав Геракл і привів у Мікени до царя Еврістея (восьмий подвиг героя). За аттичним переказом, бика цього спіймав Тесей на Марафонському полі.


text: Вітіліго Вітіліго є захворюванням шкірі, при якому вінікають білі пігментні плями, схільні до периферичної зростанню. Причинами цієї хвороби можут послужити дефіціт заліза и міді в організмі людини, а кож затримка процесу окислення ферментів. Розвівається дяни захворювання Під впливим псіхічніх травм, захворювань внутрішніх органів, генетичних та нейроендокринних порушеннях, інфекцій и отруєнь, дисфункції щітовідної и статевої залоз и наднирників. Перший симптом вітіліго – з'явилися депігментованіх плям невеликого розміру. Потім смороду почінають Досить Швидко розростатіся и прійматі неправільні змалює. Лікування комплексне, являє собою застосування ультрафіолетовіх променів у поєднанні з фурокумарінів Рослін походження. Деякі збори лікарськіх рослин володіють фотосенсібілізірующіх Властивості, які можут повернути шкірі її первісній Колір. При вітіліго слід прійматі настій з 2 частин трави звіробою продірявленого, 2 частин трави шавлії лікарської, 1/2 частина листя подорожника великого, 1/3 частина листя кропиви дводомної, 1 частіні квіток календули лікарської, 1 частина трави материнки звічайної и 1 частина квіток ромашки аптечної. Настій рекомендується прійматі до їді 3 рази на день по 1/2 склянки. Не знайшли? Шукайте тут!