text: XVIII століття розпочалося 1701, закінчилося 1800 роком, формальний кінець середньовічної епохи. Події Просвітництво Лісабонський землетрус 1755 року Поява США Кокс як паливо замінив деревину. Війни Велика Північна війна Насильницька депортація українців з Правобережжя на підконтрольну Росії Лівобережну Україну (1711—1712 рр.) Російсько-турецькі війни Війна за іспанську спадщину Війна за польську спадщину 1733-1735 Війна за австрійську спадщину Семирічна війна Поділи Речі Посполитої Американська революція Велика французька революція Політика Геополітика у Східній Європі Поява Російської імперії. Зникнення Кримського ханства. Втрата Польщею державності. Політичні діячі Людовик XIV (король Франції)(1663—1736) Карл XII (1682—1718) Петро I (1672—1725) Мазепа Іван Степанович (1639—1709) Орлик Пилип Степанович(1672—1742) Маркіз де Помбал (1699—1782) Марія Терезія (1717—1780) Маркіза де Помпадур (1721—1764) Катерина II (1729—1796) Максиміліан Робесп'єр (1758—1794) Наполеон Бонапарт (1769—1821) Павло I (1754—1801) Жорж Жак Дантон (1759—1794) Жан-Поль Марат (1743—1793) Фрідріх II (король Пруссії) (1712—1786) Євгеній Савойський (1663—1736) Карл Лотаринзький (1712—1780) Людовік XV (1710—1774) Людовік XVI (1754—1793) Наука Науковці Антоні ван Левенгук (1632—1723) Карл Лінней (1707—1778) Ґотфрід Вільгельм Лейбніц (1646—1716) Ісаак Ньютон (1643—1727) Ломоносов Михайло Васильович (1711—1765) Антуан Лоран Лавуазьє (1743—1794) Винаходи, відкриття Фортепіано, Камертон Парова машина Пароплав Підводний човен Штучні зуби Гума Вимирання (біологія) Блискавковідвід Апертизація Закон збереження маси речовини Перша вакцина проти віспи Художні течії Бароко пізнє Рококо Шинуазрі Просвітництво Класицизм Революційний класицизм тільки у Франції Сентименталізм Ампір Академізм Відомі театральні декоратори Фердинандо Бібієна (1656—1743) Джузеппе Валеріані (1708(?)—1761) П'єтро Гонзага (1751—1831) Композитори Антоніо Вівальді (1678—1741) Йоганн Себастьян Бах (1685—1750) Нікола Порпора (1686—1766) Крістоф Віллібальд Ґлюк (1714—1787) Доменіко Скарлатті (1685—1757) Йозеф Мислівечек (1737—1781) Березовський Максим Созонтович (1745—1777) Антоніо Сальєрі (1750—1825) Вольфґанґ Амадей Моцарт (1756—1791) Йозеф Гайдн (1732—1809) Людвіг ван Бетховен (1770—1827) Нікколо Паганіні (1782—1840) Відомі британські садівники Ланселот Браун Хамфрі Рептон Генрі Хоер Діонісій Мак-Клер Французькі літератори Вольтер Дені Дідро Поль Анрі Гольбах Шарль Луї де Монтеск'є Абат Прево Еваріст Парні Скульптори Скульптори Італії П'єтро Баратта (1659—1729), Італія Джованні Бонацца (1654—1736), Італія Джузеппе Торретто (1661—1743), Італія Антоніо Ґаі (1686—1769) П'єтро Браччі (1700—1773) Філіппо делла Валле (1698—1768) Джованні Баттіста Маіні (1690—1752) Франческо Кабіянка (1666—1737) Джованні Джуліані (1664—1744) Антоніо Тарсія (1663—1739) Джованні Антоніо Кібеі (1706—1784) Джованні Марія Морлейтер Генрі Моренго Джованні Маркіорі Бартоломео Кавачеппі (1715—1799) Антоніо Канова (1757—1822) Відомі скульптори інших країн Матьяш Бернард Браун (1684—1738), Австро-Угорщина Ігнац Франц Платцер (1717—1787), Австро-Угорщина Антуан Куазевокс (1640—1720), Франція П'єр-Етьєн Монно (1657—1733) Фердинанд Брокоф (1688—1731), Австро-Угорщина Георг Доннер (Георг Рафаель Доннер 1693—1741), Австро-Угорщина Лоренцо Матіеллі (Lorenzo Mattielli 1688—1748), Австро-Угорщина, Саксонія Франц Мессершмідт (1736—1783), Австро-Угорщина Гійом Кусту старший (1677—1746) Іван Георгій Пінзель (1707—1761), Україна Етьєн Моріс Фальконе (1716—1791), Франція Жан Антуан Гудон (1741—1828), Франція Карло Бартоломео Растреллі (1675—1744), Російська імперія Козловський Михайло Іванович (1753—1802), Російська імперія Мартос Іван Петрович (1754—1835), Російська імперія Шубін Федот Іванович (1740—1805), Російська імперія Алейжадінью (1738—1814), Бразилія Ламберт Сігізберт Адам (1700—1759), Франція П'єр Легро молодший (1666—1719) Георг Маркварт (рік нар. невід. — 1748 р.), Україна, Львів Жан Домінік Рашетт (1744—1809), Данія, Російська імперія Італійські гравери Лука Карлеваріс (Luca Carlevarijs 1663—1729) Джованні Баттіста Піранезі (Giovanni Battista Piranesi 1720—1778) Джузеппе Вазі (Giuseppe Vasi 1710—1782) Джан Джузеппе Орілья (Gian Giuseppe Origlia) Джованні Антоніо Каналь (Giovanni Antonio Canal 1697—1768) Джованні Баттіста Тьєполо (Giovanni Battista Tiepolo 1696—1770) Джованні Вольпато (Giovanni Volpato 1735—1803) Архітектори Відомі італійські архітектори Філіппо Ювара Луїджі Ванвітеллі Антоніо Рінальді Ніколо Сальві Гаетано Кьявері Ніколо Мікетті Відомі архітектори інших країн Тильман Ґамерський(1632—1706), Реч Посполита Ян Блажей Сантіні Айхл, (1677—1723), Австрійська імперія Бальтазар Нейман (1687—1753), Німеччина Йоган Бернгард Фішер фон Ерлах (1656—1723), Австрійська імперія Йоган Лукас фон Гілдебрандт (1668—1745), Австрійська імперія Антон Ерхард Мартінеллі (1684—1747), архітектор Франц Антон Пільграм(1699—1761), Австрійська імперія Крістоф Дінценгофер (1655—1722), Австрійська імперія Кіліан Ігнац Дінценгофер (1689—1751), Австрійська імперія Йоган Давид Штейнгрубер (1702—1787), Австрійська імперія Джузеппе Кастільйоне (1688—1766) Франческо Сабатіні (1722—1797), Іспанія, італієць за походженням Робер де Котт (1656—1735), Франція Жермен Бофран (1667—1754), Франція Ніколя Легран (1741—1791), Франція, Російська імперія Шарль де Вайї(1730—1798), Російська імперія Етьєн Луї Булле (1728—1799), Франція Паоло Фонтана(1696—1765), Реч Посполита Доменіко Мерліні(1730—1797), Реч Поспоита Якуб Кубицький (1758—1833), Реч Посполита Відомі архітектори Російської імперії Доменіко Трезіні (1670—1734) Вартоломей Растреллі (1700? — 1771) Земцов Михайло Григорович (1684—1743) Йоган-Ґоттфрід Шедель (1680—1752) Квасов Андрій Васильович (1720—1770) Григорович-Барський Іван Григорович (1713—1791) Ковнір Степан Дем'янович(1695—1786) Чевакинський Савва Іванович (1713—1774 ?) Ухтомський Дмитро Васильович()(1719—1784) Кокорінов Олександр Філіпович (1726—1772) Антоніо Рінальді (1710? — 1794) Баженов Василь Іванович(1737—1799) Старов Іван Єгорович(1744—1808) Чарльз Камерон(1743 ? — 1812) Джакомо Кваренгі (1744—1817) Луїджі Руска (1762—1822) Казаков Матвій Федорович (1738—1812) Бланк Карл Іванович (1728—1793) Юрій Фельтен (1730—1801) Тома де Томон (1760—1813) Львов Микола Олександрович (1751—1803) Франческо Кампорезі (1747—1831) Відомі за документами садівники Російської імперії Олександр Леблон(1679—1719) Ян Роозен, Літній сад Деніс Брокет Філіп Пермяков Ф. Аргунов — сад садиби Кусково Вартоломей Растреллі(1700? — 1771) Антоніо Рінальді (1710? — 1794) Львов Микола Олександрович (1753—1804) Болотов Андрій Тимофійович (1738—1733) Джакомо Тромбаро, сад садиби Архангельське П'єтро Гонзага (1751—1831) Художники Художники Російської імперії Зубов Олексій Федорович (1682—1751), гравер Ростовцев Олексій Іванович (бл. 1690— бл.1746), гравер Никитін Іван Микитович (бл. 1690— бл.1742) Іван Якович Вишняков (1699—1761) Луї Каравак (1684—1754) Антропов Олексій Петрович (1716—1795) Федір Степанович Рокотов (1735? — 1808) Якоб Штелін (1709—1785) Левицький Дмитро Григорович (1735—1822) Боровиковський Володимир Лукич (1757—1825) Рокотов Федір Степанович (1735? — 1808) Лосенко Антон Павлович (1737—1773) Жінки художниці 18 ст Розальба Кар'єра (1675—1757) Елізабет Віже-Лебрен (1755—1842) Лабіль Гійяр (1749—1803) Анна Вальє Косте Марґеріт Жерар (1761—1837) Художники Італії Джованні Баттіста Тьєполо (1696—1770) Джованні Доменіко Тьєполо (1727—1804), старший син Джованні Баттіста Тьєполо Донато Креті (1671—1749) Марко Бенефіал (1684—1764) Якопо Амігоні (1682—1752) Розальба Кар'єра (1675—1757) Джованні Паоло Паніні (1691—1765) Джузеппе Боніто (1707—1789) П'єтро Ротарі (1707—1762) Франческо Цуккареллі (1702—1788), пейзажист, театральний декоратор Бартоломео Назарі (1699—1758), портретист Белотто Бернардо (1720—1780) Джованні Баттіста Піранезі (1720—1778) Помпео Батоні (1708—1787) П'єтро Лонгі (1702—1785) Себастьяно Чеккаріні (1703—1783) Карло Маджині (1720—1806) Франческо Гварді (1712—1793) Санто Прунаті (1652—1728) Гаетано Гандольфі (1734—1802)батько Мауро Гандольфі (1764—1834)син Бернардо де Домінічі (1683—1759), художник, історіограф Марко Річчі (1656—1730), художник і сценограф Антоніо Джолі (1700—1777), художник Художники Західної Європи Олександр Рослін (1718—1793) Луїс Мелендес (1716—1780) Франсіско Байєу Грегоріо Ферро (1742—1812) Німецькі і німецькомовні художники Крістиан Беренц (1658—1722) Ян Купецький (1667—1740) Георг Лішевський (1674—1750) (Крістіан Фрідріх Рейнгольд 1721—1794) Анна Розіна де Гаск (Лішевська у дівоцтві 1713—1783) Крістіан Лішевський Йонас Дрентвет (1656—1736) Йоган Лукас Кракер (1717—1779) Художники Франції Клод Жилло (1673—1722) Антуан Ватто (1684—1721) П'єр Сюблейра (1699—1749) Ніколя де Ларжильєр (1656—1746) Гіацинт Ріґо (1659—1743) Жан-Батіст Удрі (1686—1755) Франсуа Буше (1703—1770) Жан-Батіст Перроно (1715—1783) Ніколя-Гай Брене (1728—1792) Жан-Оноре Фрагонар (1732—1806) Жак де Лажу молодший (1686—1861) Жан-Батист Реньо (1754—1829) Жак-Луї Давід (1748—1825) Гюбер Робер (1733—1808) Британські художники Вільям Хогарт (1697—1764) Френсіс Хейман (1708—1776) Томас Гейнсборо (1727—1788) Джошуа Рейнольдс (1723—1792) Джордж Ромні (1734—1802) Френсіс Котс (1726—1770) Вільям Гамільтон () Бенджамін Вест (1732—1820) Томас Хадсон (художник) (1701—1779) Йосип ван Акен (1699—1749) Джон Хопнер (1758—1810) () Художники і графіки Японії Торії Кійонобу Старший (鳥居 清信, 1664—1729 ?) Харунобу Судзукі (鈴木春信, 1725 ?—1770) Кацукава Сюнсо (勝川 春章, 1726—1793) Іпіцусай Бунтьо (筆斎文調, 1725—1794) Кітаґава Утамаро (喜多川歌麿, 1753—1806) Мацумура Ґосюн (松村 呉春, 1752—1811) Торії Кійомасу (鳥居清重, 1667 ?—1722) Окумура Тосінобу (бл. 1717—1742) Ран'ейсай Асікуні (1775—1820) Видатні літератори України Мазепа Іван Степанович Іван Котляревський Григорій Сковорода Відомі авантюристи та авантюристки Джакомо Казанова (1725—1798) Княжна Тараканова Єлизавета Чудлей Граф Каліостро Емма Гамільтон (Леді Гамільтон) Омелян Пугачов Граф Сен Жермен Шевальє д'Еон Наполеон Бонапарт 2-ге тисячоліття Ранній новий період


source: wikipedia

text: Анато́мія (з — верх і — різати) — це наука про форму, будову організму та окремих його органів чи систем. Загальний термін анатомія охоплює анатомію людини, або антропотомія ( та ), анатомію тварин, або зоотомію, та анатомію рослин, або фітотомію. Предмет і розділи анатомії За старих часів анатомічні дослідження мали своїм предметом майже виключно людину, і тільки в разі крайності, коли не можна було вивчати людські трупи, вдавалися до розсічення ссавців. Тому під анатомією розуміли переважно анатомію людини. Пізніше наука почала займатися також будовою тварин. Таким чином як окрема галузь виникла анатомія тварин, або зоотомія. Нарешті взялися за дослідження внутрішньої будови рослин, що склало нову галузь науки, рослинну анатомію, або фітотомію. Оскільки між людиною і хребетними, а також між усіма тваринами взагалі існує багато спільного, то наука неминуче повинна була прийти до вивчення подібностей та відмінностей цієї будови, і таким чином народилася порівняльна анатомія. Вона у зв'язку з палеонтологією та еволюційною теорією добувала найголовніші опори вченню про походження видів. Винахід збільшувальних лінз допоміг з'ясувати те, що здається однорідним неозброєному оку, але насправді має дуже тонку і складну будову. Внаслідок цього від анатомії спочатку відокремилася особлива наука під назвою мікроскопічна анатомія. Згодом вона перетворилась на самостійне вчення про тканини і займається дослідженням найтонших подробиць організації — гістологія. Більшість хвороб супроводжується грубими або тонкими змінами в положенні або будові різних органів і їхніх тканин — дослідження цих змін становить предмет патологічної анатомії. Анатомія людини Анатомія людини — розділ анатомії, що вивчає органи та системи органів людського тіла. Анатомія людини вивчає зовнішні форми і пропорції тіла людини і його частин, окремі органи, їх мікроскопічну та макроскопічну будову. Анатомія людини має клінічні підрозділи: нормальна анатомія — розділ анатомії, що вивчає органи та системи органів людського тіла в нормі. патологічна анатомія — вивчає вражені хворобою органи та тканини. хірургічна анатомія вивчає будову тіла по ділянкам, з врахуванням положення органів та їх взаємовідношень відносно одне одного та відносно скелету людини. Історичний розвиток анатомії Стародавній світ Перші згадки про будову людського тіла зустрічаються в Стародавньому Єгипті. У 27 столітті до н. е. єгипетський лікар Імхотеп описав деякі органи та їхні функції, зокрема головний мозок, діяльність серця, поширення крові і кровоносні судини. У давньокитайській книзі «Нейцзін» (11-7 ст до н. е.) згадуються серце, печінка, легені та інші органи тіла людини. В індійській книзі «Аюрведа» («Знання життя», 9-3 століття до н. е.) міститься великий обсяг анатомічних даних про м'язи, нерви, типи статури і темперамент, головний і спинний мозок. Великий вплив на розвиток анатомії людини справили науковці Стародавньої Греції. Першим грецьким анатомом вважають лікаря і філософа Алкмеона Кротонського, що володів прекрасною технікою препарування. Видатними представниками грецької медицини й анатомії були Гіппократ, Аристотель, Герофіл. Гіппократ (460—377 роки до н. е.) вчив, що основу будови організму складають чотири рідини: кров (Sanguis), слиз (phlegma), жовч (chole) і чорна жовч (melaina chole). Від переваги однієї з цих рідин залежать і тип темпераменту людину: сангвінік, флегматик, холерик і меланхолік. Названі види темпераменту визначали, за Гіппократом, і різні типи конституції людини, які можуть змінюватися відповідно до змісту тих співвідношень рідин тіла. Виходячи з такого представлення про організм, Гіппократ дивився і на хвороби, як на результат неправильного змішання рідин, внаслідок чого ввів у практику лікування різні засоби, здатні «ганяти рідини». Так виникла «гуморальна» теорія будови організму. Гіппократ велике значення надавав вивченню анатомії, вважаючи її першоосновою медицини. За Платоном (427—347 роки до н. е.), організм людини керувався трьома видами «пневми», що містяться в трьох найголовніших органах тіла — мозок, серце і печінка. Учень Платона Аристотель (384—323 оки до н. е.) зробив першу спробу порівняння тіла тварин і вивчення зародка, він таким чином став зачинателем порівняльної анатомії й ембріології. Не менший внесок зробили у вивчення анатомії людини давньоримські вчені. Їх заслугою варто вважати створення латинської анатомічної термінології. Найяскравішими представниками римської медицини були Авл Корнелій Цельс і Клавдій Гален. Гален вважав, що людське тіло складається із щільних і рідких частин і досліджував організм шляхом спостереження за хворими і розкриття трупів. Він одним з перших застосував вівісекцію і явився основоположником експериментальної медицини. Його основні праці з анатомії: «Анатомічні дослідження», «Про призначення частин людського тіла». Цельс у своїх працях з медицини зібрав найдостовірніші (на той час) знання з гігієни, дієти, терапії, хірургії і патології. Заклав основу медичної термінології. Ввів у хірургію лігатуру для перев'язки кровоносних судин. У V ст. продовжив справу попередників Феодор Прісциан. Найвідоміший перський лікар Авіценна (980—1037 роки) написав «Канон лікарської науки» (близько 1000 року), що містить значні анатомо-фізіологічні дані, запозичені у Гіппократа, Аристотеля і Галена, до яких Авіценна додав власні уявлення про те, що організм людини керується не трьома органами, як стверджував Платон, а чотирма: серце, головний мозок, печінка і яєчко. Відродження У добу Середньовіччя в анатомії людини не здійснено істотних відкриттів. У цей період заборонені розтини, виготовлення скелетів. Анатоми доби Відродження першими після античних лікарів зробили спроби вивчення будови людини і процесів, що відбуваються в ній, і започаткували наукову медицину й анатомію. Вони домоглися дозволу на проведення розтинів. Були створені анатомічні театри для проведення публічних розтинів. Основоположники наукової анатомії — Леонардо да Вінчі, Андреас Везалій і Вільям Гарвей. Леонардо да Вінчі (1452—1519) зацікавився анатомією як художник, однак надалі захопився нею як наукою, одним з перших став розтинати трупи людей для дослідження будови людського тіла. Леонардо да Вінчі першим правильно зобразив різні органи людського тіла, вніс великий внесок у розвиток анатомії людини і тварин, а також явився основоположником пластичної анатомії. Андреас Везалій (1514—1564) використовував об'єктивний метод спостереження при описі будови людського тіла. Розтинаючи трупи, Везалій вперше систематично вивчив будову тіла людини. При цьому він викрив і усунув численні помилки Клавдія Галена (понад 200). Так почався аналітичний період в анатомії, впродовж якого зроблено безліч відкриттів описового характеру. Везалій приділяв основну увагу відкриттю й опису нових анатомічних фактів, які виклав у великій і багато ілюстрованій праці «Про будову людського тіла» (1543). Опублікування книги Везалія викликало, з одного боку, переворот в анатомічних уявленнях того часу, а з іншого — опір анатомів, що прагнули зберегти авторитет Галена. Англійський лікар, анатом і фізіолог Вільям Гарвей (1578—1657), як і його попередник Везалій, вивчав організм, користуючись спостереженнями і досвідом . При вивченні анатомії, Гарвей не обмежувався простим описом структури, а підходив з історичної (порівняльна анатомія і ембріологія) і функціональної (фізіологія) точок зору. Він висловив здогад про те, що тварина у своєму онтогенезі повторює філогенез, і таким чином передбачив біогенетичний закон, доведений Олександром Ковалевським і сформульований пізніше Ернстом Генріхом Геккелем і Фріцом Мюллером в 19 столітті. Гарвей стверджував, що усяка тварина походить з яйця. Це положення дає право вважати Гарвея основоположником ембріології. Гарвей довів циклічність кровообігу і тим самим відкинув вчення Галена про «пневму» і припливи й відпливи крові. Результати своїх досліджень Гарвей виклав у знаменитому трактаті «Анатомічне дослідження про рух серця і крові у тварин» (1628), де стверджував, що кров рухається по замкнутому колу судин, проходячи з артерій у вени через дрібні трубочки. Новий час Впродовж 17-18 століть з'явилися не тільки нові відкриття в області анатомії, а й почали виділятися нові дисципліни: гістологія, ембріологія, порівняльна і топографічна анатомія, антропологія. Після відкриття Гарвея ще залишалося неясним, як кров переходить з артерій у вени, але Гарвей пророчив існування між ними невидимих оком анастомозів, що і було підтверджено пізніше Марчело Мальпігі (1628—1694), коли був винайдений мікроскоп. Мальпігі зробив багато відкриттів в області мікроскопічної будови шкіри, селезінки, нирок і ряду інших органів. Мальпігі відкрив передбачені Гарвеем капіляри, але він вважав, що кров з артеріальних капілярів попадає спочатку в «проміжні простори» і лише потім у капіляри венозні. Тільки Олександр Шумлянський (1748—1795), що вивчив будову нирок, довів відсутність «проміжних просторів» і наявність прямого зв'язку між артеріальними і венозними капілярами. Згодом Каспар Фрідріх Вольф (1734—1794) довів, що в процесі ембріогенезу органи виникають і розвиваються заново. Тому на противагу теорії преформізму, згідно з якою всі органи існують у зменшеному вигляді в статевій клітині, він висунув теорію епігенеза. Французький натураліст Жан-Батіст Ламарк (1744—1829) у своєму творі «Філософія зоології» (1809) одним з перших висловив ідею еволюції організму під впливом довкілля. Продовжувач ембріологічних досліджень Вольфа Карл фон Бер (1792—1876) відкрив яйцеклітину ссавців і людей, встановив головні закони індивідуального розвитку організмів (онтогенезу), які лежать в основі сучасної ембріології, і створив вчення про зародкові листки. Британський біолог Чарльз Дарвін (1809—1882) у своєму творі «Походження видів» (1859) довів єдність тваринного світу. Ембріологічні дослідження Олександра Ковалевського, а також Бера, Мюллера, Дарвіна і Геккеля знайшли своє вираження у біогенетичному законі. Останній був поглиблений і виправлений Олексієм Сєверцовим, що довів вплив факторів зовнішнього середовища на будову тіла тварин і, застосувавши еволюційне вчення до анатомії, став творцем еволюційної морфології. Література Анатомія риб: підручник / О. П. Мельник, В. В. Костюк, П. Г. Шевченко; за ред. О. П. Мельника ; Національний аграрний університет. — К. : Центр учбової літератури, 2008. — 624 с. : рис., фото. — Слов. термінів: с.586-614. — Л-ра: с. 615—620. — ISBN 978-966-364-619-0 Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Посилання К. І. Кульчицький. Анатомія / УРЕ Петренко І. Г. Анатомія / Фармацевтична енциклопедія https://profbook.com.ua/Netter-atlas-human-anotomy-7-edition.html Морфологія.dp.ua — офіційний сайт «Наукового товариства анатомів, гістологів, ембріологів та топографоанатомів України». «Morphology» — науковий журнал товариства і Дніпровського державного медуніверситету. Морфологія (біологія)


text: Лока́льна комп'ю́терна мере́жа, ЛКМ () є об'єднанням певного числа комп'ютерів на відносно невеликій території. В порівнянні з глобальною мережею (WAN), локальна мережа зазвичай має більшу швидкість обміну даними, менше географічне покриття та відсутність потреби використовувати запозичену телекомунікаційну лінію зв'язку. Локальна комп'ютерна мережа — комп'ютерна мережа для обмеженого кола користувачів, що об'єднує комп'ютери в одному приміщенні або в рамках одного підприємства. Історія виникнення ЛКМ Із розвитком нових досягнень в технологіях мереж на початку 80-х років мережі почали поширюватись. Кожна компанія створювала власні стандарти та обладнання, технічні засоби мереж та програмне забезпечення. Ця конкуренція привела до несумісності створених технологій, та виникненню проблем узгодження обладнання. Необхідно було робити повне оновлення обладнання. Спочатку були створені стандарти LAN. Ці стандарти були відкритим набором директив для створення мережевих технічних засобів та програмного забезпечення. Апаратне забезпечення різних компаній було узгоджено, що давало можливість будувати надійні і стабільні LAN [3]. Склад локальної мережі До складу локальної мережі входять: Комп'ютери Мережеві адаптери Периферійні пристрої Передавальне середовище Мережеві пристрої За допомогою локальної мережі один комп'ютер отримує доступ до ресурсів іншого, таких, як дані та периферійні пристрої (принтери, модеми, факси тощо). Використання комп'ютерних мереж дає можливість розподілу ресурсів великої вартості, покращення доступу до інформації, виконувати швидке та якісне прийняття рішень. Прикладом застосування цієї технології може бути E-mail. Сучасні локальні мережі будуються на основі топології зірка з використанням концентраторів (хабів), комутаторів (світчів) та кабелю UTP чи STP 5ї категорії (вита пара). Ця технологія, що носить назву Fast Ethernet дає змогу проводити обмін інформацією на швидкостях 100Мбіт/с, 1Гбіт/с, 10Гбіт/с та навіть 100Гбіт/с. Переваги об'єднання комп'ютерів у локальну мережу Перевагами об'єднання комп'ютерів у локальну мережу є: Розподіл даних (Data Sharing). Дані в мережі зберігаються на центральному РС та можуть бути доступні для будь-якого РС, підключеного до мережі, тому не потрібно на кожному робочому місці мати накопичувач для зберігання однієї й тієї ж інформації. Розподіл ресурсів (Resource Sharing). Периферійні пристрої можуть бути доступні для всіх користувачів мережі (наприклад, факс або лазерний принтер). Розподіл програм (Software Sharing). Усі користувачі мережі можуть мати доступ до програм, які були один раз централізовано встановлені. При цьому повинна працювати мережна версія відповідних програм. Електронна пошта (Electronic Mail). Усі користувачі мережі можуть передавати або приймати повідомлення. Використання мережевих пристроїв у локальних мережах У локальних мережах застосовують такі мережеві пристрої: Концентратори Комутатори Повторювачі Мости Маршрутизатори Завдання, які вирішують локальні мережі Локальні мережі вирішують такі задачі: Радіус дії обмежується невеликими географічними відстанями. Надає множинний доступ до спільного передавального середовища. Права користувача надаються локальним адміністратором. Надає постійний доступ до сервісів локальної мережі. Фізично з'єднує пристрої на невеликій відстані. Існують такі поширені реалізації локальних мереж: Ethernet — локальна мережа з шинною топологією і випадковим методом доступу. Token Ring — кільцева мережа з маркерним методом доступу. FDDI — технологія побудови комп'ютерних мереж, що використовує для передачі сигналу оптоволоконний кабель. Див. також IEEE 802 Internet Комп'ютерні мережі Кампусна мережа (Campus area network, (CAN) Глобальна мережа (Wide area network (WAN)) Міська мережа (Metropolitan area network, MAN) Storage area network (SAN) Personal area network (PAN) Wireless Wide Area Network (WWAN) Wide Area File Services (WAFS) Wide Area Application Services (WAAS) Джерела 1. Новиков Ю. В., Кондратенко С. В. Основы локальных сетей. Курс лекций . Курс лекций. — М.: Интернет-университет информационных технологий, 2005. — ISBN 5-9556-0032-9 2. Валецька Т. М. Комп'ютерні мережі: Апаратні засоби.— К:. Центр навчальної літератури, 2004. — 208 с. ISBN 966-8568-40-0 3. Комп'ютерні мережі: [навчальний посібник] / А. Г. Микитишин, М. М. Митник, П. Д. Стухляк, В. В. Пасічник. — Львів: «Магнолія 2006», 2013ю — 256 с. ISBN 978-617-574-087-3 3. Буров Є. В. Комп'ютерні мережі: підручник / Євген Вікторович Буров. — Львів: «Магнолія 2006», 2010. — 262 с. ISBN 966-8340-69-8 Посилання Локальні мережі Комп'ютерні мережі Поняття про локальні обчислювальні мережі Системна інтеграція Локальні комп'ютерні мережі


text: 9 березня — 68-й день року (69-й у високосні роки) в григоріанському календарі. До кінця року залишається 297 днів. Цей день в історії: 8 березня—9 березня—10 березня Свята і пам'ятні дні Міжнародні Національні : День учителя : народини Тараса Шевченка Релігійні Свято знайдення голови Івана Хрестителя або «Обертіння» Іменини : Іван, Іларіон, Софрон : Грегорі, Катерина, Пакіан, Франческа, Еразм Події 1009 — перше відоме згадування Литви в Кведлінбурзьких анналах. 1230 — болгарський цар Іван Асен II у битві при Клокотниці розбив війська епірського деспота Феодора Комніна. 1309 — Папа Римський Климент V з міркувань безпеки оселився в Авіньйоні (Арль, Священна Римська імперія), де резиденція пап збереглася до 1377. 1497 — Миколай Коперник у Болоньї здійснив перші астрономічні спостереження. 1500 — вийшла в море португальська експедиція з 13 кораблів під командуванням Педру Кабрала, що досягла берегів сучасної Бразилії. 1796 — у Парижі Наполеон I Бонапарт одружився з Жозефіною Богарне, уродженою Таше де ла Пажері (розлучилися 1809 року). 1822 — американець Чарльз Ґрехем отримав патент на штучні зуби. 1831 — королем Луї-Філіппом створений Французький іноземний легіон. 1918 — проголошена Білоруська Народна Республіка. 1930 — у Харківському оперному театрі розпочався судовий процес Спілки визволення України (СВУ). 1932 — в окупованій японськими військами Манчжурії створено маріонеткову державу Маньчжоу-Го. 1933 — прийнятий Конгресом США Надзвичайний банківський Акт сприяв виходу з Великої депресії. 1934 — у Києві засноване видавництво «Веселка». 1940 — грецькі війська зупинили італійський наступ з території Албанії 1945 — американська авіація розпочала одне з найбільших бомбардувань Токіо. 1957 — президент США Двайт Ейзенгавер обнародував програмну заяву про надання американської військової та економічної допомоги країнам Близького Сходу у разі комуністичної загрози. 1959 — у Нью-Йорку на торговельному ярмарку уперше продемонстрували ляльку Барбі. Лише першого року продажі сягли 350 тисяч. 1987 — ірландський гурт «U2» випустив свій найвідоміший альбом «The Joshua Tree». Його CD-версія стала першим CD, проданим тиражем понад мільйон примірників. 2001 — у Києві неподалік будівлі Адміністрації Президента сталася сутичка учасників акції «Україна без Кучми» з міліцейським загоном спецпризначення. Після цього акція УБК пішла на спад. Народились Дивись також :Категорія:Народились 9 березня 1454 — Амеріго Веспуччі, флорентійський мореплавець, в честь якого названа Америка 1810 — Олексій Савич, український астроном і геодезист 1814 — Тарас Шевченко, український поет, письменник (драматург, прозаїк), художник (живописець, гравер), громадський та політичний діяч 1874 — Софія Левицька, українська художниця-емігрантка, працювала в Парижі 1880 — Василь Сімович, український мовознавець, філолог і культурний діяч, дійсний член НТШ 1886 — Георгій Нарбут, український художник, графік, творець державної символіки УНР, перших українських грошових знаків і поштових марок (+1920) 1894 — Роман Сушко, український військовий і політичний діяч, поручник УСС, співорганізатор і полковник Січових Стрільців, співзасновник та крайовий комендант УВО, співзасновник ОУН, командир «Легіону Сушка» (09.1939). 1908 — Тарас Бульба-Боровець, діяч українського повстанського руху часів Другої світової війни, засновник УПА «Поліська Січ» 1910 — Самюел Барбер, американський композитор. 1911 — Роберт Олійник, німецький ас українського походження, перший пілот Люфтваффе, що здобув перемогу на Східному фронті. 1921— Олексій Берест український радянський військовик, Герой України, що встановив, разом з Михайлом Єгоровим та Мелітоном Кантарією, Прапор Перемоги на даху німецького Рейхстагу 1934 — Юрій Гагарін, радянський льотчик-космонавт, перша людина, яка полетіла у космос (1961). 1943 — Боббі Фішер, американський шахіст, єдиний нерадянський чемпіон світу з шахів другої половини XX століття. 1946 — Гарі Марш, канадський хокеїст. 1964 — Жульєт Бінош, французька кіноакторка, лауреат премії «Оскар» («Англійський пацієнт»; «Сімейне життя», «Неймовірна легкість буття», «Три кольори: синій»). 1968 — Юрій Джоркаєфф, французький футболіст, чемпіон світу (1998) і Європи (2000). 1974 — Юрій Білоног, український легкоатлет, рекордсмен України у штовханні ядра. 1983 — Олександр Лавренко, офіцер Збройних сил України, учасник війни на Донбасі. Герой України. 1985 —Іван Алєксєєв (Noize MC), російський опозиціонер рок-музикант, співак, репер, композитор та актор 1986 — Тімур Мірошниченко, український коментатор та ведучий. 1986 — Дмитро Хоркін, генеральник директор «Українського радіо», диктор, ведучий програм. 1993 — Мін Юнґі, південнокорейський репер, автор пісень і Музичний продюсер. 1994 — Лейля Аджаметова, українська чемпіонка та призерка Літніх Паралімпійських ігор з легкої атлетики 1995 — Велл Барія, філіппінська співачка, акторка, студентка і акторка театру. Померли Дивись також :Категорія:Померли 9 березня 886 — Абу Машар аль-Балхі (Albumaser), перський математик, астроном і астролог. 1588 — Помпоній Альматео, відомий італійський художник, учень Джованні Антоніо Порденоне. 1821 — Ніколас Покок, британський художник, відомий картинами військово-морських битв. 1836 — Дестют де Трасі, французький філософ, політик і економіст. Ввів у науковий вжиток термін «ідеологія». 1851 — Ганс Крістіан Ерстед, данський вчений-фізик і хімік, відкрив зв'язок між електричним та магнітним полем. 1895 — Леопольд фон Захер-Мазох, австрійський письменник, автор еротичних та народознавчих романів, від прізвища якого походить термін «мазохізм» (*1836). 1918 — Франк Ведекінд, німецький поет і драматург, попередник експресіонізму. 1942 — Михайло Кравчук, український математик, жертва сталінських репресій 1982 — Леонід Утьосов, радянський артист естради, співак і кіноактор українського єврейського походження. 1994 — Чарлз Буковскі, американський поет, романіст, новеліст. 2005 — Вільям Мюррей, американський письменник, автор містичних романів про світ перегонів (*1966). Примітки


text: Юрій Клен, справжнє ім'я — Освальд-Еккард Бурґгардт, також Бургардт (; 4 жовтня 1891, Сербинівка, Волинська губернія, Російська імперія (тепер Хмельницький район Хмельницької області) — 30 жовтня 1947, Аугсбург, Бізонія) — український поет, перекладач, літературний критик. Батько українського перекладача та редактора Вольфрама Бурґгардта. Входив до "п'ятірного грона" неокласиків на чолі з М. Рильським. Життєпис Народився 4 жовтня 1891 року в селі Сербинівці в родині німецького купця-колоніста Фрідріха Бурґгардта та Каттіни Сідонії Тіль. Дід поета, Авґуст Бурґгардт походив з пруського міста Зольдину, оселився в ХІХ сторіччі на Волині і заклав там фабрику сукна. Мав п'ятьох синів, з яких найстарший Фрідріх Адам, купець за фахом (деякий час він займався продажем сільськогосподарських машин), одружений з Сідонією Амалією з дому Тіль (Thiel) був батьком Юрія Клена, який народився в сім'ї третьою і останньою дитиною. Поет мав двоє хресних імен: Освальд і Екарт. Родина постійно переїжджала від містечка до містечка на Волині й Поділлі. Підлітком протягом кількох років мешкав у містечку Славута Заславського повіту, де розташовувалася резиденція князя Романа Санґушка, що пізніше стала для поета символом «старої романтики». Завершив середню освіту в Київській першій гімназії з золотою медаллю, звідки у 1911 році вступив на романо-германський відділ філологічного факультету київського Університету святого Володимира. В університеті одержав ґрунтовну освіту: студіював англійську, німецьку та слов'янську філологію, історію літератури. Вже тоді захопився творчістю Рільке, мав про нього наукову доповідь, перекладав російською його вірші. 1915 року з передмовою професора Володимира Перетца з'явилася друком наукова праця Бургардта «Новые горизонты в области исследования поэтического стиля».3 початком Першої світової війни Освальда Бургардта депортовано до Архангельської губернії (с. Мар'їна гора). Повернувшись до Києва у 1918 році, закінчив у 1920 році університет — і його прийнято до аспірантури при дослідному інституті УАН. Викладав разом із М. Зеровим у соціально-економічному технікумі с. Баришівки, а також латинську мову в Першій українській гімназії ім. Т. Г. Шевченка. Уже в 20-ті роки розкрилися ті особливості його манери письма, що зближували Юрія Клена з неокласиками: досконале володіння мистецькою формою, своєрідний панестетизм. У Київському інституті народної освіти створив кафедру прикладного мистецтва (1930—1931), брав активну участь у роботі ВУАН. В еміграції З 1931 року живе та працює в Німеччині, тісно співпрацює з поетами, що об'єднувались довкола «Вісника» Д. Донцова. У 1934 році за допомогою професорів Маєра і Чижевського влаштувався викладачем російської і української мови у Мюнстерському університеті. Там само написав і захистив німецькомовну докторську дисертацію «Головні мотиви творчості Леоніда Андрєєва» (1936). У роки Другої світової війни служив за перекладача при штабі 17-ї армії. З 1943 р. працює викладачем в Українському вільному університеті в Празі, по закінченні війни — коротко професором слов'янської філології Інсбруцького університету. Здобув третю премію Українського католицького союзу (трійця переможців — Галина Журба, Юрій Косач та Юрій Клен). З травня 1947 року і до смерті працював головним редактором літературного журналу «Літаври» (виходив у Зальцбурзі, Австрія). За життя поета світ побачило п'ять чисел журналу. Помер Юрій Клен 30 жовтня 1947 року в німецькому Авґсбурзі. Ось як про це згадує Ігор Качуровський: Творчість 1943 року з'являється в світ збірка поезій Юрія Клена «Каравели», в якій автор спробував синтезувати творчі принципи київських неокласиків та ідейно-художні шукання поетів «празької школи». Автор поєднує в єдиному естетичному вимірі трагічну античність («Антоній і Клеопатра», «Цезар і Клеопатра», «Шляхами Одіссея»), героїзм середньовічної лицарської доби («Жанна д'Арк», «Вікінги») та князівсько-гетьманську українську традицію («Володимир», «Символ», «Україна»). Юрій Клен — автор збірки «Каравели» (1943), епопеї «Попіл імперій» (1943—1947), есею «Спогади про неоклясиків» (1946), багатьох літературознавчих праць, перекладів з англійської, німецької, французької та інших мов. Вершинними здобутками Юрія Клена-поета є поеми «Прокляті роки» (1937) та «Попіл імперій» (1943—1947). Трагічне знищення української культури в добу сталінізму, нелюдська жорстокість другої світової війни — центральні теми цих творів. Переклади Окремими книжками перекладів вийшли «Залізні сонети» Фрідріха Рюккерта, новели Ґеорґа Гайма. Крім «Гамлета» і «Бурі» Шекспіра («Гамлета» видано в Україні у 1930-х роках, проте без імені перекладача), переклав Юрій Клен також вокальні твори Л. Бетговена, Ф. Шуберта, Р. Шумана, лібрето до опери Ріхарда Штравса «Саломея» (за однойменною драмою Оскара Вайлда), уривки з поеми «Пісня про Нібелунгів» та численні поезії англійських (Байрон, Шеллі), німецьких (Рільке і Ґеорґе) і французьких поетів. Імена французьких перекладач називає сам у «Спогадах про неоклясиків»: «Я дав поодинокі речі з Рембо, Верлена, Мореаса, Самена, Валері, Ґотьє, Леконт де Ліля» (мова про «Антологію французької поезії», яку здали 1930 року до друку київські неоклясики і яку не пропустила цензура). За редакцією Освальда Бурґгардта вийшло тридцятитомове видання творів Джека Лондона (незакінчене, вийшло 26 з 30 томів), восьмитомове Бернарда Шоу, а також твори Діккенса (якого перекладав і сам Бурґгардт), Гамсуна, Ґете. Юрію Клену належать переклади сонетів Миколи Зерова німецькою мовою, що увійшли до збірки В. Державина «Gelb und Blau: Moderne ukrainische Dichtung in Auswahl» (Авґсбурґ, 1948). Із шведської він переклав повість Свена Гедіна «Завойовники Америки» (Харків: Книгоспілка, 1926). Твори Поезія: Вірші, писані протягом 1913—1922 років російською мовою Сонети, написані в період 1921—1922 років російською мовою поема «Прокляті роки» (видана двічі у Львові 1937 та 1943 рр.; Кракові 1943 року) поема «Попіл імперій» (1943—1947) збірка «Каравели» (Прага, 1943) «Spätlese» (вірші, написані у період 1932—1945 років німецькою мовою) «Дияболічні параболи» (у співавторстві, Зальцбурґ, 1947) Новели: «Акація» (Льойташ, Тіроль, Австрія, травень 1947) «Яблука» (Льойташ, червень 1947) «Пригоди архангела Рафаїла» (Льойташ, липень 1947) «Медальйон» (Баварія, осінь 1947) Нариси: «Черга» «Крізь Великодні минулі...» «Чудо Воскресіння» «Мідь звенящая» (травень 1947) Мемуаристика: «Спогади про неоклясиків» (Мюнхен, 1947) Вшанування пам'яті Іменем Юрія Клена названі вулиці у Вінниці та Києві. У травні 2022 р. в місті Городок Хмельницької обл. провулок Гайдара перейменували на провулок Юрія Клена. Примітки Джерела та література С. І. Білокінь. Клен Юрій // М. Я. Неврлий. Бурґгардт Освальд Федорович // Лучків І. Юрій Клен. Бібліографічний покажчик. — Торонто: Самвидав, 1973. — 106 с. Література «Празька школа»: Хрестоматія прозових творів / Упоряд., передм. і приміт. В. А. Просалової;— Донецьк: Східний видавничий дім, 2004. — 236 с. Празька літературна школа: Ліричні та епічні твори / Упорядування і передмова В. А. Просалової. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2008. — 280 с. Клен Юрій. Твори. Том 1. Нью-Йорк: Наукове Товариство ім. Шевченка, 1992. 382 с. Клен Юрій. Твори. Торонто: Фундація імені Юрія Клена, 1957—1960. Том 2. — 349 с.; Том 3. — 221 c.; Том 4. — 407 c. Клен Юрій. Вибрані твори. Поезія. Спогади. Листи. — Дрогобич: Каменяр,2003. — 616 с. 259 Астаф'єв О. Образ і знак. Українська емігрантська поезія у структурно-семіотичній перспективі. — К.: Наукова думка, 2000. — c.28-33. Ковалів Ю. Освальд Бурґгардт (Юрій Клен) // Слово і час. — 1991. — No 4. — С.41-45. Ковалів Ю. «Празька школа»: на крутосхилах «філософії чину». — К.: Бібліотека українця, 2001. −120 с. Ковалів Ю. Прокляті роки Юрія Клена // Клен Юрій. Вибране. — К.: Дніпро, 1991. — С. 3-23. Саєнко В. Поетика творчості Юрія Клена // Саєнко В. Українська модерна поезія 20-х років XX століття: Ренесансна парадигма. — Одеса, 2004. Сарапин В. Маловідомий Юрій Клен // Українська мова та література. — 2000. — Ч. 7. — С. 3-4. Сарапин В. Осінні мотиви в поезії Юрія Клена // Дивослово. — 1998. — No 9. — С. 8-11. Сарапин В. Поезія Юрія Клена та її місце в літературному процесі першої половини XX ст.: Автореферат дис. на здобуття наук. ступеня канд. філол. наук. — К., 2000. — 20 с. Филипович О. Життя і творчість Юрія Клена // Сучасність. — 1967. — Ч.10 (82). — С. 47-85. Творчість Юрія Клена і міжвоєнна доба в українській літературі. Збірник наукових праць. — Вип. 2 / Ред. кол. І. Руснак (гол.), О. Баган та ін. — Вінниця: ТОВ Фірма «Планер», 2012. — 568 с. Чижевський Д. Юрій Клен, вчений та людина (Із спогадів) // Філософські твори: У 4 т. — К.: Смолоскип, 2005. — Т. 2. — С. 244—253. Українська діаспора: літературні постаті, твори, біобібліографічні відомості / Упорядк. В. А. Просалової. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2012. — 516 с. Рудницький Л. Роберт Люїс Стівенсон і Юрій Клен // Сучасність. — 1974. — Ч. 12 (168). -С. 25-38. Є. М. Пам'яті Освальда Бурґгардта// Літературно-науковий вісник — Реґенсбурґ. Річник XXXII, травень 1948. — С.43-46. Жулинський М. Бурґгардт Освальд // Українська літературна енциклопедія: У 5 т. — К.: Українська енциклопедія ім. М. П. Бажана, 1988. — Т. 1. — С. 249—250. Качуровський І. Життя і творчість Юрія Клена // Променисті сильвети: лекції, доповіді, статті, есеї, розвідки. — К.: Вид. дім «Києво-Могилянська академія», 2008. — С. 249—284.* М. Орест. Ю. Клен про самого себе// Україна і Світ. — Ганновер, 1951. — З. 5. — С. 9-10. В. Кримський. Храм Ґрааля (До проблеми світогляду Юрія Клена). — Зальцбурґ-Інсбрук: Звено, 1948. — 20 с. О. Корчак-Городиський. Спогад про Юрія Клена//Вісті Комбатанта. — Торонто-Нью-Йорк, 1967. — Ч.4. І. Костецький. Мій Юрій Клен// Сучасність. — 1966. — Ч. 7 (67). — С. 55-73 Oswald Burghardt, Jurij Klen: Leben und Werke/ von Josefine Burghardt. — München: Verlag Ukraine, 1962, 112 S. Jutta Lindekugel, Vielfalt der Dichtarten im Werk von Oswald Burghardt (Jurij Klen). Diss. Greifswald. Kassel, kassel university press, 2003. ISBN 978-3-89958-017-4 Клен Ю. Спогади про неокласиків / Юрій Клен. — Мюнхен: Накладом Укр. вид. спілки в Мюнхені, 1947. — 48 с. Руснак Ірина. До питання про місце народження Юрія Клена (Освальда Бурґгардта) // Філологічний дискурс: Зб. наук. пр. — Вип. 3. — Хмельницький: ХДПА, 2016. — С. 138—146. Електронний ресурс: https://www.academia.edu/22922871/До_питання_про_місце_народження_Юрія_Клена_Освальда_Бурґгардта_To_the_question_of_Yury_Klen_s_Oswald_Burggardt_s_real_birth_place Посилання Клен Юрій // Біографічна довідка Internet Encyclopedia of Ukraine: Klen, Yurii Бучинський Д. Юрій Клен в житті і творчості. — Мюнхен: Українське Видавництво, 1962. — 39 с. Марко Роберт Стех Про київських неокласиків // «Очима культури», No 74 Горобець О. Блукання довкруги знаменитого Клена Твори Клен Ю. Каравели. — Прага, 1943. Клен Ю. Спогади про неоклясиків. — Мюнхен, 1947. Клен Ю. Твори. Т. 1. — Нью-Йорк, 1992. Клен Ю. Твори. Т. 2 . — Торонто, 1957. Клен Ю. Твори Т. 3 . — Торонто, 1960. Клен Ю. Твори Т. 4. — Торонто, 1960. Клен Ю. Баляда про помсту// Літературно-науковий вісник. — Реґенсбурґ. Річник XXXII, травень 1948. — С. 6–11. Клен Ю. Прокляті роки. — Краків: Українське Видавництво, 1943. — 40 с. Клен Ю. Прокляті роки// Вітчизна. — 1990. — No 7. АудіочиткаЮрій Клен. Беатріче https://www.youtube.com/watch?v=X2a9LuDzU5s Юрій Клен. Беатріче : https://www.youtube.com/watch?v=H4sNGenwEDA Критика Віра Просалова. Текст у світі текстів празької літературної школи Клен Ю.'' Рецензія на поему Т. Осьмачки «Поет» // Арка. — 1947. — Ч. 5. — С. 40–41. Українські письменники Українські поети Українські літературні критики Українські перекладачі Перекладачі Вільяма Шекспіра Розстріляне відродження Неокласики Українські перекладачі поезії Уродженці Старокостянтинівського району Персоналії:Вороновиця Німці України Випускники Першої київської гімназії Випускники філологічного факультету Київського університету Празька школа Українці Праги Українці Австрії Персоналії:Інсбрук Українці Аугсбурга Померли в Аугсбурзі Люди, на честь яких названо вулиці


text: Степа́н Васи́льович Руда́нський (, Хомутинці, Подільська губернія — , Ялта) — український поет, перекладач античної літератури. Автор класичних сатир на міжнаціональну та антиімперську тематику. Професійний лікар. Життєпис Народився 25 грудня 1833 року (за старим стилем) у селі Хомутинці Вінницького повіту Подільської губернії в родині сільського священника. Після початкової науки в дяка вчився у Шаргородській бурсі (1842–1849) та Подільській духовній семінарії в Кам'янці-Подільському (1849–1855). Ще в роки навчання у семінарії почав назрівати конфлікт з батьком. Коли 1856 року Руданський приїздить до Петербурга, то цілком самочинно, проти волі батька, вступає не до духовної академії, а до медико-хірургічної, відомої вже на той час як осередок передової науки і культури. Тут у 1850–1860-х роках працювали Сергій Боткін, Іван Сєченов та інші молоді передові вчені. У медико-хірургічній академії підтримували традиційний інтерес до літератури й мистецтва. Ще раніше професор хірургії академії Каменецький разом з Парпурою підготував перше видання «Енеїди» Івана Котляревського. Аматорський гурток студентів цього навчального закладу вперше поставив драму Тараса Шевченка «Назар Стодоля» (1844). Тут здобували освіту колишні петрашевці, що, безперечно, активізувало громадянську настроєність студентів. У Петербурзі Руданський зблизився з гуртком українських письменників, що готував журнал «Основа». Петербурзький період найплідніший у житті Руданського-поета. У цей час (1859) він почав друкуватися. Помітно загострюються громадянські мотиви його творчості («До дуба», «Гей, бики!»), визріває й кристалізується майстерність гумористичного й сатиричного вірша, наслідком чого було виникнення нового поетичного жанру в українській поезії — віршованої гуморески-співомовки, тематично різноманітної й стилістично своєрідної. Одночасно Руданський продовжував писати балади, ліричні вірші, віршовані казки й поеми, перекладав з російської та інших мов. Після закінчення академії Руданський, оскільки мав захворювання легенів, одержав призначення працювати повітовим лікарем на південному узбережжі Криму, куди він і приїхав 1861 року. У 1861–1873 рр. Руданський працював міським лікарем в Ялті, карантинним лікарем в порту, а також лікарем у маєтках князя Воронцова. Він доклав багато зусиль для піднесення благоустрою міста, невтомно трудився як лікар і почесний мировий суддя Сімферопольсько-Ялтинської мирової округи, водночас цікавився археологією, етнографією, відновив розпочаті ще на Поділлі фольклорні заняття, продовжував поетичну творчість — головним чином, у галузі перекладу. Знайомство з поетом і композитором Петром Ніщинським, художником Іваном Айвазовським, поетом та істориком Миколою Костомаровим, поетом Амвросієм Метлинським наклало відбиток на творчі заняття Руданського, підтримувало інтерес до живопису, старовини, народної творчості. Найбільше ж уваги в ялтинський період Руданський приділяв перекладам з античної та російської літератур (Гомер, Вергілій, Лермонтов). Смерть і поховання Помер Руданський у Ялті 21 квітня 1873 року (за старим стилем). Передчасну смерть спричинила не лише недуга (сухоти ще зі студентських років), але й надмірні вимоги начальства у зв'язку зі спалахом епідемії холери в Ялті. Його поховали в Ялті на Масандрівському кладовищі. 1892 року на могилі споруджено перший пам'ятник, який згодом замінили на новий. Сергій Єфремов описав перший пам'ятник на могилі Степана Руданського: «Півкругла брила дикого, необтесаного каменя, аршинів на 21⁄2 заввишки... Червонасто-сїрий кольор каменя ... відтїняє невеличкий білий мармуровий хрестик на своєму вершечку... По каміню повив ся розгорнутий аркуш і на йому вирито: На могилї не заплаче Нїхто в чужинї, Хиба хмаронька заплаче Дощем по мені. — — Степан Руданський, український поет, помер року 1873. квітня 21-го, 39 літ...» На місці зруйнованого під час війни Масандрівського цвинтаря було створено Полікурівський меморіал. Сучасний надгробок С. Руданського розташований біля головного входу на меморіал, осторонь від інших збережених поховань. Творчість Вірші Руданський почав писати ще в семінарії у жанрі романтичної балади («Розбійник», «Вечорниці», «Упир», «Розмай» та ін.), в них помітний вплив фольклору й Т. Шевченка. Руданський згодом перейшов до громадянської поезії, засудження кріпацтва («Над колискою». «Не кидай мене»), заклик до праці на ниві рідної культури («Гей, бики!», «До дуба»), звертання до славного минулого свого народу (історичні поеми «Віщий Олег», «Мазепа», «Іван Скоропада», «Павло Полуботок», «Велямін», «Апостол» та ін.). Руданський, готуючи свої твори до видання, укладав їх у рукописні збірки. Цензура, а також урядові заборони утруднювали й гальмували їх друкування. Усі свої твори, включаючи й віршовані переклади, Руданський називав «співомовками». «Співомовки» це збірки гумористичних віршів, жартів, приказок і сміховинок про панів, попів, циган, москалів, поляків, жидів, німців, чортів і т. д., зачерпнутих здебільше з уст народу («Пан та Іван в дорозі», «Піп з кропилом», «Баба в церкві», «Циган з хроном», «Вареники», «Хоробрий лях», «Мошко-асесор», «Зайшов німець раз на баль», «Чорт» та ін.). Термін «Співомовки» закріпив за гуморесками Іван Франко. Гуморески Руданського являли собою нову різновидність гумористично-сатиричних віршованих творів, якої раніше в українській поезії не було і поява якої вимагала закріплення відповідним терміном. Основні автографи творів Руданського складають три томи, переписані й оформлені самим поетом. Перший, під назвою «Співомовки козака Вінка Руданського, книжка перша, з 1851 року до 1857» (Вінок — переклад імені поета з грецької: стефанос — вінок), вміщує пісні та балади в хронологічній послідовності їх написання. Другий — «Співомовки козака Вінка Руданського, книжка друга, 1857–1858 і 1859» — складається з 235 поезій, гуморесок, названих «приказками», й вірша «Студент». Третій — «Співомовки козака Вінка Руданського, 1859–1860» — це пісні, приказки, легенди, історичні поеми. Крім цієї першої авторської редакції творів Руданського, відомі автографи збірок, укладених за жанрово-тематичним принципом у різні часи й призначених до видання. До таких належать рукопис «Нива» (1858–1859) і рукопис, який 1861 року мав уже цензурний дозвіл, але так і не з'явився друком. За життя поета була опублікована лише невелика кількість його творів у петербурзькому тижневику «Русский мир» (1859), у двох номерах «Основи» (1862), в «Опыте южнорусского словаря» Шейковського (1861), у львівському журналі «Правда». Більшість творів поета побачила світ у 80-х — на початку 90-х років уже після його смерті у львівських виданнях «Правда», «Зоря», в «Киевской старине». Перше видання «Співомовок» окремою книгою, яке вмістило двадцять вісім віршів, здійснила в Києві Олена Пчілка 1880 р. під псевдонімом «Н-й Г-ь Волинський» (Невеличкий гурток волинський). Найповніше дореволюційне видання творів Руданського у семи томах (перше видання — 1895–1903, друге — 1910) вийшло завдяки зусиллям М. Комарова, Василя Лукича (В. Левицького), А. Кримського та І. Франка. Найповнішим, найбільш прокоментованим і укладеним з урахуванням авторської роботи над підготовкою рукописів до видання є тритомник «Степан Руданський. Твори в трьох томах» (К., 1972–1973). Крім веселих «співомовок», Руданський писав ліричні поезії («Повій, вітре, на Вкраїну», «Чорний колір», «Ой, чому ти не літаєш» та ін.), що відбивали не тільки особисте горе поета, але й страждання всього народу. Деякі з них стали народними піснями («Повій вітре, на Вкраїну»). Деякі вірші мають автобіографічний характер («Студент», 1858). До літературної спадщини Руданського, основна й найцінніша частина якої була надрукована лише по його смерті, належать і переклади («Слово о полку Ігоревім», уривки з «Краледворського рукопису», Гомерова «Іліада», Верґілієва «Енеїда», частина «Демона» Лермонтова, «Сни» Гейне, поодинокі вірші Т. Ленартовича й Б. Радичевича), збірники народних пісень з власних записів («Народные малороссийские песни, собранные в Подольской губернии С. В. Р.», Кам'янець-Подільський, 1852; «Копа пісень», Ялта, 1862). За життя поета вони не були опубліковані, а після його смерті тривалий час перебували в приватних руках. Виявлені й вивчені фольклористами у часи СРСР, вони видані 1972 у Києві. Вшанування пам'яті У Хомутинцях Калинівського району Вінницької області працює Літературний музей Степана Руданського, заснований у 1959 році й в 1967 році відкритий у спеціально збудованому приміщенні на місці хати батьків поета, де він народився. Починаючи від 1981 року на батьківщині С. Руданського, зокрема в музеї проводяться дні сатири і гумору імені Степана Руданського, що традиційно відзначаються в січні після дня народження гумориста. 2014 р. у місті Калинівка встановлено пам'ятник С. Руданському. 2015 року на колишньому будинку Подільської духовної семінарії у Кам'янці-Подільському урочисто відкрито меморіальну дошку поету і лікарю Степану Руданському. Філателія 17 січня 2009 року введено в обіг поштову марку No 979 «Степан Руданський (1834—1873)». Формат марки — 40×28 мм. Кількість марок в аркуші — 12 (3х4). Номінал марки — 1 гривня. Наклад 200 тисяч примірників. Марку захищено мікротекстом «О. Калмиков». В ультрафіолетових променях світяться дубльоване факсиміле підпису та зображення книг. Художник марки та штемпеля Олександр Калмиков. Освіта В Ялті діє Ялтинський НВК No 15 «гімназія-школа-садок» імені Степана Руданського, в якій є Кімната-музей Степана Руданського. Це єдина україномовна школа Ялти (ред. до окупації Росією). Вулиці У Києві, Львові, Чернівцях, Вінниці, Кам'янець-Подільському, Ужгороді та Ялті є вулиці Руданського. Цікаві факти 1870 року в Ялті поет-романтик Амвросій Метлинський покінчив життя самогубством. Розтин тіла покійного робив Степан Руданський спільно зі ще одним лікарем. Також серед пацієнтів Степана Руданського був, в останні дні свого життя, видатний актор Михайло Щепкін. Твори Оскільки жодної прижиттєвої книжки Руданського не вийшло друком, здебільшого корпус його текстів оцінюється цілісно. Також існує умовний поділ на «серйозну» лірику автора і його гумористичні «співомовки». Співомовки Лірникові думи (1856) Цар-Соловей (1857) Чумак (1871) Видання творів Співомовки, 1880. Поетичні твори, 1886. Руданський С. Вибір із творів: у ред., з передм. та поясненням / Степан Руданський. — У Львові: Наклад. книгарні Наук. т-ва ім. Шевченка, 1927. — 80 с. : іл. — (Видавництво «Для школи і дому» ; ч. 4). Руданський С. Вибрані твори / Степан Руданський. — Київ: Держ. літ. вид-во, 1937. — 274 с. Співомовки, 1944. Руданський С. В. Вибрані твори / Степан Руданський. — Київ: Держ. вид-во худож. літ., 1949. — 158 с. Твори, 1956. Зібрання творів Твори Степана Руданського у 7 томах (1895–1903) Руданський С. Твори Степана Руданського. Т. 1. — У Львові: Накладом т-ва «Просвіта», 1912. — 456 с. : портр. — (Руска письменність ; 9, 1). Руданський С. Твори Степана Руданського. Т. 2. — У Львові: Накладом т-ва «Просвіта», 1913. — 456 с. : портр. — (Руска письменність ; 9, 2). Руданський С. Твори Степана Руданського. Т. 3. — У Львові: Накладом т-ва «Просвіта», 1914. — 478 с. : портр. — (Руска письменність ; 9, 3). Руданський С. Твори Степана Руданського. Т. 5 — У Львові: З друк. Наук. т-ва ім. Шевченка, 1899. — 150 с. Твори в трьох томах (1972–1973) Фольклорні записи Народні пісні в записах Степана Руданського. — Київ: Музична Україна, 1972. — 291 с. Примітки Джерела та література Герасименко В. Я. Життєвий і творчий шлях С. В. Руданського // Руданський Степан. Твори. — К., 1959. Герасименко В. Я. Руданський Степан Васильович // — С. 505. Жадько В. Український некрополь. — К., 2005. — С. 279. Історія української літератури другої половини XIX століття. — К., 1979. — С. 182. Колесник П. Й. Степан Руданський. — К., 1971. Кримський А., Левченко М. Нові знадоби до життєпису С. Руданського. — К., 1929. Колесник П. Й. Творчість Степана Руданського // Степан Руданський. Твори в 3-х тт. — К. : Наукова думка, 1972. — Т. 1. — С. 5—31. Кочерга С. О. Південний берег Криму в житті і творчості українських письменників ХІХ століття // Кримський державний гуманітарний державний інститут. — Ялта, 2001. Кравченко В. О., Пирогова К. М. Художня своєрідність співомовок С. Руданського // Вісник Запорізького державного університету. — 2002. — No 2. Кульова Віра. Український Рабле // Хрещатик. — 2006. — 15 лютого. Лазанська Т. І. Руданський Степан Васильович // Латник Г. Український Рабле // Руданський Степан. Усі твори в одному томі. — К./Ірпінь : Перун, 2007. — С. 5—7. Мишанич О. В. Спадщина С.Руданського // Степан Руданський. Твори в 3-х тт. — К. : Наукова думка, 1972. — Т. 1. — С. 475—478. Панченко В. Ялтинський «поето-лікар»: Кримські хроніки Степана Руданського // День. — 2007. — 27 жовтня. Пільгук І. І. Степан Руданський. — К., 1956. Сиваченко М. Є. Студії над гуморесками Степана Руданського. — К., 1979. Посилання СТЕПАН РУДАНСЬКИЙ | Програма «Велич особистості» | 2017 (ВІДЕО) Твори Степана Руданського в мережевій бібліотеці «Відкрита книга» «І я знов живий світ оглядую...»: до 180-річчя від дня народж. С. В. Руданського (1834—1873): біобібліогр. покажч. / уклад.: Л. Борисенко, Л. Заря, О. Кізян, Б. Хоменко ; вступ. ст. Б. Хоменка ; Вінниц. ОУНБ ім. К. А. Тімірязєва. — 2-е вид., доп. — Вінниця, 2013. – с. — (Сер. «Наші видатні земляки»). Степан Руданський на порталі Експеримент. Твори, статті, біографія Степан Руданський. Енциклопедія життя і творчості Лицар українського слова // Управління культури та туризму Вінницької ОДА Традиційне свято гумору та сатири з нагоди дня народження Степана Руданського відбулось на його малій батьківщині // Укрінформ В Калинівці відкрили пам'ятник Степану Руданськом Збірник історично-філологічного відділу. No 19, вип. 2 : Нові знадоби для життєпису Степана Руданського: спомини та матеріали, що їх опублікували 1925—1929 рр. в «Записках Іст.-філол. від.» В. Герасименко, П. Горянський, М. Левченко, Е. Оксман, В. Отамановський, М. Хращевський та С. Якимович / Аг. Кримський, Мик. Левченко. — У Київі: З друк. Всеукр. акад. наук, 1929. — 89 с. Література до теми "С.В. Руданський – перекладач" На сайті «Мислене древо» Твори Степана Руданського // Укрцентр Твори Степана Руданського в електронній бібліотеці «Відкрита книга» Співомовки Твори Руданського на аудіобібліотеці litplayer Українські поети Українські перекладачі Персоналії:Шаргород Українські медики Випускники Подільської духовної семінарії Люди, на честь яких названо вулиці Подоляни Померли від туберкульозу Люди на марках Перекладачі Гомера Письменники-лікарі


text: Мико́ла Хвильови́й (справжнє ім'я Фітільов Микола Григорович; літературні псевдоніми Юлія Уманець, Стефан Кароль, Дядько Микола) (, Тростянець, Охтирський повіт Харківської губернії — , Харків) — український прозаїк, поет, публіцист, політичний діяч, один з основоположників пореволюційної української прози. Один з найвідоміших представників розстріляного відродження, ідейний натхненник гасла «Геть від Москви!». Життєпис Народився в селищі Тростянець на Харківщині (нині райцентр Сумської області, Україна, тоді Охтирський повіт, Харківська губернія, Російська імперія) у родині вчителів. Батько, Григорій Олексійович Фітільов, був із дворян, у повсякденний час, як писав сам Хвильовий і п'яницею. Розмовляв російською, і саме завдяки йому хлопець «рано перечитав російських класиків, добре познайомився із зарубіжними — Дікенсом, Гюґо, Флобером, Гофманом». Навчався у початковій школі в селі Колонтаєві, де вчителювала його мати, Єлизавета Іванівна (до заміжжя — Тарасенко), потім продовжив навчання в Охтирській чоловічій гімназії, яку був змушений залишити через участь у «так званому українському революційному гуртку», а згодом в Богодухівській гімназії, звідки був виключений за зв'язки з соціалістами під час революційних заворушень. Підлітком мандрував у пошуках заробітку Донбасом і півднем України. Пізніше працював слюсарем у ремісничій школі, у канцелярії волосної управи села Рублівки, брав участь у роботі місцевої «Просвіти». Від 1916 року — учасник Першої світової війни. Вишкіл в окопах війни, громадянська війна сформували в ньому переконаного більшовика. На чолі повстанського загону, який він організував наприкінці 1918 року на Харківщині, воював проти гетьманців, німців, дроздовців, армії УНР. У квітні 1919 року вступив до КП(б)У. Цього ж року одружився з учителькою Катериною Гащенко, вона йому народила дочку Іраїду, але цей шлюб швидко розпався через зраду з боку Хвильового. На початку 1921 року їде «завойовувати» столицю — Харків. Працював слюсарем на заводі. Одружився з Юлією Уманцевою, яка мала дочку від першого шлюбу — Любов, її Хвильовий приймав як рідну і ніжно називав Любистком. Того ж року почав друкуватися в газетах і журналах, в альманахах «Штабель», «На сполох». Активно заявив про себе, як один із організаторів літературно-художнього життя, член-засновник багатьох тогочасних літературних організацій: спочатку «Гарт» (1923); саме в нього зародилась ідея створення напівофіційної студії «Урбіно», що збиралась у нього ж на квартирі і була прообразом ВАПЛІТЕ (1924); потім були ВАПЛІТЕ (1926) (віцепрезидент), ВУСПП (1927), «Пролітфронт» (1930). У 1920-ті роки повністю підтримував і впроваджував у життя політику «українізації», виступав проти русифікаційного і «просвітянського» векторів розвитку української радянської культури. У 1925 році в газеті «Культура і побут», редактором якої був Василь Еллан-Блакитний, Хвильовий опублікував статтю «Про „сатану в бочці“, або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян», якою фактично зініціював літературну дискусію 1925—1928 років. До кінця 1925 року опублікував книгу памфлетів під назвою «Камо грядеши?», а в 1926 — «Думки проти течії»; того ж року в газеті «Культура і побут», додатку до газети «Вісті ВУЦВК», надрукував наступну серію памфлетів «Апологети писаризму». Своєрідним продовженням цих памфлетів стала знаменита стаття «Україна чи Малоросія?», яка, однак, за життя автора так і не з'явилася друком. У цих творах автор висловив вимогу перед новою українською літературою припинити наслідувати Москву й орієнтуватися на «психологічну Європу». Вважав, що на зміну провідній ролі Європи в культурному процесі має прийти «євразійський Ренесанс», у якому провідну роль відводив новій українській культурі. З позицією Хвильового солідаризувались українські націонал-комуністи, літературна група «неокласиків» на чолі з Миколою Зеровим та широкі кола національно свідомої української інтелігенції. Влітку 1926 року, у розпал літературної дискусії, з'явилася друком перша частина роману «Вальдшнепи», де його персонажі, так само невтомно полемізуючи, дошукуються відповідей на найгостріші питання доби, порушують болючі проблеми національного буття, національно-культурного відродження України, осмислюючи непрості уроки революції. Проте саме ці роздуми були піддані нищівній критиці. Незважаючи на це, Хвильовий пристрасно заперечував так званий масовізм, профанацію мистецтва, зведення його до ролі ідеологічного обслуговування партійної й державної політики, наголошував на необхідності позбутися залежності від «російського диригента», адже для більшості тогочасних літераторів було властиве намагання копіювати готові форми і художні засоби російської літератури. Хвильовий вважав таке безглузде копіюванням раболіпством, яке ніколи не дасть справді високохудожнього твору. Микола Хвильовий намагався розтлумачити зміст висунутих ним закликів і гасел («Геть від Москви!», «До психологічної Європи», «Азіатський ренесанс»), пояснював опонентам, що зовсім не закликає до розриву політичного і економічного союзу з Радянською Росією. Однак дискусія набрала політичного звучання, тож культурологічні проблеми вже не бралися опонентами до уваги. Був підданий критиці радянською владою. У листі «Тов. Кагановичу та іншим членам ПБ ЦК ВКП(б)У» від 26 квітня 1926 року Й. Сталін вказав на виступи Хвильового як прояви поширення антиросійських настроїв в Україні. Лист став сигналом для гострої критики з боку московського та республіканського керівництва (виступи та статті Л. Кагановича, А. Хвилі, В. Чубаря, Г. Петровського). Разом з О. Шумським і М. Волобуєвим був трактований як провідний ідеолог однієї з трьох течій «націонал-ухильництва» всередині комуністичної партії («хвильовізму», «шумськізму» і «волобуєвщини»). Намагаючись врятувати ВАПЛІТЕ від розпуску, Хвильовий в 1926—1928 роках змушений був публічно засудити свої погляди та відмовитися від них. У 1927 році працівники ГПУ УСРР заводять справу-формуляр С-183, починається стеження за діяльністю Хвильового. У грудні 1927 — березні 1928 року Хвильовий перебував у Берліні та Відні на лікуванні й активно знайомився з досягненнями європейської культури, працював у плані популяризації української літератури за межами України. Під час перебування в Берліні та Відні Хвильовий веде активне листування з Аркадієм Любченком, з якого видно, що німецька культура справила на письменника надзвичайне враження. У листі Любченку від 16 грудня 1927 року він пише, що «подивитись є що. Це свідчить хоч би той же Берлін, що в ньому я живу уже кілька днів». У наступній кореспонденції Хвильовий рекомендує Любченку, як і всім «ваплітянам», відвідати Європу, при цьому наголошує, що «в Німеччину обов'язково треба завітати, а далі вже Італія, Франція...» В одному з листів зі столиці Австрії від 2 березня 1928 року Хвильовий цікавиться у свого адресата: «Як справа з перекладами на німецьку мову? За всяку ціну ми мусимо вивести нашу літературу на широку європейську арену. Словом, треба мужатись — наше „впереді“». У січні 1928 року, перед поверненням до України, у листі до газети «Комуніст» він вимушено засудив своє гасло «Геть від Москви!». Після повернення продовжував втілювати попередню ідеологічну орієнтацію ВАПЛІТЕ у створених ним журналах «Літературний ярмарок» (1928—1930) та «Пролітфронт» (1930—1931). Після закриття обох журналів пробував писати, дотримуючись «партійної лінії», однак був майже цілком ізольований від літературного життя радянським режимом. Загибель Навесні 1933 року письменник разом з Аркадієм Любченком побував на Полтавщині, де на власні очі бачив трагедію Голодомору. З цієї подорожі повернувся фізично й морально розбитим. В атмосфері шаленого цькування, можливо, передчуваючи наближення тотального терору, після арешту свого приятеля письменника Михайла Ялового на знак протесту проти початку масових репресій проти української творчої інтелігенції 13 травня 1933 року в Харкові, у будинку письменників «Слово», покінчив життя самогубством. Смерть Хвильового стала символом краху ідеології українського націонал-комунізму й кінця українського національного відродження 1920–1930-х років. Твори та ім'я Хвильового залишалися забороненими аж до останніх років існування тоталітарного режиму в Україні. Творчість Перший вірш Миколи Хвильового «Я тепер покохав город» був надрукований у Харкові в 1919 році. У 1921 році побачили світ поема «В електричний вік» та поетична збірка «Молодість», наступного року — «Досвітні симфонії». Позначені впливами романтизму та імпресіонізму, вони дістали досить високу оцінку тогочасних літературознавців (Сергій Єфремов, Олександр Дорошкевич). Проте якнайповніше свій талант Хвильовий розкрив в жанрі новели чи оповідання (переважно короткого, з виразним лірико-романтичним чи імпресіоністичним забарвленням). Збірка його прозових творів «Сині етюди» (1923) стала якісно новим етапом у розвитку тогочасної української літератури, відкрила для неї нові естетичні обрії. Зокрема академік Олександр Білецький у відомій статті «Про прозу взагалі та про нашу прозу 1925 року», опублікованій 1926 у числі 4 журналу «Червоний шлях», назвав Хвильового «основоположником справжньої нової української прози». Новели прозаїка приваблювали не лише тематичною злободенністю, а й стильовою, мистецькою самобутністю, засвідчували утвердження нової манери письма. Виражальність у його ранніх творах відчутно переважала над зображальністю, це була проза музична, ритмізована, навіть незрідка алітералізована, з потужним ліричним струменем. Роль сюжету тут дуже незначна, композиція досить хаотична. Послаблення структурних зв'язків на композиційному рівні натомість врівноважується ритмічною організацією тексту, введенням наскрізних лейтмотивів, виразних символічних деталей. Письменник був неперевершеним майстром у передачі безпосередніх вражень, миттєвих настроїв через предметну чи пейзажну деталь, через ланцюг асоціацій. Загалом у творчій еволюції письменника можна досить чітко виділити два етапи. Перший — це романтична, лірико-імпресіоністична, в основному безсюжетна проза. Другий, початок якого можна датувати приблизно 1926—1927 роками, це період поступового переходу до врівноваженішої конкретно-реалістичної манери письма, опанування майстерністю сюжетобудови у великих прозових формах, а водночас і посилення іронічних, сатиричних інтонацій. Еволюція письменника була непростою, романтичний пафос поступово заступали викривально-сатиричні мотиви, на зміну гімнам революції приходив тверезий аналіз реальної дійсності. Упродовж усього творчого шляху письменника однією з найважливіших для нього була проблема розбіжності мрії і дійсності. Основним композиційним принципом таких новел як «Синій листопад», «Арабески», «Дорога й ластівка» та ін. є бінарне протиставлення сцен реальних і вимріяних, романтичних злетів та реальних приземлень. Романтично забарвлені герої Хвильового найчастіше вступають у гострий конфлікт із своїм часом, його одновимірною буденністю. Редактор Карк — головний герой однойменної новели — лише в своїх мріях повертається до часу національної революції, коли світ існував ще в своїй цілісності, не розірваним між мрією та реальністю. Але його персонажі — це не лише жертви історії, часом вони самі, своїми діями спричиняють її трагедійність. Конфлікт гуманізму та фанатизму осмислюється тут у всій своїй повноті. Для чекіста — головного героя новели «Я (Романтика)» — такий конфлікт постає в особливій гостроті: в ім'я абстрактної ідеї, в ім'я доктрини він має власноруч розстріляти свою матір, але знищення іншої особистості — це водночас і знищення свого людського єства, в такій ситуації неминучого вибору перед героєм постає дилема: самознищення чи відродження людського, гуманістичного начала, відродження, найперше, в собі самому. Центральною для Хвильового — полеміста та публіциста — була проблема історичного буття України, української культури. Заперечуючи москвофільські тенденції частини тогочасних літераторів, Хвильовий проголошував орієнтацію на Європу, на стилі та напрями європейського мистецтва. Цикли памфлетів Хвильового «Камо грядеши?», «Думки проти течії», «Апологети писаризму», полемічний трактат «Україна чи Малоросія?» сконденсували в собі все багатоманіття думок та ідейно-естетичних шукань періоду літературної дискусії в Україні (1925—1928). Ці публіцистичні твори, а також його роман «Вальдшнепи» (1927), викликали гостру реакцію вульгарно-соціологічної критики та партійних ортодоксів. Залишаючи осторонь поезію, від якої письменник незабаром перейшов до прози, творчість М. Хвильового можна розділити на три періоди, а саме: 1921—1924 — час експерименту і пошуку, до якого належать безсюжетні романтичні, ліричні, побутові сатиричні етюди та оповідання «Життя» (Життя), «Кіт у чоботях» (Кіт у чоботях), «На глухий дорозі» (На глухім шляху), «Редактор Кларк», «Синій листопад», «Свиня», «Арабески», новела «Я». 1925—1930 — період творчої зрілості, затвердження стилю, теоретичного осмислення мистецтва і чіткої установки на сюжетність: сатиричні оповідання «Іван Іванович» і «Ревізор», соціально-психологічна новела «З Вариної біографії» (Із Варіноï біографіï), новела «Мати», повість «Санаторійна зона» (Повість про санаторійну зону) і роман «Вальдшнепи», полемічні памфлети «Камо грядеши?», «Україна чи Малоросія?». 1931—1933 — «період героїчного терпіння», період поразок, відступів і останніх спроб знайти місце в новому який складається мейнстрімі. Ряд критиків вважає, що після відмови від своїх поглядів в покаянних листах Хвильовий перестав існувати як письменник. Тоді Хвильовий намагався реабілітувати себе в очах партійного керівництва і відмежовується від хвильовізму. Письменник заплутався в небезпечній грі і програв в сутичці з керівництвом партії. Безвихідь привела до трагічного фіналу. Донцов вважав, що навіть якщо Хвильовий сам натиснув на спуск револьвера, зброю в його руку вклала Москва. До останнього етапу творчості відносяться «Мисливські оповідання» (письменник був завзятим мисливцем), «З лабораторії» (З лябораторіï), «Майбутні шахтарі» та інші. Родина Батько — Фітільов Григорій Олексійович, вчитель. Мати — Єлисавета Іванівна Тарасенко, вчителька. Мав брата Олександра і трьох сестер, яких звали Євгенія, Людмила та Валентина. Від першого шлюбу з Катериною Гащенко (?-1967) у 1920 році народилася дочка — Іраїда. Після розлучення у 1922 році її удочерив новий чоловік Катерини — Дмитро Кривич. Після удочеріння — Іраїда Дмитрівна Кривич. Син — Віктор Михайлович, онук Миколи Хвильового. У другому шлюбі із Юлією Уманцевою була пасербиця — Любов. Їй Хвильовий адресував одну із двох передсмертних записок. Твори Поезії Молодість (1921) «О рудні, ваше свято...» Скляр «Не шкодуй, моя мила мати...» Весняне оповідання Після громовиці «Мліти в полум'ї вік, без кінця...» Сонячна вага Швець працює Що нам морок Біля коксової печі Молотки Іду я Додому В дощовитий день Уривки (I–II) На верхів'я </div> Досвітні симфонії (1922) Досвітні симфонії (I–II) Клавіатурте Тіні Ми «Подивись на крицю — потонули очі...» На цвинтарі Пам'яті Гната Михайличенка Смуток За обрієм зима Голод «Моя золота береза...» Павлові Тичині Народна пісня «Битими шляхами, побитими...» «На вулиці свято...» «У полі голосить мати...» «За зеленим гаєм...» «Слово „повстання“ таємне...» Тріолети (I–II) «Стовп... Стовпи...» «З одного боку посіпаки, продажники, кнурці...» Ах, як мертво «Коли куделить павутиння...» «...То диму молоко душа на жито точить...» «На мінори розсипалась мряка...» «Безмежно журнії оселі...» Блакитний мед «Через переліг й байрак темний...» «Підвівся день. Уперся в небо» «На кучугурах минулого...» «Я із жовтоблакиття перший...» </div> Окремі вірші Ex oriente lux Пісня з тракту На позиції Путь «Увечері проходжу по майданах...» «Поле. Шляхи. Могили...» Катеринка «Прийде сюди холодна, вечірня...» «У полі тиша — літній день» «Я тепер покохав город...» «Та невже ніколи не забуду...» Трамвайний лист (I—IV) Зелена туга (I—IV) «Співає тиша десь...» Арабески </div> Поеми В електричний вік (1921) Поема моєї сестри (1921) Оповідання й новели 1921—1923 Вступна новела Життя Колонії, вілли... Редактор Карк Кіт у чоботях Юрко На глухім шляху Солонський яр Силуети Шляхетне гніздо Синій листопад Чумаківська комуна На озера Бараки, що за містом Свиня (новела) Кімната ч. 2 Легенда Заулок Елегія Дорога й ластівка Арабески </div> Повісті, романи та оповідання 1923—1927 Я (Романтика) (1924, текст онлайн) Пудель «Лілюлі» Повість про санаторійну зону (1924) Іраїда (1925) (початок роману опублікований у журналі «Життя й революція», текст роману знищений) Сентиментальна історія (1928) Мати (новела)(1927) Із Вариної біографії Наречений Бандити Злочин Вальдшнепи (роман, незакінчений) (1927) Іван Іванович(1929) Сині етюди (1923) Осінь (1924) </div> Памфлети, полемічні трактати, дискусійні статті Камо грядеши? (1925) «Ахтанабіль» сучасности (1925) «Соціологічний Еквівалент» (1927) Одвертий лист до Володимира Коряка (1927) Думки проти течії (1926) Апологети писаризму (1926) Україна чи Малоросія? Про «сатану в бочці», або про графоманів, спекулянтів та інших просвітян (1925) Видання творів Хвильовий М. Повне зібрання у 5 томах. — Т. 1. Поезії / упоряд., ред., прим. Р. Мельникова; передм. О. Солов‘я. 2018. — 256 с. Хвильовий М. Повне зібрання у 5 томах. — Т. 2. Етюди / упоряд., ред., прим. Р. Мельникова ; передм. В. Агеєвої. 2018. — 344 с. Хвильовий М. Повне зібрання у 5 томах. — Т. 3. Осінь / упоряд., ред., прим. Р. Мельникова ; передм. Ю. Безхутрого. 2019. — 360 с. Хвильовий М. Повне зібрання у 5 томах. — Т. 4. Твори 1927–1930-ті / упоряд., ред., прим. Р. Мельникова ; передм. В. Зенгви. 2019. — 424 с. Хвильовий М. Повне зібрання у 5 томах. — Т. 5. Публіцистика / упоряд., ред., прим. Р. Мельникова ; передм. Р. Мельникова. 2023. — 536 с. Твори. У 5-ти томах / заг. ред. Г. Костюка. — Нью-Йорк; Балтімор; Торонто: Укр. вид-во «Смолоскип» ім. В. Симоненка, 1978—1986. Сині етюди: Новели, оповідання, етюди / упор. і передм. І. Ф. Драча. — : Рад. письменник, 1989. Твори. У 2-х т. — : Дніпро, 1990. Сині етюди. — Львів: Каменяр, 1991. Україна чи Малоросія? Памфлети. — : Смолоскип, 1993. Хвильовий М. Санаторійна зона: повісті, оповідання, роман / Микола Хвильовий ; передм., комент. М. Г. Жулинського. — Харків: Фоліо, 2017. — 379 с. — (Шкільна бібліотека української та світової літератури). Хвильовий М. Бриґадир шостої: (з життя колгоспу «Спільна праця») / М. Хвильовий. — Харків ; Київ: Літ. і мистецтво, 1933. — 10 с. Хвильовий М. Із Варіної біографії / М. Хвильовий. — Укр. робітник. — 64 с. — (Масова бібліотека красного письменства). Хвильовий М. В очереті / Микола Хвильовий. — 2-ге вид. — Харків: Держ. вид-во України, 1926. — 56 с. — (Бібліотека селянина. Серія красного письменства). Хвильовий М. Злочин / Микола Хвильовий. — 2-ге вид. — Харків: Держ. вид-во України, 1926. — 66 с. — (Бібліотека селянина. Серія красного письменства). Хвильовий М. Г. Твори. Т. 1 : Етюди / М. Хвильовий. — Харків: Держ. літ. вид-во, 1927. — 337 с. Хвильовий М. Г. Твори. Т. 3 : Етюди / Микола Хвильовий. — Харків: Держ. вид-во України, 1930. — 328 с. Хвильовий М. Думки проти течії: памфлети / Микола Хвильовий. — Харків: Держ. вид-во України, 1926. — 123 с. Хвильовий М. Камо грядеши: памфлети / Микола Хвильовий. — Книгоспілка, 1925. — 62 с. Хвильовий М. Вибрані твори. Т. 1 / Микола Хвильовий. — Київ: Рух, 1932. — 360 с. Хвильовий М. Колонії, віли ... / М. Хвильовий. — Харків: Книгоспілка, 1925. — 50 с. Вшанування пам'яті У Харкові встановлено меморіальну дошку на місці будинку, де з 1923 р. по 1930 р. жив Микола Хвильовий. У місті Тростянець Сумської області у 2003 році було встановлено меморіальну дошку на будинку, де з 1893 по 1904 рік він проживав. У селі Колонтаїв Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області 13 травня 2021 року на фасаді Колонтаївського ліцею, де навчався в початковій школі Хвильовий, відкрито меморіальну дошку. Див. також Самогубство Миколи Хвильового Примітки Джерела Абліцов В. Г. Хвильовий Микола // М. Плющ. Хвильовий (Фітільов), Микола Григорович// Лейтес А., Яшек М. Десять років української літератури. — Т. 1. — Харків, 1928. Голубенко Петро: «М. Хвильовий і молодь», «Шевченко і Хвильовий», «Ідеологія і світогляд хвильовизму» та ін. Ковальчук О. Микола Хвильовий і кубізм. «Я(Романтика)» // Літературний Чернігів. — 2017. — No 2. — С. 151—156. Ковальчук О. Г. Світ як «голос пристуності» (поезія та проза Миколи Хвильового): монографія. Ніжин: НДУ ім. М.Гоголя, 2018. 146 с. Костюк Г. У світі ідей і образів. — Нью-Йорк; Мюнхен, 1983. Костюк Григорій. До нового трактування біографії М. Хвильового. — В кн. : Микола Хвильовий. Твори в п'ятьох томах. Том п'ятий. //Загальна редакція Григорія Костюка. — Нью-Йорк — Балтимор — Торонто: Об'єднання Українських Письменників «Слово» і Українське Видавництво «Смолоскип» ім. В. Симоненка, 1986. — С. 15–36. Гречанюк С. День повернення Миколи Хвильового // Українська мова і література в школі. — 1987. — No 12. Жулинський М. Талант, що прагнув до зір. — У кн. : Хвильовий М. Твори: У 2 т. — Т. 1. — : Дніпро, 1990. — С. 5–43. Жулинський М. Микола Хвильовий // Жулинський М. Із забуття — в безсмертя («Сторінки призабутої спадщини»). — : Дніпро, 1990. — С. 264—277. Гриценко О. Логіка бунту проти логіки // Вітчизна. — 1991. — No 7. Харчук Р. Духовний ренесанс на Україні: Микита Шаповал і Микола Хвильовий // Слово і час. — 1991. — No 6. Український письменник М. Хвильовий. 1893—1933: Бібліографічний покажчик. — Харків, 1993. Михайлин І. Л. Гамартія Миколи Хвильового: Монотрагедія на 5 дій з прологом / Ігор Михайлин. — : Лінотип, 1993. — 40 с. Михайлин І. Л. Гамартія Миколи Хвильового: Монотрагедія на 5 дій з прологом / Ігор Михайлин // Вітчизна. — 1993. — No 11–12. — С. 124—140. Донцов Д. Микола Хвильовий // Українське слово. — Т. 1. — , 1994. Агеєва В. Микола Хвильовий // Історія української літератури XX століття: У 2-х кн. Книга перша: Перша половина XX ст. Підручник / за ред. В. Г. Дончика. — : Либідь, 1998. — С. 284—292. Шерех Ю. Хвильовий без політики // Пороги і запоріжжя. Література. Мистецтво. Деології: У 3-х т. — Харків: Фоліо, 1998. — Т. 1. — С. 57. Микола Хвильовий // Українське слово. — Т. 2. — : Аконіт, 2001. — С. 198. Кривенко М. Микола Хвильовий. Огнецвіт фантазії // УСЕ для школи. Українська література. 11 клас. — К.: АртЕк, 2001. — С. 370. Плющ Леонід. Його таємниця, або «Прекрасна ложа» Хвильового. — : Факт, 2006. — 872 с. Панченко В. Два банти Хвильового // Український тиждень. — 2011. — No 4. Панченко Володимир. Дорога до Хвильового // День, 2010-10-05 Полювання на «Вальдшнепа»: Розсекречений Микола Хвильовий / упор. Ю. Шаповал. — : Темпора, 2009. [[Грабович Григорій Юлійович|Грабович Г.]] Символічна автобіографія у прозі Миколи Хвильового // Критика. — 2015. — Травень. Шаповал Ю. Фатальна амбівалентність // Критика. — 2015. — Травень. Царинник М. Клапоть скривавленої вати. Харків, субота, 13 травня 1933 року . // Критика. — 2015. — Травень. Краткая биография члена КП(б)У (апрель, 1919, партбилет No 280655) Николая Григорьевича Фитилева (литературный псевдоним — Микола Хвильовий). — У кн. : Хвильовий М. Г. Твори: У 2-х т. — : Дніпро, 1990. — Т. 2. — С. 830—837. Біографія і твори Миколи Хвильового на «Українському Центрі» Дзюба Іван. Микола Хвильовий: «Азіятський ренесанс» і «психологічна Европа» Імпресіонізм збірки Миколи Хвильового «Сині етюди» «Арабески» — Ключ до розуміння стильової магії Миколи Хвильового Історія з грифом «Секретно». Finita la tragedia Миколи Хвильового Ростислав Мельників. Життя і смерть Миколи Хвильового. Від комуніста до комунара Мовчан Р. В., Авраменко О. М., Пахаренко В. І. Українська література. 11-й клас. — С. 57. Гармаш Р. Політична ідея «ваплітян» і українська політична думка / Р. Гармаш. — [Б. м.: Укр. критич. думка — 120 с.] Ган О. Трагедія Миколи Хвильового / О. Ган. — Прометей, — 77 с. Задеснянський Р. Критичні нариси. Т. 5 : Що нам дав М. Хвильовий?, вип. 2. / Р. Задеснянський. — (2-ге вид., перевір. і доповн.). — В-во «Укр. критич. думка». — С. 115—171 с. Безхутрий Ю. М. Хвильовий: проблеми інтерпретації / Ю. М. Безхутрий. — Харків: Фоліо, 2003. — 495 с. Український письменник Микола Хвильовий (1893—1933): бібліогр. покажч. / Харків. держ. наук. б-ка ім. В. Г. Короленка ; уклад. Н. В. Гологорська. — 2-ге вид. — Харків: ХДНБ ім. В. Г. Короленка, 2008. — 134 с. Бондаренко Ю. Феноменальна та рутинна історія в прозі Миколи Хвильового: зони конфліктів та небезпек. Слово і Час. 2009. No 2. С.74-81 http://dspace.nbuv.gov.ua/handle/123456789/132843 </div> Посилання Марко Роберт Стех «Очима культури» No 31. Микола Хвильовий крізь призму містики Микола Хвильовий. «Гриф секретності знято» (документальний фільм, 2009): перша серія: https://www.youtube.com/watch?v=P1WCgbxMvRs; друга серія: https://www.youtube.com/watch?v=kQfoRVQa9yw Микола Хвильовий | Програма «Велич особистості» | 2014 (ВІДЕО) Твори Миколи Хвильового — Е-бібліотека «Чтиво» Микола Хвильовий. Твори: У 5-ти т. — Т. 4 . Микола Хвильовий. Твори: У 5-ти т. — Т. 5 . Микола Хвильовий. Життя, доба, творчість Марко Роберт Стех''. Микола Хвильовий крізь призму містики // Очима культури. — No 31. Твори Миколи Хвильового в мережевій бібліотеці «Відкрита книга» Хвильовий Микола Електронна бібліотека «Культура України» Ростислав Мельників. Микола Хвильовий: Штрихи до портрета Олег Ільницький: «Хвильовий-комуніст — це не Каганович» // Читомо «Я (Романтика)» — короткометражний фільм режисера Михайла Калюжного (2008) . Українські письменники Українські поети Розстріляне відродження Мешканці будинку «Слово» Письменники-самогубці Надпопулярні статті Люди, на честь яких названо вулиці Українські націонал-комуністи Російські військовики Першої світової війни Літератори, відомі під псевдонімами Самогубці, які застрелилися


text: 2 жовтня — 275-й день року (276-й у високосні роки) за григоріанським календарем. До кінця року залишається 90 днів. Цей день в історії: 1 жовтня—2 жовтня—3 жовтня Свята і пам'ятні дні Міжнародні День уролога. Всесвітній день повітряної кульки. Всесвітній день фермерських тварин. Всесвітній день тверезості і боротьби з алкоголізмом. (Неофіційно відзначають з 2008 року) Міжнародний день ненасильства або «Міжнародний день боротьби проти насилля». (Відзначається щорічно відповідно до рішення Генеральної Асамблеї ООН A/RES/61/271) Міжнародний день соціального педагога. Засновано на XVII Міжнародній конференції соціальних педагогів в Копенгагені в травні 2009 року. Національні : День проголошення Незалежності. (1958) : Національний день бабусь і дідусів. : Національний день прибиральника. : Свято оселедця. Релігійні Новоюліанський календар — священномученика Кипріяна, мучениці Іустини і мученика Феоктиста. Іменини Православні: Святий Ігор, Федір, Костянтин. Події 1413 — Городельська унія: збереження ВКЛ як окремої держави, шляхетські привілеї литовському боярству. 1535 — французький дослідник Жак Картьє висадився в Хочелазі, назвавши це місце Монреаль. 1552 — взяття московськими військами Івана Грозного Казані, анексія Казанського ханства Московським царством. 1738 — У Переяславі Єпископом Переяславським Арсентієм Берло відкрито вищий навчальний заклад — Переяславський колегіум. 1836 — Чарлз Дарвін повернувся з навколосвітньої подорожі на кораблі «Бігль», що тривала майже п'ять років і привела до створення його теорії еволюції. 1870 — Рим став столицею об'єднаного Королівства Італія. 1918 — Гетьман України Павло Скоропадський розпочав формування української національної гвардії. 1936 — в СРСР максимальний термін ув'язнення підвищено з 10 до 25 років. 1946 — Відбулася прем'єра першої «мильної опери» «Далекий пагорб». 1990 — представники Студентського Братства Львова та Української студентської спілки (УСС) розпочали політичне голодування на площі Жовтневої революції (зараз Майдан Незалежності) у Києві. Народились Дивись також :Категорія:Народились 2 жовтня 1452 — Річард III, король Англії з 1482 року, останній із династії Йорків. 1616 — Андреас Ґріфіус, німецький поет і драматург епохи бароко. Один з найвідоміших німецьких авторів сонетів в XVII столітті. 1865 — Денис Січинський, український композитор і хоровий диригент, перший професор музики у Галичині, музично-громадський діяч, педагог. 1869 — Магатма Ґанді, один із керівників та ідеологів національно-визвольних рухів Індії (п. 1948). 1879 — Воллес Стівенс, американський поет, німецько-голландського походження. Лауреат Пулітцерівської премії (1955) 1891 — Йосип Бокшай, український живописець, педагог. 1891 — Павло Филипович, український поет, літературний критик, громадський діяч, професор (розстріляний НКВДистами 03.11.1937) 1903 — Микола Азовський, український живописець. 1906 — Іван Багряний, український письменник, прозаїк, політичний діяч. 1914 — Юрій Левітан, радянський актор, диктор, народний артист СРСР 1943 — Богдан Стельмах, український поет. 1951 — Стінг, британський рок-музикант. 1971 — Тетяна Бєляєва, українська самбістка і дзюдоїстка 1975 — Валентина Шевченко, українська лижниця 1988 — Юрій Каплан, український співак, поет і композитор, лідер рок-групи «Валентин Стрикало» 2011 — Ліципрія Кангуджам, дитяча екологічна активістка з Індії. Померли ''Дивись також :Категорія:Померли 2 жовтня 1709 — Іван Мазепа, український військовий, політичний і державний діяч, Гетьман Війська Запорозького, очільник Гетьманщини. 1757 — Амурсана, монгольський князь, що боровся за незалежність Монголії від Китаю. 1892 — Ернест Ренан, французький експерт стародавніх мов і цивілізацій Близького Сходу, письменник і філософ. 1944 — Степан Чарнецький український поет, автор слів пісні-гімну «Ой у лузі червона калина». 1968 — Марсель Дюшан, французький та американський художник, скульптор, представник дадаїзму та сюрреалізму, теоретик мистецтва, шахіст. 1976 — Енрік Монжо, іспанський скульптор. 1985 — Рок Гадсон, американський актор. 1986 — Федір Радчук, український актор. 1996 — Йонас Кокконен, фінський композитор, піаніст. 2017 — Том Петті, американський рок-музикант, вокаліст, гітарист, композитор, автор пісень, продюсер. 2019 — Василь Простопчук, український поет. Примітки


text: 25 серпня — 237-й день року (238-й у високосні роки) у григоріанському календарі. До кінця року залишається 128 днів. Цей день в історії: 24 серпня—25 серпня—26 серпня Свята і пам'ятні дні Міжнародні День примирливого поцілунку. Національні : День проголошення Незалежності. (1825) Франція: День визволення. Бразилія: День солдата. Релігійні Християнство Католицизм Людовик IX Святий Йосип де Каласанс. Православ'я Англіканство Іменини Православні: Фотій, Аникит Події 1604 — Лжедмитрій I з польсько-українським військом почав похід на Москву. 1609 — Галілео Галілей продемонстрував венеціанській раді дожів новий пристрій — телескоп. 1621 — в табір під Хотином на підмогу королю Владиславу проти османів прибуло 45 000 козаків з Яцьком Бородавкою. 1718 — французи заснували в Північній Америці Новий Орлеан. 1792 — задунайська козацька флотилія прибула в Темрюк на Кубані. Там рівно через 100 років в пам'ять про цю подію спорудили пам'ятник запорожцям. 1793 — революційні французькі війська взяли Марсель. 1825 — Уругвай проголосив незалежність від Бразильської імперії. 1830 — у Брюсселі почалося повстання проти голландців. 1912 — у Республіці Китай засновано партію Гоміндан («партія народної держави»). 1915 — німецькі війська взяли Брест-Литовськ. 1918 — вийшов у світ перший номер редагованої Янкою Купалою газети «Звон»(Дзвін). 1919 — під час наступу на Київ Армія УНР звільнила Фастів. 1929 — дирижабль «Граф Цепеллін», що вилетів із Токіо, прибув до Сан-Франциско. 1933 — домовленість між урядом Третього Рейху та єврейською адміністрацією в Палестині, яка дозволяла німецьким євреям переїхати до Палестини та інших країн. 1941 — радянські і британські війська окупували Іран. 1964 — радянський дисидент, українець Петро Григоренко був позбавлений звання генерал-майора. 1991 — під час війни Хорватії за незалежність почалася битва за Вуковар. 1991 — Верховна Рада Білоруської РСР проголосила незалежність країни від СРСР. Народились Дивись також :Категорія:Народились 25 серпня 1724 — Джордж Стаббс, британський вчений-біолог і художник-анімаліст. Автор праці «Анатомія коня» (1766). 1819 — Алан Пінкертон, американський підприємець шотландського походження. Один з перших детективів США. 1866 — Володимир Косинський, український вчений-економіст, співзасновник Української Академії наук. 1868 — Сергій Ізотов, старшина Дієвої армії УНР. 1905 — Абрам Луфер, український радянський піаніст і педагог, заслужений діяч мистецтв Української РСР. 1918 — Леонард Бернстайн, американський диригент, композитор, піаніст, педагог та просвітитель єврейсько-українського походження. 1924 — Павло Загребельний, український письменник. 1930 — Шон Коннері, шотландський кіноактор і продюсер. 1938 — Борис Михайлов, український артфотограф, що постійно живе в Берліні й Харкові, вважається класиком сучасної фотографії. 1938 — Фредерік Форсайт, англійський письменник («День Шакала») 1940 — Микола Жулинський, український літературознавець і політик, директор Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка, академік НАН України. 1949 — Джин Сіммонс (музикант), американський бас-гітарист, вокаліст, актор і підприємець. Найбільш відомий як один із засновників групи Kiss. 1963 — Юрій Вербицький, сейсмолог, кандидат наук, активіст Євромайдану. 1970 — Клаудія Шиффер, німецька топ-модель і акторка. 1971 — Джон Парко, італійський хокеїст. 1987 — Блейк Лайвлі, американська актриса. 1987 — Емі Макдональд, шотландська софт- та фольк-рок співачка, автор-виконавець. Померли Дивись також :Категорія:Померли 25 серпня 1776 — Девід Юм, шотландський філософ-емпірист, історик та економіст, діяч епохи Просвітництва. 1867 — Майкл Фарадей, англійський фізик і хімік, який відкрив електромагнітну індукцію, творець генератора 1900 — Фрідріх Ніцше, німецький філософ 1963 — Іван Багряний, український письменник, прозаїк, публіцист, політичний діяч 1963 — Володимир Дорошенко, український громадсько-політичний діяч, бібліограф і літературознавець 1972 — Люсьєн Булл, ірландський винахідник. 1984 — Трумен Капоте, американський письменник. 2008 — Михайло Сирота, народний депутат України, один із розробників Конституції України 1996 року. 2012 — Ніл Армстронг, американський військово-морський льотчик ВМС США і астронавт. Командир «Аполлона-11», перший землянин, який ступив на поверхню Місяця. 2013 — Жилмар, бразильський футболіст, дворазовий чемпіон світу з футболу. 2016 — Джеймс Вотсон Кронін, американський фізик, лауреат Нобелівської премії з фізики. 2018 — Джон Маккейн, американський військовик і політик. Див. також Цей день в мистецтві Цей день в літературі Цей день в українській літературі