text: Чи може християнин грати у відеоігри? Запитання: Чи може християнин грати у відеоігри? Відповідь: Боже Слово, написане близько 2000 років тому, не навчає конкретно, чи може християнин грати у відеоігри, чи ні. Але біблійні принципи щодо належного використання нашого часу все ще доречні сьогодні. Якщо Бог показує нам, що конкретна діяльність здобула контроль над нашим життям, то нам слід на деякий час віддалитися від неї. Цей «піст» може стосуватися їжі, перегляду фільмів чи телевізійних передач, музики, відеоігор і всього, що відволікає нашу увагу від пізнання й любові до Бога та служіння Його людям. Хоча деякі з цих речей можуть бути непоганими самі по собі, але вони стають ідолами, якщо відволікають нас від нашої «першої» любові (Колосянам 3:5; Об’явлення 2:4). Нижче викладено деякі принципи для розгляду, незалежно від того, чи стоїть питання про відеоігри, телебачення, фільми чи будь-яке інше земне заняття. 1. Чи будуть відеоігри навчати мене, чи ж просто розважати? Навчати – означає розвивати. Чи будуть відеоігри розвивати нашу любов до Бога, до пізнання Його та служіння іншим? «Усе мені можна, але не все на користь. Усе мені можна, але не все будує» (1 Коринтянам 10:23–24; Римлянам 14:19, тут і далі – сучасний переклад Українського Біблійного Товариства). Коли Бог дає нам час для відпочинку, ми маємо знаходити розвиваючі заняття. Чи обираємо ми дозволені заняття, але не похвальні? Коли ми маємо вибір між хорошим, кращим і найкращим, нам завжди слід обирати найкраще (Галатам 5:13–17). 2. Чи є відеоігри виконанням власної волі, чи ж Божественної? Божа воля для Його дітей може бути підсумована Його найвеличнішою заповіддю: «Люби Господа Бога свого всім серцем своїм, і всією душею своєю, і всією силою своєю, і всією думкою своєю, і ближнього свого, як самого себе» (Луки 10:27). Наша воля була забруднена гріхом. Оскільки Він спас нас від наших егоїстичних бажань, то нам слід залишити свою волю (Филип’янам 3:7–9). Божа воля змінює нашу (Псалом 142:10). З часом Його бажання для нас також стануть нашими найглибшими бажаннями. Багато людей вважають, що воля Божа нудна й принизлива. Вони уявляють самотнього ченця в монастирі чи зневаженого церковного прибиральника. Навпаки, люди, які дотримуються Божої волі у своєму житті, є найбільш радісними та незвичайними людьми. Біографії таких історичних героїв, як Хадсон Тейлор, Емі Кармайкл, Коррі Тен Бум і Джордж Мюллер, підтверджують це. Без сумніву, ці богобоязливі люди стикалися з перепонами з боку світу, їхньої власної плоті та диявола. Вони, можливо, не мали багато чого зі скарбів цього світу, але Бог здійснив велику роботу через них. Спочатку Його воля здається неможливою й занадто святою, щоби приносити задоволення, але Бог дасть нам силу виконати її та бажання насолоджуватися нею. «Боже мій, я забажав виконати Твою волю і Твій закон у глибині мого серця» (Псалом 39:9; див. Євреям 13:21). 3. Чи прославляє відеогра Бога? Деякі ігри прославляють жорстокість, хтивість і безрозсудні рішення (напр., «я вилетів з гонки, тому розіб’ю свою машину!»). Наші вчинки як християн мають приносити славу Богові (1 Коринтянам 10:31) і допомагати нам розвиватись у пізнанні та благодаті Христа. 4. Чи приведе відеогра до добрих діл? «Тому що ми – Його творіння, ми створені в Христі Ісусі для добрих діл, які Бог наперед приготував для нас, щоб ми в них перебували» (Ефесянам 2:10; див. також Титу 2:11–14 і 1 Петра 2:15). Лінь та егоїзм порушують Божі цілі щодо нас – робити добрі справи для інших (1 Коринтянам 15:58; див. також Галатам 6:9–10). 5. Чи допоможе відеогра виявляти самоконтроль? Багато людей визнають, що відеоігри можуть перетворитися на залежність або одержимість. У житті християнина немає місця таким речам. Павло порівнює християнське життя з атлетичним змаганням, заради перемоги в якому спортсмен тренує своє тіло. Християни мають велику мотивацію, щоб вести життя з самоконтролем – вічну нагороду на небесах (1 Коринтянам 9:25–27). 6. Чи окупить відеогра витрачений на неї час? Ми будемо звітуватися про те, як використовували обмежені хвилини нашого життя. Витрачання багатьох годин поспіль за відеогрою навряд чи може бути назване хорошим використанням часу. «Отже, уважно слідкуйте, щоби поводитися не як немудрі, але як мудрі, цінуючи час, бо дні лукаві. Тому не будьте нерозумними, але пізнавайте, у чому полягає Господня воля» (Ефесянам 5:15–17). «Щоб решту часу жити в тілі вже не за людськими пожаданнями, але за Божою волею» (1 Петра 4:2; див. також Колосянам 4:5; Якова 4:14 і 1 Петра 1:14–22). 7. Чи витримує вона випробування текстом з Филип’янам 4:8? «Наостанку, брати: те, що істинне, що чесне, що справедливе, що чисте, що любе, що гідне хвали, – коли яка чеснота або коли яка похвала, – про це роздумуйте». Коли ви граєте у відеоігри, чи зосереджений ваш розум на божественному? 8. Чи відповідає відеогра моїм життєвим цілям? Павло написав, що в останні дні люди будуть «більше любити розкоші, ніж Бога» (2 Тимофію 3:4). Західна культура підходить під цей опис. Ми любимо розважатися. Нехристияни стають залежними від таких розваг, як фільми, спорт і музика, тому що в них немає мети, вищої, ніж просто насолоджуватися життям перед смертю. Ці розваги не можуть принести істинного задоволення (Екклезіаста 2:1). Коли християни стають залежними від тих самих речей, що й нехристияни, то чи можемо ми насправді стверджувати, що демонструємо нове життя «серед лукавого й розбещеного роду, серед якого ви сяєте, мов світила у світі» (Филип’янам 2:15)? Чи ж ми доводимо іншим, що не відрізняємося від них і що Христос не приніс значних змін у наше життя? Павло вважав пізнання Бога, любов і послух Йому своїм найвищим пріоритетом. «І взагалі, усе визнаю за втрату, порівняно з величчю пізнання мого Господа Ісуса Христа, задля Якого я все втратив і вважаю за сміття, аби здобути Христа, і виявитися в Ньому; щоби пізнати Його, і силу Його воскресіння, і бути спільником у Його стражданнях, уподібнюючись Його смерті» (Филип’янам 3:7–10). Чи будуть відеоігри демонструвати нашу любов до Бога, чи ж любов до світу (1 Івана 2:15–17)? 9. Чи допомагають нам відеоігри зосередитися на вічному? Християни мають надію на вічну нагороду на небесах, якщо будуть вірними на землі (див. Матвія 6:19–21 і 1 Коринтянам 3:11–16). Якщо ми зосереджуємося на житті заради вічності, а не заради швидкоплинних земних задоволень, то нам слід віддати ресурси, час і своє серце служінню (Колосянам 3:1–2, 23–24). Якщо наше майно або заняття призведуть до того, що ми втратимо свою вічну нагороду, то чого вони будуть варті (Луки 12:33–37)? Християни часто намагаються служити і Богові, і своїм власним бажанням. Але Ісус чітко проголосив: «Ніхто не може служити двом панам» (Матвія 6:24). Бог дає нам радість під час роботи та відпочинку (Екклезіаста 5:19; Матвія 11:28–29; Колосянам 3:23–24). Ми повинні збалансувати працю та відпочинок. Коли ми виділяємо час для відпочинку, як робив Ісус (Марка 6:31), то нам слід вибирати розвиваючу діяльність. Питання полягає не в тому, чи можемо ми грати у відеоігри, а в тому, чи будуть вони найкращим вибором для проведення часу. Чи буде це навчати нас виявляти любов до своїх ближніх і прославляти Бога? Ми повинні прагнути до похвальних занять, а не просто дозволених. Куди би Він вас не вів, насамперед, слідуйте за Ним. Готуйтеся до вічності. Кожна жертва здаватиметься незначною, коли ми зустрінемо Ісуса! Повернутися на стартову українську сторінку Чи може християнин грати у відеоігри?


source: fineweb

text: Батіаль Займає проміжне положення між неритовою (мілководною) і абісальною (глибоководною) зонами. Геоморфологічно батіаль приблизно відповідає материковому схилу. Термін у наш час[Коли?] зустрічається найчастіше у гідробіології як найменування зони існування організмів, що надають перевагу глибинам океану в межах 200—2500 м. Характеризується такими екологічними умовами: - значний тиск (до 25 МН/м2, тобто до 250 атмосфер); - майже повна відсутність світла; - незначні сезонні коливання температури і густини води; - морські течії охоплюють всю товщу води, хвилювання відчувається тільки під час сильних бур. Рухливість води відносно слабка, але значно більша, ніж в абіссалі; - несуцільний покрив осадів (численні виходи корінних порід); - стала солоність вод. Батіальна — фауна, що існує на дні або у водній товщі морів і океанів на глибинах від 500 до 3000 м. Біомаса та видове різноманіття батіальної фауни в середньому менше, ніж фауни шельфу (субліторальної) і більше ніж фауни абісальної. У макробіонтосі батіалі на пологих материкових схилах переважають біоценози детритоїдів (грунтоїди, фільтратори у водних угрупованнях), на крутих — зростає роль сестоноїдів (донних). У осадах зберігаються переважно залишки мушлів двостулкових молюсків родин Tellinidae і Nuculanidae, а також спікули кременевих губок родини Tetraxonida, аглютинативні і секреційні форамініфери. Багато тварин батіальної зони прикріплюються до ґрунтів материкового схилу (бентос). Переважають плотоїдні та фільтратори: головоногі, брахіоподи, довгохвості, десятиногі ракоподібні, риби та ін. Колір тварин одноманітний (переважають червоні тони). Велика кількість риб, перехідних до абісальних форм. Рослинний світ дуже бідний через слабку освітленість або повну відсутність світла. - Українська радянська енциклопедія. В 12-ти томах / За ред. М. Бажана. — 2-ге вид. — К.: Гол. редакція УРЕ, 1974-1985. - Мала гірнича енциклопедія. В 3-х т. / За ред. В. С. Білецького. — Донецьк: Донбас, 2004. — ISBN 966-7804-14-3. - Батіаль у Великій радянській енциклопедії (рос.)


text: Про знаменитості Яна Олександрівна Клочкова: біографія українська плавчиха, що виграла п'ять олімпійських медалей, у тому числі чотири рази "золото" Біографія Народилася 7 серпня 1982 року, в м. Сімферополь. - Зріст - 182 см. Вага - 70 кг. - Спортивне суспільство - «Динамо», майор МВС України. - Місце проживання - Донецьк,потімХарків,потімКиїв. - З 1.08.2003 - член «СК ІСД». - Початок занять плаванням - 1989 рік. Тренери - заслужений тренер України, заслужений працівник фізичної культури України Ніна Федорівна Кожух і заслужений тренер Радянського Союзу, заслужений працівник фізичної культури України Олександр Омелянович Кожух. Прощання з доріжкою У січні 2008 року Клочкова заявила про відхід з великого спорту. 24 березня 2009 в олімпійському басейні «Акварена» в Харкові на вулиці Клочківській, під час першого етапу Кубка України з плавання, при повністю заповнених трибунах відбулося офіційне «розставання з водою» Яни Клочкової та Дениса Силантьєва. Спочатку всім демонстрували на екрані кадри кар'єри, запливів, вручень нагород і моменти життя чемпіонів. Потім офіційні особи (мер Михайло Добкін, віце-губернатор Сергій Стороженко, голова Федерації плавання України Олег Дьомін, дворазовий олімпійський чемпіон волейболіст Юрій Поярков та багато інших) розповіли про плавців. Потім відбувалося вручення квітів і подарунків від усіх бажаючих. Клочкової, зокрема, піднесли живу золоту рибку, а Стороженко - статуетку богині Ніки, символ перемоги. Політична діяльність - Член Партії Регіонів України. - Учасниця депутатської групи «Молоді регіони» в Харківській міськраді, зокрема: Володимир Скоробагач, Олександр Гусаров, Максим Мусєєв та інші (всього 11 чол .). Нагороди (без Олімпійських ігор) - n - Дворазова переможниця Юніорських чемпіонатів Європи 1997 року в Глазго та 1998 року в Антверпені. - Дворазова переможниця і бронзовий призер Чемпіонату Європи 1999 року в Стамбулі. - чотириразова переможниця Чемпіонату Європи 1999 року в Лісабоні в 25-метрових басейнах. - Триразова чемпіонка Європи 2000 року в Гельсінкі. - Срібний призер Чемпіонату світу 1998 року в Перті. - Срібний призер юніорського чемпіонату Європи 1996 року в Данії. - Срібний та бронзовий призер Чемпіонату Європи 1997 року в Севільї. - Дворазова чемпіонка та срібна призерка Чемпіонату світу 2001 року в Фукуоці (Японія). - Чемпіонка світу 1999 року в Гонконзі. - Переможниця Кубка світу серед жінок у номінації комплексне плавання 1998 та 1999 років. - Дворазова чемпіонка Всесвітньої Універсіади в Пекіні 2001 року. - Дворазова чемпіонка Європи 2000 року у Валенсії . Яна Клочкова встановила 50 рекордів України в 25 - і 50-метрових басейнах на дистанціях 100, 200, 400 метрів комплексним плаванням, і 200, 400 і 800 метрів вільним стилем, 100 і 200 метрів на спині, 200 метрів батерфляєм та естафетному плаванні. На Олімпійських іграх у Сіднеї встановила світовий рекорд на дистанції 400 метрів комплексним плаванням і рекорд Європи на дистанції 200 метрів комплексним плаванням. Нагороди Україні - Орден «За заслуги» III ступеня (2002) - Орден княгині Ольги I ступеня (2000), III ступеня (1999) - Герой України (18 серпня 2004 - за виняткові спортивні досягнення на Олімпійських іграх, виявлені мужність, самовідданість і волю до перемоги, підвищення спортивного авторитету України в світі). - Хрест Слави МВС. - Лауреат Премії КМ України за внесок молоді у становлення держави (06.2001). Почесні звання - «Людина року-2003» в номінації «Спортсмен року» - «Людина року-2000» в номінації «Спортсмен року» Цікаві факти - У Клочкової є «всеукраїнське» прізвисько -золота рибка. На офіційному прощанні зі спорту 24 березня 2009 року їй символічно подарували акваріум із золотою рибкою. - Клочкова - почесний громадянин Харкова і Донецька. - Багато молоді харків'яни щиро переконані в тому, що вулиця Клочківська , на якій розташований олімпійський і найбільший в місті басейн «Спартак», названа на честь Клочкової. Насправді вулиця названа прізвищем харківського полкового судді XVIII століття Тимофія Клочко, заснував Підгородне слободу.


text: В морях і океанах поширені різні організми, життя яких залежить від умов середовища. Проникнення світла у воду пов'язане з її прозорістю, а від неї залежить життєдіяльність мікроорганізмів, передусім рослин. Проте для їх існування потрібні також поживні речовини, що піднімаються з дна разом із глибинними водами під час осінньо-зимової конвекції та надходять з береговим стоком. Життя в океані існує в усій його товщі, навіть у мороку найглибших западин, які ще не відкрили людині всіх своїх таємниць. Живі організми моря поділяються на два великі світи: рослин і тварин. Кожен із цих світів розпадається на типи — класи — ряди. Далі вирізняють родини, роди і види. У водах океану мешкає понад 160 тис. видів тварин і понад 10 тис. видів рослин. Характерними рисами рослинних форм життя є їхня здатність у процесі фотосинтезу перетворювати неорганічну речовину в органічну, вбирати мінеральні речовини, створювати навколо клітини щільну целюлозну оболонку та прикріплюватися до місця свого існування. Рослини виробляють із вуглекислого газу та молекул води вуглеводи, завдяки яким формуються органи та підтримується життєдіяльність. При цьому сонячна енергія перетворюється в хімічну і у зв'язаному стані нагромаджується в рослині, а вивільнений кисень виділяється з клітин у воду. При диханні рослин відбувається зворотний процес, утворюються вуглекислий газ і вода, а зв'язана внаслідок фотосинтезу енергія вивільнюється і використовується рослиною для підтримання процесів життєдіяльності. У темряві рослина лише дихає, а на світлі активізується процес фотосинтезу. Так відбувається біологічний кругообіг речовин. Тварини не здатні до синтезу органічної речовини. Травоїдні живляться рослинами, а хижі — травоїдними. Отже, для всіх тварин джерелом живлення є органічна речовина, що її створює рослинність. Цикл кругообігу органічних речовин, що почався в процесі фотосинтезу, закінчується розкладанням відмерлих рослин і тварин бактеріями на мінеральні частини, внаслідок чого органічна речовина знову переходить у неорганічну. Так відбувається кругообіг речовини в морській воді. Серед морських організмів переважають мікроскопічні одноклітинні водорості, яких не можна розгледіти простим оком. Це джгутикові й діатомові, бурі, червоні та синьо-зелені. Джгутикові, яких близько 2000 видів, ростуть переважно в теплих водах. Деякі утворюють колонії, забарвлюють воду і надають їй неприємного запаху, що відганяє риб від місця їх розвитку. Діатомові водорості, на відміну від джгутикових, живуть у холодних водах помірних та високих широт як у товщі води, так і на дні прибережних мілин, їхні кремнеземні стулки не розчиняються у воді й утворюють діатомові намули. Зелених водоростей за видовим складом небагато, але вони дуже активно розмножуються і разом із діатомовими та джгутиковими є основни- 51 ми постачальниками органічної речовини та кормовою базою для дрібних тварин. Серед зелених на узбережжі океану поширені не лише одноклітинні, а й багатоклітинні форми великих розмірів. Бурі та червоні водорості багатоклітинні. Вони найпоширеніші й також досягають великих розмірів. Особливо великі бурі водорості — ламінарії, фукуси, саргаси, макроцистиси, нереоцистиси, алярії, лесонії. Ця група водоростей поблизу берегів створює зарості. Червоні водорості, типовими представниками яких є акфельція та філофора, живуть на глибинах до 120 м. Усі вони належать до нижчих рослин. Але в морі близько ЗО видів квіткових, серед яких найбільш відома морська трава (зостера). Вона має промислове значення. Для водоростей характерна велика продуктивність. Це зумовлено їхньою підвищеною здатністю до розмноження. Мікроскопічна хлорера, наприклад, за добу може збільшити масу в 300 раз. За сприятливих умов 1 кг цієї водорості за 17 днів дає понад 50 млн т біомаси. За добу вона виділяє кисню в 200 раз більше від власного об'єму. Хлорера — рекордсмен щодо врожайності: з 1 га водної маси можна зібрати понад 1000 ц сухої речовини. За ці чудові якості вона стала першою «космічною» рослиною. Морські водорості з давніх часів широко використовуються для харчування та як лікувальний засіб. В Японії, приміром, з морської капусти—ламінарії готують понад 200 страв. її поживна цінність значно вища від наземної. В сухій ламінарії близько 60 % вуглеводів, 13 % білків, багато вітамінів та мінеральних солей. Систематичне вживання морської капусти в невеликих дозах поліпшує обмін речовин в організмі. Морські водорості добувають у Примор'ї та деяких інших районах. Багато з них—добрий корм для свійських тварин. У господарствах, розташованих поблизу Білого моря, для відгодівлі худоби широко використовують так званий північний концентрат, що на 4/5 складається з морських водоростей. Водорості використовують не тільки як харчовий продукт, а й як промислову сировину. З ламінарій виробляють альгін — незамінний за стійкістю клей для фарбування тканин. Вживається він і для виготовлення високоякісного мила. Його застосовують для стабілізації майонезів, підлив тощо. Тваринний світ океану надзвичайно різноманітний. Найбільше в ньому молюсків — понад 80 тис. видів. Є також більше як 20 тис. видів ракоподібних, понад 16 тис. видів риб, приблизно 15 тис. видів одноклітинних, переважно радіолярій, форамініфер та інфузорій, близько 9 тис. видів кишковопорожнинних, понад 7 тис. видів червів, 5 тис. видів губок, стільки ж видів голкошкірих, 3 тис. видів моховаток. Серед хребетних, окрім риб, в океані живуть 50 видів рептилій, здебільшого черепах і зміїв, і понад 100 видів ссавців, головно китоподібних і ластоногих. Кити — найбільші тварини в світі. Маса кита перевищує масу слона в десятки разів. Серед ластоногих найбільші моржі. Довжина їхнього тіла досягає 4 м, а маса перевищує 1 т. Тваринні організми океанів дещо більші від морських. Так, гігантські кити поширені тільки в океанах. Дельфіни, які живуть у Тихому й Атлантичному океанах, значно більші від чорноморських. Життєві угруповання. За умовами існування та пересування у воді живі організми Світового океану об'єднують у ряд угруповань: планктон, бентос, нектон, нейстон, плейстон. Планктон (від грец.— те, що блукає) — сукупність організмів, які населяють товщу води і пасивно переносяться течіями. Розрізняють планктон тваринний (зоопланктон) і рослинний (фітопланктон). Зоопланктон складається з найрізноманітніших організмів — найпростіші, рачки, деякі види червів, кишковопорожнинні та молюски. Багато планктонних організмів переноситься у вертикальному напрямі, завдяки чому на глибини потрапляє корм для їхніх мешканців, у тому числі риб і китоподібних. Фітопланктон потребує сонячного світла, тому він поширений у поверхневому шарі води. До нього відносять численні види одноклітинних, водоростей. Розміри планктонних організмів дуже різні: від бактерій розміром кілька мікронів до медуз із двометровими шапками- парасольками. За характером споживання мінеральних речовин і побудови скелета планктон складається з кременистих організмів (діатомові водорості та радіолярії), вапняних організмів (водорості коколітофориди) та найпростіших форамініфер. Бентос (від грец. | — глибина) — сукупність організмів, які живуть на дні та в донних відкладах морських водойм, здебільшого на мілководді. Як і планктон, бентос поділяють на тваринний (зообентос) і рослинний (фітобентос). Тваринний бентос складається з представників усіх типів безхребетних, різних видів молюсків, ракоподібних, червів, голкошкірих і найпростіших. Рослинний бентос представлений здебільшого різноманітними водоростями і морською травою, зокрема велетами рослинного світу — макроцистисами, що досягають довжини 200 м. До бентосних також належать оброщувачі. Нектон (від грец. — плавання) — сукупність організмів, пристосованих до активного плавання на значні відстані. Це риби, морські ссавці, деякі представники молюсків (восьминоги, каракатиці, кальмари), рептилії (коралові змії, черепахи та ін.). Хоча нектон представлений переважно великими тваринами, його маса у 23 з лишком рази менша від сумарної біомаси планктону. Нейстон (від грец. — плавуче) — сукупність організмів, які живуть і перемішуються в тонкому (до 5 см) поверхневому шарі води зверху (епінейстон) чи знизу (гіпонейстон) або прикріплюються до нього. Нейстон утворюють комахи, деякі гіллястовусі ракоподібні, найпростіші, одноклітинні водорості. Поширений здебільшого у розпріснених водах. Плейстон (від грец. лХєТатоу — найбільше) — сукупність рослинних і тваринних організмів, які пасивно плавають на поверхні води чи напівзанурені. Найбільше поширений у тропічному поясі. Це сифонофори, ряска, актинії та саргасові водорості. Кожне угруповання має свої пристосування до життя. Так, планктонні організми тримаються в завислому стані за допомогою гачків та відростків на тілі, газових бульбашок або крапельок жиру, що їх вони виділяють для утримання тіла. Є ще захисні пристосування у вигляді панцирних скелетів і мушлів. У припливно-відпливних зонах під час осушення поверхні одні бентосні організми ховаються у свої стулки, інші зариваються в дно чи під каміння або водорості, ще якісь скручуються в клубок і покриваються слизом для захисту від висихання. Нижче від найменшого рівня відпливу водиться багато різних видів водоростей, у тому числі велетенські фукуси і ламінарії, велика кількість молюсків, червів, ракоподібних і голкошкірих, які є кормом для риб. Верхні шари води заселені переважно зеленими водоростями, нижче поширені бурі, ще нижче — червоні водорості. Це пов'язано з тим, що у воді вбирається проміння червоного спектра і на глибини проникає синє та фіолетове проміння. Рослини забарвлюються додатковим кольором, щоб забезпечити найкращі умови фотосинтезу. Тварини в узбережній зоні здебільшого сіруваті та бурі, а з наростанням глибини з'являються організми червоних відтінків. Деякі тварини не мають пігментації (особливо кишковопорожнинні), тому прозорі, немов скло. У поверхневому шарі води прозорість сприяє пропусканню через тіло сонячного проміння без шкідливого впливу на їхні органи і тканини. Деякі морські тварини мають здатність світитися. Так, світяться тварини, які живуть на дні глибоководних западин, а також деякі риби й молюски, декотрі бактерії та планктонні організми у верхній товщі води. Від їх нагромадження вода в нічний час набуває молочного відтінку, а при проходженні плавзасобів вони дають яскраві спалахи, створюючи малюнок вогняного моря. Усі живі організми розподілені у Світовому океані нерівномірно. Над шельфом до глибини 200 м зосереджено до 58 % всієї біомаси океану, а на глибинах від 200 до 300 м — 32 %. Отже, над шельфом і материковим схилом зосереджено 90 % всієї біомаси. Найбільша кількість первинної продукції формується на ділянках впадіння річок та підняття глибинних вод — апвелінгу: Біскайська затока, райони Канарської, Перуанської та Бенгельської течій, райони зародження пасатів, вітрів сорокових широт, мусонів в Індійському океані. Найменша біомаса — в тропічних поясах у водах антициклонічних круговоротів води. Малі біомаси організмів і в екваторіальному поясі. На суходолі ніде, навіть у пустелях, такої малої кількості біомаси немає. Середня біомаса характерна для областей циклонічних кругообігів субантарктичних і помірних поясів Атлантичного і Тихого океанів, холодних узбережних районів Північного Льодовитого океану. Велика біомаса характерна для районів помірного поясу. Уся різноманітність органічного світу зумовлена кількістю сонячного тепла і поживних речовин. Водночас розподіл сонячного тепла залежить від, географічної широти, а кількість поживних речовин — від перемішування і стратифікації води. Крім того, концентрація поживних ресурсів у межах поясу набагато вища над шельфом і материковим схилом, бо тут активніші процеси регенерації, ніж у відкритому океані. До того ж багато продуктів харчування зноситься з суходолу разом із річковим стоком. Особливо сприятливі умови для розвитку планктону в районах підняття глибинних вод і збагачення їх киснем та поживними речовинами. Таким побитом утворюється циркум-континентальна зональність, що разом із широтною визначає своєрідність розподілу акваландшафтів та виділення в кожному поясі прибережних секторів. Особливі біоценози формуються в океанічних жолобах на глибинах понад 6000 м. Раніше цей шар називали «царством мертвих». За даними останніх досліджень, біомаса донної фауни жолобів становить від 2 до 20 г/м2. Тварини пристосувалися до харчування органічними рештками, що потрапляють з верхніх шарів. Як показали спостереження, особливість глибоководних шарів полягає в тому, що органічна речовина розкладається тут протягом 1000—3000 років. Так само повільно тут споживається кисень під час дихання мікроорганізмів, що запобігає кисневому голодуванню та виникненню сірководневих зон. Отже, життя в океані охоплює всю товщу води. Найгустіше заселені прибережні підводні рівнини, гирла річок, океанські гірські пасма та окремі гори, райони підняття глибинних вод. Але тваринної біомаси у Світовому океані майже в 20 разів більше, ніж рослинної.


text: Розташований у чудовому районі Патонг, Palmyra Patong Resort надає насолоду розташування в пляжний відпочинок, нічне життя, покупки у центрі Пхукет. 0.3 km від шумного центру міста, цей 3.5-зірковий готель має відмінне розташування і надає доступ до найбільших видатних пам"яток. Відвідвачі готелю можуть насолоджуватися туром по визначним місцям міста: сфінкс театр, Лікарня Патонг, Всі 4 Дайвінг. Palmyra Patong Resort пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Декілька характеристик готелю - ліфт, автостоянка, сімейний номер, трансфер готель/аеропорт, бар біля басейну. всі номери оснащені всіма зручностями для забезпечення максимального комфорту. Готель пропонує вам прекрасні місця для відпочинку та розваг, такі як фітнес-центр, гаряча ванна, масаж, відкритий басейн , сад , щоб зробити ваше перебування тут дійсно незабутнім. Якщо ви шукаєте комфортне та зручне місце проживання в Пхукет, Palmyra Patong Resort замінить вам ваш рідний дім.


text: Мета програми: постійне навчання впродовж усього життя; –мотивоване залучення студентів до навчання; –сприяння привабливості та конкурентоспроможності Європейського простору вищої освіти і науки для інших регіонів світу. Актуальність програми: ХХІ століття характеризується розвитком глобалізації та інтеграції у системі освіти. Поглиблюються міжнародні відносини, зокрема у сфері освіти. Процес міжнародного обміну «носіями» знань отримав назву міжнародної академічної мобільності. Попри бурхливий розвиток інформаційних технологій зв’язку, основним способом «постачання» знань через кордон є переміщення студентів та викладачів. Перед вищою освітою постали нові завдання — підготовка професійних кадрів, які зуміють ефективно працювати в умовах глобального ринку. Нині важлива модернізація вищої школи, яка спрямована на підвищення якості, ефективності освіти. Велика увага приділяється формуванню єдиного світового освітнього простору через зближення підходів різних країн до організації освіти і процесів навчання своїх громадян, а також через визнання документів про освіту країнами світу. Саме відкритий освітній простір сприятиме мобільності студентів та професорсько-викладацького складу. Реалізації цієї ідеї сприяє Болонський процес. Варто зауважити, що спроби надати загальноєвропейського характеру вищій школі фактично розпочалися в 1957 році з підписання Римської угоди. Згодом ці ідеї розвинулися в рішеннях конференції міністрів освіти 1971 та 1976 років, у Маастрихтському договорі 1992 року. Наступні роки характеризувалися запровадженням різноманітних програм під егідою ЄС, Ради Європи, що сприяли напрацюванню спільних підходів до вирішення транснаціональних проблем вищої освіти. Це насамперед програми приведення національного законодавства у сфері освіти до норм, напрацьованих країнами Європи, розширення доступу до вищої освіти і підвищення академічної мобільності студентів та їхньої мобільності на ринку праці, створення системи навчання впродовж усього життя та багатовимірні завдання зі зближення освітніх програм і систем, які вирішувались у рамках численних програм TEMPUS/TACIS. Нарешті, 1997 року під егідою Ради Європи та ЮНЕСКО було розроблено і прийнято Лісабонську конвенцію про визнання кваліфікацій, що належать до вищої освіти Європи. Цю конвенцію підписали 43 країни (Україна в тому числі), більшість з яких і сформулювали згодом принципи Болонської декларації. Уже через рік чотири країни – Франція, Італія, Велика Британія та Німеччина – підписали так звану Сорбонську декларацію. Цей документ був спрямований на створення відкритого європейського простору вищої освіти, який, на думку авторів, має стати більш конкурентноспроможним на світовому ринку освітніх послуг. Не аналізуючи її деяких відмінностей від тез Болонської декларації, можна стверджувати: в основних своїх ідеях обидва документи схожі. Це – двоступенева структура вищої освіти, використання системи кредитів (ECTS) і т.п. Проте особливо слід виділити дві тези Сорбонської декларації: міжнародне визнання бакалавра як рівня вищої освіти та наданням йому права продовжувати навчання за програмами магістра і дотримання положень Лісабонської угоди. Перше було досить революційним для більшості країн Старого Світу (зауважу, Україна зробила крок у цьому напрямі ще 1993 року). А важливість другої тези для нашої держави в тому, що всі підписанти потенційно стають і учасниками Болонського процесу, започаткованого 29 країнами Європи у 1999 році. Саме таким чином поступово реалізовувались інтеграційні процеси у сфері вищої освіти європейських країн. У рамках Болонського процесу було сформульовано шість ключових позицій: 1. Уведення двоциклового навчання. Фактично пропонується ввести два цикли навчання: 1-й – до одержання першого академічного ступеня і 2-й – після його одержання. При цьому тривалість навчання на 1-му циклі має бути не менше 3-х і не більше 4-х років. Навчання впродовж другого циклу може передбачати отримання ступеня магістра (через 1-2 роки навчання після одержання 1-го ступеня) і/або докторського ступеня (за умови загальної тривалості навчання 7-8 років). 2. Запровадження кредитної системи. Пропонується запровадити у всіх національних системах освіти систему обліку трудомісткості навчальної роботи в кредитах. За основу пропонується прийняти ECTS (Європейська система перезарахування кредитів (залікових одиниць трудомісткості)), зробивши її нагромаджувальною системою, здатною працювати в рамках концепції «навчання впродовж усього життя». 3. Контроль якості освіти. Передбачається організація акредитаційних аґентств, незалежних від національних урядів і міжнародних організацій. Оцінка буде ґрунтуватися не на тривалості або змісті навчання, а на тих знаннях, уміннях і навичках, що отримали випускники. Одночасно будуть встановлені стандарти транснаціональної освіти. 4. Розширення мобільності. На основі виконання попередніх пунктів передбачається істотний розвиток мобільності студентів. Окрім того, ставиться питання про розширення мобільності викладацького й іншого персоналу для взаємного збагачення європейським досвідом. Передбачається зміна національних законодавчих актів у сфері працевлаштування іноземців. 5. Забезпечення працевлаштування випускників. Одним із важливих положень Болонського процесу є орієнтація вищих навчальних закладів на кінцевий результат: знання й уміння випускників повинні бути застосовані і практично використані на користь усієї Європи. Усі академічні ступені й інші кваліфікації мають бути затребувані європейським ринком праці, а професійне визнання кваліфікацій має бути спрощене. Для забезпечення визнання кваліфікацій планується повсюдне використання Додатка до диплома, який рекомендований ЮНЕСКО. 6. Забезпечення привабливості європейської системи освіти. Одним із головних завдань, що має бути вирішене в рамках Болонського процесу, є залучення в Європу більшої кількості студентів з інших регіонів світу. Вважається, що введення загальноєвропейської системи гарантії якості освіти, кредитної системи накопичення, легко доступних кваліфікацій тощо, сприятиме підвищенню інтересу європейських та інших громадян до вищої освіти. Україна чітко визначила орієнтир на входження в освітній простір Європи, здійснює модернізацію освітньої діяльності в контексті європейських вимог. У травні 2005 року Україна приєдналася до болонського процесу. Реформа залишає ту саму систему вчених ступенів – бакалавра, магістра ... Але знання оцінюють за системою кредитів, яка дозволяє обмінюватися ними між різними установами, тобто передбачає взаємне визнання рівня освіти. Отже, ця система вигідна для всіх користувачів навчального простору в Європі. Вона створена не для уряду, міністрів, ректорів. Вона існує для громадян, які відчувають потребу в освіті. Наведемо декілька положень Болонської декларації: • студенти Європи мають потребу і право на навчання для здобуття ступенів, що визнаються в Європі, а не тільки в країнах (регіоні), де їх здобуто; • головною відповідальністю навчальних закладів та установ європейської вищої школи є гарантування того, що вони роблять усе можливе для надання однаково високого рівня кваліфікації своїм студентам. Для досягнення цілей Болонської декларації (підвищення конкурентоспроможності європейської системи вищої освіти; підвищення мобільності студентів і, як наслідок, робочої сили у межах європейського простору) були означені такі завдання: 1) створення системи кваліфікаційних ступенів вищої освіти (дворівнева система «бакалавр-магістр»); 2) створення системи накопичення та переведення залікових одиниць або «кредитів», які даватимуть змогу продовжувати навчання в іншій країні; 3) співробітництво в галузі управління якістю; 4) створення європейського стандарту вищої освіти; 5) мобільність студентів, викладачів, дослідників. Академічна мобільність студента в Україні — це можливість упродовж періоду навчання провчитись один або більше семестрів в іншому вищому навчальному закладі, де готують фахівців з цієї ж спеціальності із зарахуванням дисциплін (кредитів) та періодів навчання; ефективніше розвивати інтелектуальний потенціал, оскільки студент може самостійно обирати навчальний заклад, курси, предмети. З часом українським студентам і професорам стане простіше продовжувати своє навчання і кар’єру в інших країнах. Болонський процес сприяє подальшому поглибленню самого поняття взаємного визнання дипломів. Зараз для українських студентів та їхніх свідоцтв ситуація покращується. Дуже важливо, щоб українські дипломи визнавали в усій Європі. Громадянам нової Європи мають бути доступними спільні цінності освіти, науки і культури всіх її країн. Експерти оцінюють Болонський процес як такий, що скерований на зближення, а не на уніфікацію вищої освіти в Європі. Адже в тексті Болонської декларації, після формулювання принципів та завдань щодо досягнення більшої сумісності та порівняльності систем освіти говориться: «Таким чином, ми беремо на себе зобов’язання досягти окреслених вище цілей – в межах своєї компетенції та поважаючи відмінності в культурі, мові, національних системах, а також автономію університетів – з метою зміцнення європейської сфери вищої освіти». Отже, у вищу освіту європейського простору можуть увійти держави, які повністю сприяють студентському самовиявленню, яке забезпечує золота тріада — мобільність, привабливість, працевлаштування. Орієнтація на Болонський процес не має призводити до надмірної перебудови вітчизняної системи освіти. Навпаки, її стан потрібно глибоко осмислити, порівнявши з європейськими критеріями і стандартами, та визначити можливості вдосконалення на новому етапі. Система освіти має розвиватися у гармонійному взаємозв’язку з суспільством у цілому, беручи на себе роль його провідника. Список використаної літератури 1. Корнійчук О. Ян Фігель: „Євросоюз підтримує освітні реформи в Україні” // День.- No209. – 2005. – С.3. 2. Нещадін А., Горін Н. Реформа высшей школы: предмет, задачи, ориентиры // Общество и экономика. – No1. – 2007. – С.65-67. 3.Павлишенко М. Болонський процес: кадри для Європи чи європейський рівень вітчизняного фахівця // Віче. – No11. -2005. – С.15.


text: Вам знадобиться для заварного торта: Спосіб приготування заварного торта: Приготувати тісто: у каструлю налити воду і додати масло і сіль. Довести до кипіння, всипати борошно і добре перемішати, проварити кілька хвилин, поки тісто не збереться в кулю. Зняти з вогню, остудити. Додати в тісто яйця по одному за раз, ретельно перемішуючи після додавання кожного яйця. Дно форми застелити пергаментом або змастити маслом. Викласти тісто у формі круглого пирога. Можна пекти в формі. Розігріти духовку до 200 С. Поставити форму або лист з тістом в духовку, випікати 30-35 хвилин до золотистого кольору. Приготувати крем: цукор розтерти з яйцями. У каструлю налити молоко, додати яйця з цукром і готувати на маленькому вогні постійно помішуючи. Довести до кипіння, маса повинна загуснути. Зняти молочну суміш з вогню, повністю остудити. Вершкове масло збити міксером, додати молочну суміш, збити до однорідного стану. Вийде легкий ніжний крем. Готовий корж вийняти з духовки, зрізати верх, викласти крем. Заварний торт готовий. Смачного! Додати коментар:


text: ІНСТРУКЦІЯ для медичного застосування препарату Торасемід САНДОЗ® (Torasemide SANDOZ®) Склад: діюча речовина: torasemide; 1 таблетка містить торасеміду 2,5 мг, 5 мг, 10 мг, 20 мг, 50 мг, 100 мг, 200 мг; допоміжні речовина: целюлоза мікрокристалічна, магнію стеарат, кремнію діоксид колоїдний безводний; для таблеток по 2,5 мг, 5 мг, 10 мг і 20 мг – лактози моногідрат, крохмаль кукурудзяний; для таблеток по 50 мг, 100 мг і 200 мг – коповідон, кросповідон, маніт (Е 421), олія рицинова гідрогенізована. Лікарська форма. Таблетки. Фармакотерапевтична група. Високоактивні діуретики. Прості препарати сульфамідів. Код АТС С 03С А 04. Клінічні характеристики. Показання. - Таблетки по 2,5 мг і 5 мг – есенціальна гіпертензія. - Таблетки по 5 мг, 10 мг і 20 мг – набряки у пацієнтів із серцевою недостатністю. Таблетки по 50 мг, 100 мг і 200 мг – набряки, підвищений артеріальний тиск при тяжкій нирковій недостатності (кліренс креатині ну менше 20 мл/хв) за наявності будь-якого залишкового діурезу (більше 200 мл за 24 години), у тому числі в умовах гемодіалізу. Протипоказання. Підвищена чутливість до торасеміду, похідних сульфанілсечовини або до будь-якого з компонентів препарату. Ниркова недостатність, яка супроводжується анурією, печінкова кома або прекома, артеріальна гіпотензія. Спосіб застосування та дози. Есенціальна гіпертензія. Рекомендована доза для дорослих становить 2,5 мг на добу. Якщо після 2-місячної терапії торасемідом у дозі 2,5 мг на добу нормалізація артеріального тиску не досягається, дозу можна збільшити до 5 мг (приймається як разова доза). Максимальний ефект зазвичай спостерігається через 3 місяці після початку лікування. Застосування доз більше 5 мг не призводить до підсилення антигіпертензивного ефекту. Набряки. Терапію розпочинають з дози 5 мг на добу. Якщо ефект не достатній, дозу можна поступово підвищувати до 20 мг торасеміду (приймається як разова доза). При хронічній нирковій недостатності доза залежить від ступеня порушення функції нирок. Якщо доза 20 мг на добу недостатня, її можна збільшити до 50 мг торасеміду один раз на добу і, в разі необхідності, поступово підвищувати до максимальної дози – 200 мг один раз на добу. Максимальну добову дозу 200 мг призначають тільки пацієнтам з тяжкими порушеннями функції нирок (кліренс креатині ну < 20 мл/хв) (у тому числі під час гемодіалізу) за наявності діурезу не менше 200 мл/ 24 год. Таблетки слід приймати вранці, бажано під час їжі, не розжовуючи, запиваючи невеликою кількістю рідини. Терапія препаратом зазвичай тривала; у разі серцевої недостатності проводять до зникнення набряків. Побічні реакції. Розлади метаболізму: залежно від дозування та тривалості лікування, можуть розвиватися порушення водного та електролітного балансу, наприклад, гіповолемія, гіпокаліємія, гіпонатріємія; у поодиноких випадках спостерігалось посилення метаболічного алкалозу. При значних втратах рідини та електролітів внаслідок сильного сечовиділення можуть спостерігатись артеріальна гіпотензія, головний біль, астенія, сонливість, особливо на початку лікування та у пацієнтів літнього віку, підвищення рівнів глюкози та ліпідів в крові. Серцево-судинна система: у поодиноких випадках тромбози, кардіальна та церебральна ішемія з можливим розвитком порушень серцевого ритму, стенокардії, гострого інфаркту міокарда, синкопе. Травний тракт: втрата апетиту, нудота, блювання, біль у шлунку, проноси, запор, у поодиноких випадках можливий розвиток панкреатиту. Сечовидільня система: у пацієнтів з розладами сечовипускання, наприклад, при гіпертрофії передміхурової залози, можлива затримка сечі. Можливе підвищення рівня креатині ну та сечовини у сироватці крові. Гепатобіліарна система: може спостерігатись підвищення рівня деяких печінкових ферментів. Кров і лімфа: зрідка відбувається зменшення кількості тромбоцитів, еритроцитів та/або лейкоцитів. Шкіра та підшкірні тканини: в окремих випадках можливі алергічні реакції: свербіж, висипи на шкірі, фото чутливість. Тяжкі шкірні реакції виникають надзвичайно рідко. Нервова система: в окремих випадках можливі розлади зору, шум у вухах, втрата слуху, дуже рідко – парестезія кінцівок. Загальні розлади: сухість у роті. Передозування. Симптоми. У разі передозування може спостерігатись форсований діурез з небезпекою втрати рідини та електролітів. Можливі сонливість, сплутаність свідомості, артеріальна гіпотензія, колапс та порушення з боку травного тракту. Лікування. Специфічний антидот відсутній. Залежно від симптомів передозування, рекомендується зменшення дози або відміна препарату. Здійснюються заходи по відновленню водно-електролітного балансу. Застосування у період вагітності або годування груддю. Достатнього досвіду клінічного застосування торасеміду у період вагітності немає, тому препарат можна призначати під час вагітності тільки у разі, коли очікувана користь для матері перевищує потенційний ризик для плода. Невідомо, чи виділяється торасемід у грудне молоко, тому під час лікування препаратом годування груддю слід припинити. Діти. Безпека та ефективність застосування торасеміду у дітей відсутні. Не рекомендується призначати препарат пацієнтам цієї вікової категорії. Особливості застосування. Перед початком застосування препарату необхідно усунути існуючу гіпокаліємію, гіпонатріємію або гіповолемію. З особливою обережністю призначають пацієнтам із порушенням сечовипускання (наприклад, при доброякісній гіперплазії передміхурової залози); з аритміями (наприклад, при синоатріальній блокаді або атріовентрикулярній блокаді ІІ - ІІІ ступенів). При довго тривалому лікуванні торасемідом рекомендується регулярно контролю вати електролітний баланс (особливо у пацієнтів, які одночасно застосовують глікозиди наперстянки, глюкокортикостероїди, мінералокортикостероїди або проносні засоби), рівні глюкози, сечової кислоти, креатині ну та ліпідів крові. Особливого нагляду потребують пацієнти з тенденцією до розвитку гіперурикемії та подагри. Пацієнтам, хворим на явний або латентний цукровий діабет, необхідно контролю вати метаболізм вуглеводів. Через відсутність достатнього досвіду клінічного застосування не рекомендується призначати торасемід при патологічних змінах кислотно-лужної рівноваги; одночасно з літієм, аміноглікозидами, цефалоспоринами; при порушенні функції нирок, спричиненому нефро токсичними речовинами; дітям; пацієнтам літнього віку (рекомендації щодо дозування відсутні). Інформація щодо дозування препарату пацієнтам з нирковою або печінковою недостатністю обмежена. Пацієнтам з печінковою недостатністю препарат слід призначати з обережністю, оскільки можливе збільшення плазмової концентрації торасеміду. Таблетки Торасеміду САНДОЗ® по 2,5 мг, 5 мг, 10 мг і 20 мг містять лактозу. Тому пацієнтам із рідкісною спадковою непереносимістю галактози, дефіцитом лактази або синдромом мальабсорбції глюкози-галактози торасемід не призначають. Здатність впливати на швидкість реакції при керуванні авто транспортом або роботі з іншими механізмами. До з’ясування індивідуальної реакції на торасемід під час лікування необхідно дотримуватися обережності при керуванні авто транспортом і заняттях іншими потенційно небезпечними видами діяльності, що потребують підвищеної концентрації уваги і швидкості психомоторних реакцій. Взаємодія з іншими лікарськими засобами та інші види взаємодій. При одночасному застосуванні торасеміду з серцевими глікозидами може підвищуватися чутливість серцевого м’яза до цих лікарських засобів внаслідок дефіциту калію або магнію. При одночасному застосуванні з мінерало- та глюкокортикоїдами, проносними засобами підвищується ризик виникнення дефіциту калію. Торасемід підсилює дію інших лікарських антигіпертензивних засобів, зокрема інгібіторів ангіотензинперетворювального ферменту (АПФ). Одночасне застосування з інгібіторами АПФ може призвести до тяжкої гіпотензії. Цьому можна запобігти, якщо зменшити початкову дозу інгібітора АПФ або зменшити дозу торасеміду за 2 - 3 дні до початку застосування інгібіторів АПФ. Торасемід може послаблювати судинозвужувальний ефект адреналіну та норадреналіну. Торасемід послаблює дію протидіабетичних засобів. Торасемід, особливо у великих дозах, може потенціювати нефротоксичні та ото токсичні ефекти аміно глікозидних антибіотиків, токсичні ефекти препаратів платини та нефротоксичні ефекти цефалоспоринів. Торасемід підсилює дію теофіліну та курареподібних міо релаксантів. Пробенецид та не стероїдні протизапальні засоби (наприклад, індометацин) послаблюють діуретичну та гіпотензивну дію торасеміду. При одночасному застосуванні торасеміду і препаратів літію може підвищуватись концентрація літію в крові і, внаслідок чого, підсилюватися кардіо- та нейро токсичність останнього. При терапії саліцилатами у високих дозах торасемід може підсилювати їх токсичну дію на центральну нервову систему. При одночасному застосуванні із колестираміном всмоктування торасеміду може знижуватись, в результаті чого – послаблюватись його дія. Фармакологічні властивості. Фармакодинаміка. Торасемід є петльовим діуретиком; при низьких дозах, що використовуються для антигіпертензивного лікування, виявляє слабку діуретичну та салуретичну дію. При вищих дозах торасемід спричиняє посилений діурез дозозалежним чином. Торасемід виявляє максимальну діуретичну активність через 2 - 3 години після застосування внутрішньо. Фармакокінетика. Після перорального застосування торасемід швидко і майже повністю абсорбується; максимальний рівень у сироватці крові досягається через 1 - 2 години після прийому. Системна біодоступність становить 80 - 90 %. Зв’язування торасеміду з білками плазми становить більше 99 %, метаболітів М1, М3 і М5 – 86 %, 95 %, і 97 % відповідно. Уявний об’єм розподілу становить 16 л. Торасемід метаболізується шляхом окиснення та гідроксилювання з утворенням трьох метаболітів: М1, М3 і М5. М5 фармакологічно не активний, а на метаболіти М1 і М3 припадає приблизно 10 % фармакологічної дії препарату. Кінцевий час напів виведення (t1/2) торасеміду і його метаболітів становить у здорових осіб 3 - 4 години. Загальний кліренс торасеміду становить 40 мл/хв, ренальний кліренс – приблизно 10 мл/хв. Близько 80 % дози виділяється у вигляді незміненого торасеміду (24 %) та його метаболітів: М1 (12 %), М3 (3 %), М5 (41 %). При нирковій недостатності період напів виведення торасеміду не змінюється, а період напів виведення метаболітів М3 і М5 подовжується. Торасемід та його метаболіти практично не виводяться шляхом гемодіалізу чи гемофільтрації. У хворих із порушеною функцією печінки або із серцевою недостатністю періоди напів виведення торасеміду і метаболіту М5 незначно подовжуються, однак кумуляція торасеміду та його метаболітів малоймовірна. Фармацевтичні характеристики: основні фізико-хімічні властивості: таблетки по 2,5 мг і 50 мг: білі або майже білі круглі таблетки без риски; таблетки по 5 мг і 100 мг: білі або майже білі круглі таблетки з рискою; таблетки по 10 мг і 20 мг: білі або майже білі круглі таблетки з перехресною рискою; таблетки по 200 мг: білі або майже білі круглі таблетки з перехресною рискою з обох боків. Термін придатності. 2 роки. Умови зберігання. Зберігати при температурі не вище 25 °С. Зберігати в недоступному для дітей місці. Упаковка. По 10 таблеток у блістері; по 2 (2 × 10) або 10 (10 × 10) блістерів у картонній коробці. Категорія відпуску. За рецептом. Виробник. Салютас Фарма ГмбХ, Німеччина, підприємство компанії Сандоз. Місцезнаходження. Д-39179 Барлебен, Отто-вон-Гюріке-Алеє, 1, Німеччина. Смотрите также: Цены на Торасемид в аптеках


text: Північна Країна Басків Францу́зька Краї́на Ба́сків або півні́чна Краї́на Ба́сків (фр. Pays basque français, баск. Ipar Euskal Herria, Iparralde) є північно-східною частиною Басконії або історичної області Країна Басків. Адміністративно північна Країна Басків є західною половиною французького департаменту Атлантичні Піренеї. Східну половину департаменту займає Беарн. На північ від французької Країни Басків розташований французький департамент Ланди, на захід — Біскайська затока, а на південь — іспанська Країна Басків. Площа французької Країни Басків становить 2 869 км2. На відміну від іспанської Країни Басків, зокрема таких індустріалізованих провінцій, як Біскайя і Гіпускоа, французька частина лишається значною мірою аграрною, за винятком міської агломерації Байонна-Англет-Біарріц, населення якої становить близько 40% населення всієї північної Країни Басків. Важливим джерелом прибутку для регіону є туризм, зокрема в містах, розташованих на березі моря (Біарріц тощо). Баски розглядають північну Країну Басків як об'єднання трьох історичних провінцій, розташованих на північному сході історичної області Країна Басків: - Лапурді або Лабур (баск. Lapurdi, фр. Labourd), площа 800 км2; - Нижня Наварра (баск. Nafarroa Beherea, фр. Basse-Navarre), площа 1 284 км2; - Субероа або Суль (баск. Zuberoa, фр. Soule), площа 785 км2. Баскська назва регіону — Ipar Euskal Herria або Iparralde ('Північ'), іспанська частина Басконії відповідно називається Hego Euskal Herria або Hegoalde ('Південь'). Згідно з опитуванням, проведеним у 2006 р.[2], 22,5% жителів французької Країни Басків були двомовними (вільно володіли і французькою і баскською), 8,6% розуміли баскську і 68,9% не розуміли баскської мови. Однак реультати дуже різняться залежно від регіону: у Нижній Наваррі і Субероа 66,2% розмовляють або розуміють по-баскськи; у міській агломерації Байонна-Англет-Біарріц лише 14,2% розмоляють баскською чи розуміють її; на решті території Лапурді таких 36,9%. Частка баскомовних жителів північної Країни Басків змешилася на 3,9% з 1996 р., коли вона була 26,4%. Баскський націоналістичний рух зародився у 1963 р., коли виник рух Enbata (заборонений у 1974 р.); зараз баскський націоналізм на Півночі представлений такими партіями, як Abertzaleen Batasuna, які прагнуть розділення Атлантичних Піренеїв на два департаменти: Країна Басків і Беарн. У регіоні присутні також такі націоналістичні партії, як EAJ-PNV, Eusko Alkartasuna і Batasuna, але їхній вплив є невеликим, особливо у порівнянні з іспанською Країною Басків. Ці політичні партії зазвичай набирають менш ніж 15% голосів на місцевих виборах. У 1980-х і 90-х роках у північній Басконії діяла воєнізована група Iparretarrak ('північани'), яка використовувала насильство для досягнення незалежності, однак ця організація не виявляла ознак діяльності уже на протязі десятиріччя. 29-го січня 1997 р. регіон офіційно став одним з «країв» ('pays') Франції, тобто представницьким органом, що завідує деякими видами діяльності, але без власного бюджету. Північна Країна Басків довгий час була лише складовою частиною більшої території, відомої зараз як Ґасконь. Коли Цезар завоював Галлію, він зауважив, що регіон на південь і на захід від Гаронни населяв народ, відомий як аквітани, які не були кельтами і вважаються предками сучасних басків. Після повстань басків проти римського феодалізму у кінці IV-го і у V-му столітті регіон увійшов до складу незалежного герцогства Васконія. На початку IX-го століття утворилося окреме 'графство Васконія'. У цей період північні баски брали участь у битвах у Ронсевальській ущелині проти франків у 778, 812 і 824 рр. Васконський граф Санчо II Санчес знову воював з франками між 848 і 858 рр., у підсумку ставши герцогом Гасконі. У 1020 р. Ґасконь уступила Лапурді (який тоді включав Нижню Наварру) Санчо Наваррському, який у 1023 році зробив його віконтством. Регіон був об'єктом зазіхань з боку герцогів Аквітанії до 1191 року, коли Санчо Мудрий і Річард I Левине Серце домовилися поділити спірну територію на дві частини, Лапурді відходив анжуйцям, а Нижня Наварра – Наваррі. Тим часом утворилося незалежне віконтство Субероа, маючи в якості союзника проти територіальних претензій з боку Беарну Наваррське королівство, яке часом, щоправда, визнавало сюзеренітет Анжуйської династії. Після завоювання Верхньої Наварри Кастилією у 1512–21 рр. Нижня Наварра, яка залишалася незалежною, очолила партію гугенотів у французьких релігійних війнах. У цей час баскською мовою була вперше перекладена Біблія. Зрештою Генріх Наваррський, перейшовши у католицизм, став королем Франції, зберігши формальну незалежність Наварри, яка була ліквідована у 1610 р. Три провінції північної Країни Басків мали широку автономію, доки Велика французька революція не поклала їй край, як і повсюди у Франції, утворивши наполовину баскський і наполовину гасконський департамент Атлантичні Піренеї (Беарн, який являє собою східну половину департаменту, також був у свій час суверенною державою, приєднаною до Франції). Французька Країна Басків має 29 759 компаній, 107 компаній на 1 000 мешканців. Річне економічне зростання в період між 2004 і 2006 роками становило 4,5%.[3] 66,2% компаній працюють у сфері послуг, 14,5% — у промисловому виробництві і 19,3% — у первинному секторі (головним чином сільське господарство, агробізнес, рибальство і лісове господарство). Хоча адміністративно північна Країна Басків є частиною департаменту Атлантичні Піренеї, вона має власну торгову палату (Chambre de commerce et d'industrie de Bayonne Pays basque). - «La population communale depuis 1876: Région Aquitaine, Institut national de la statistique et des études économiques». Архів оригіналу за 2013-07-01. Процитовано 2009-10-26. - «Fourth Sociolinguistic Survey. 2006: Basque Autonomous Community, Northern Basque Country, Navarre, Basque Country, Basque Government, Vitoria-Gasteiz, 2008, ISBN 978-84-457-2777-5.». Архів оригіналу за 2013-07-01. Процитовано 2009-10-25. - «Invest Pays Basque». CCI Bayonne. Архів оригіналу за 2013-07-01. Процитовано 2008-06-05.


text: Успенський монастир (Бахчисарай) Один з найвідоміших печерних монастирів, який виник у кінці VIII ст. поблизу Бахчисараю. Являє собою незахищене поселення, в якому підземна церква, житлові й господарчі печери доповнюються наземними будівлями монастиря. Кілька разів перебудовувався та змінював свій зовнішній вигляд. Широкі сходи, що йдуть від дороги, поступово заглиблюються в гірський масив і прямують на майданчик другого ярусу. Звідси більш вузькі сходи виводять у головну Успенську церкву, споруджену в прямовисній скелі. Просторий світлий зал склепінчастої форми прикрашений колонами й розписами. У стінах прорубані вікна, з яких відкривається вид на ущелину, де колись було грецьке поселення Маріамполь (у XVIII ст. російський уряд домігся від Кримського ханства переселення місцевих християн у Північне Приазов'я, де вони заснували місто Маріуполь). В XV ст. Успенський монастир став центром православ'я в Криму, резиденцією митрополита. Іноді татари дозволяли полоненим християнам брати участь у богослужіннях монастиря. Після переселення християн з Криму монастир спорожнів і був частково зруйнований. Відновлений у середині XIX ст. Під час героїчної оборони Севастополя (1854—1855 рр.) в його печерах були влаштовані палати шпиталю. Успенський монастир був ліквідований у 1921 році. Точна дата виникнення монастиря невідома. Але археологічні дослідження християнських поселень в долинах біля монастиря відносять до 6 ст., тоді ймовірно і виник Успенський монастир. На той час йшла епоха іконоборотьби в Візантії, яка вважалась як єресь. За наказами влади руйнувалися церкви з розписами, ікони знищувалися. Перша будівля — Успенська церква відноситься до 8 ст. Збереглися келії в скелях, фонтан, будинок настоятеля. Сама церква маленька, невисокі стелі, площа велика, але поділена на дві частині стрічкою, яку не можна переступати. Сам монастир діючий, але монахів мало. Монахи були змушені оселятися в дальніх закутках країни, в тому числі було побудовано в Криму багато монастирів, які припинили своє життя під час вторгнення татар. Після захвату турками Криму в 1475 р. Успенський монастир став резиденцією митрополита в ханстві. Монастир був вшанований не тільки християнами, а і мусульманами. Відомо, що засновник династії Гірєєв просив допомоги у Пресвятої Богородиці. На богослужіннях були присутні російські посли, які приїжджали до хана. Росія через Успенський монастир хотіла розповсюджувати свій вплив, тому і не шкодувала грамот (від Федора Іоановича та Бориса Годунова) та коштів. Напроти Успенського монастиря можна побачити залишки будинків, видовбаних печер, сходів. Саме звідси в 1778 р. греки-християни жителі Мариамполя були переселені до Приазов'я, які потім заснували місто Маріуполь. У 1778 р. російським урядом основна частина християн була переселена з Криму у Приазов'я, внаслідок чого монастир спорожнів, там залишився всього один монах.В 1783 р. Крим стає частиною Російської імперії.В 1818 р Успенський монастир відвідав цар Олександр І. 15 серпня 1850 р. відбувається урочисте відкритття Успенського монастиря - повторне. Під час першої героїчної оборони Севастополя 1854—1855 років у келіях, гостинному будинку й інших будівлях монастиря розміщався офіцерський шпиталь. Померлих від ран ховали напроти скиту знизу. В наступні кілька десятиліть тут вирубуються нові келії, облаштовуються старі, а також будуються три церкви. Скелі розписують образами святих. Кількістть ченців зросла до 30 чоловік, а храмів - до п'яти. Найдавнішим з них був власне Успенський, на половині висоти скелі. Ще були: церква св. Марка, теж печерна (1859 р.), св. Костянтина і Олени (1857 р.), на протилежному боці ущелини - храм Юра-Змієборця (1875 р.). На нижній площадці при дорозі на Чуфут-Кале будують в 1896 р. храм Інокентія Іркутського. Після революції монастир був розграблений, ченці розстріляні. Більшовики вивезли багато цінних ікон та золота. Остаточно Успенський скіт закритий у 1921 році. Під час Другої світової війни тут розміщався військовий шпиталь. Зліва від дороги на території монастиря розташовано братська могила радянських воїнів. Після депортації кримських татар у 1944 р. на території монастиря був розміщений психоневрологічний диспансер. Зараз це пам'ятка історії й архітектури. У 1993 р. повернутий православній церкві.Зараз монастир діючий. Зведена надбрамна капличка, ведуться ремонтні роботи. - Гайко Г., Білецький В., Мікось Т., Хмура Я. Гірництво й підземні споруди в Україні та Польщі (нариси з історії). — Донецьк: УКЦентр, Донецьке відділення НТШ, «Редакція гірничої енциклопедії», 2009. — 296 с. - Байцар Андрій Любомирович. Крим. Нариси історичної, природничої і суспільної географії: навч. посіб. / А. Л. Байцар; Львів. нац. ун-т імені І. Франка. — Львів. : Видавничий центр ЛНУ ім. Івана Франка, 2007. — 224 с.


text: І. Щаблі кар'єри II. Гетьман III. Мотря Кочубеївна 1. Розділ перший IV. Мазепа і Карло XII V. Розгром Примітки 1. Розділ перший ПРИМІТКИ. Ми хотіли зробити цю книжку живою, але нема в ній ні одної подробиці, яка не була би основана на якомусь документі або точно перевіреному тексті. Ми нічого не видумували, і коли читач хотів би переглянути використані тут джерела, побачить, що це не уявлене оповідання та, що змальовуючи образ одної з найбільше незвичайних епопей, яку знала Європа, ми не хотіли стримуватись від загальних висновків і роз'яснення подій. Треба би хіба цілого тому на те, щоби списати повну бібліографію джерел до Мазепи. Тут хочемо обмежитися до неповного схематичного огляду. На першому місці згадаймо джерела першорядної ваги - дві хроніки: одну Величка (1620 до 1700), видану від 1848-1864, і другу анонімну, відому Історію Руссов, написану приблизно 1770 р., а видану в 1864. Ми переглянули теж меморіали, справоздання і метелики про похід Карла XII на Україну німецькою, французькою, шведською і голландською мовами, як і різні часописи тодішньої доби "Gazettes" і "Mercures"; їхні інформації, широкі та точні. заслуговують після перевірки часто на увагу. Що торкається документів сучасників, які були у зв'язках ближчих або дальших з дієвими особами тієї драми, то слід згадати: Спомини тайного французького агента Невіля {1698),. Дуже точні звістки находимо в історії Карла XII (1742) пастора Нордберга, королівського сповідника, що брав участь у всіх великих подіях під час походу на Україну. Цей основний твір великої історичної вартості Вольтер оцінив зовсім несправедливо з дуже легкої руки кажучи, що це "твір дуже зле перетравлений і дуже зле написаний". Полишаючи на боці форму, твір Нордберга має основне значення щодо фактів. Вольтер з таким самим гнівом і однобічно скритикував немилосердно теж другий цікавий твір із дуже важними документами "Подорожі" Де ля Метре (1723). Автор тих споминів, французький протестант і великий мандрівник, перебував у Бендерах і Константинополі саме під час останньої дії Мазепиного життя. У московських архівах знаходяться про цю добу неоцінені документи, з яких більшість видав в 1858 р. Бантиш-Каменський. Текст дуже важного меморіалу Орлика видрукувала у 1862 р. українська "Основа" у Петербурзі. "Мазепа" нашого великого історика Костомарова складений на підставі нових документів, віднайдених у московських архівах уже після появи Бантиш-Каменського. Про смерть Мазепи читали ми цікавий текст, знайдений в архівах у Стокгольмі Н. Молчановським у 1903 р. Та сама тема є предметом книжки молдаво-волоських хронік майора М. Кагальніцеану (Ясси, 1845). Визначний шведський славіст, Альфред Єнзен, видав у 1909 р. збірку першорядних документів зі стокгольмських архівів про зв'язки мазепинців зі Швецією. Сюди належить теж єдине у світі видавництво Karolinka Krigares Dagbocker у Люнді в Швеції, яке від довгих літ видає рівномірно спомини, меморіали і матеріали про каролінців, товаришів Карла XII, що були з ним на Україні. Також Ернст Карльсон видав різні матеріали про них у стокгольмській Historiska Handlingar. Шведські документи зібрав та інтелігентно використав шведський історик Фріксель у своїй "Історії життя Карла XII". Михайло Грушевський не дійшов іще у своїй Історії України до доби Мазепи, але в окремій студії з 1909 р. торкнувся справи союзу Мазепи з Карлом XII. Один із авторів цієї книжки І. Борщах робив розшуки у даному напрямку в архівах у Відні, Парижі та Лондоні. Він мав нагоду теж використати архіви французького міністерства закордонних справ і джерело першорядної ваги "Діярій" Орлика. Крім цього, використав він такі свої друковані праці: "Вольтер і Україна", "Північна війна і французька дипломатія", "Мазепа і тодішня французька преса". "Гетьман Орлик і Франція", "Дедукція прав України", (у випусках Київської Академії Наук і Наук. Тов. ім. Шевченка у Львові) і "Пилип Орлик" (В-во "Червона Калина"). ІВАН МАЗЕПА Спершу, поки зайде мова про трактування й оцінки, зупинимось на фактах, на тому, що в усій цій історії стоїть поза сумнівом. Отже, факти такі. Йдеться про монарха - виборного гетьмана Української козацької держави. Монарх був українцем, одержав добру освіту: навчавсь у Киево-Могилянській колегії, потім - у Єзуїтській колегії у Варшаві, після чого, в 1656-1659 роках, побував у Німеччині, Італії, Франції й Нідерландах. Добре володів польською, німецькою, російською та італійською мовами, блискуче - латиною. Не можна заперечити і той факт, що після Богдана Хмельницького Іван Мазепа тримав гетьманську булаву найдовше - понад двадцять років. Якщо врахувати, що його гетьманування сливе повністю припало на правління одного з найлютіших ворогів його батьківщини, Петра І, виснуймо з цього факту ще один, - з Мазепи був мудрий і зручний політик. Як відзначив професор Олександр Оглоблин, Іван Мазепа прагнув до об'єднання або принаймні консолідації українських земель - Гетьманщини, Правобережжя, Запорожжя і, по змозі, Слобожанщини та Ханської України - в складі єдиної Української держави під гетьманським регіментом. Прагнув він і до встановлення міцної автократичної влади у становій державі європейського типу зі збереженням традиційної системи козацького устрою. Це - точне узагальнення його політики. Характеризуючи особисті політичні здібності Івана Мазепи, пригадаймо перші кроки гетьмана. Потрапивши 1689 року до Москви в найнапруженіший момент двірцевої боротьби в ролі поплічника в переможнім поході на Крим, але вже приреченого князя Голіцина, гетьман за лічені дні не лише бездоганно проаналізував ситуацію, не лише змінив політичну орієнтацію, від чого так багато залежало в Україні, а й встиг зійтись із новим володарем, що тільки-но входив у силу! Як підкреслив Ілько Борщак у розвідці 1933 року, видрукуваній у "Записках наукового товариства ім. Шевченка", Мазепа "міг говорити з кожним мовою свойого розмовника, тобто мав той талант, що його Френсіс Бекон уважав ще в XVІ віці за першу прикмету великої людини". Ще ніхто не заперечував, що після тривалого лихоліття Великої Руїни, як назвали історики добу по Богданові Хмельницькому, мазепинська доба вирізняється бурхливим піднесенням промисловості й культури. Для цього відповідні якості знову-таки повинен був мати сам Іван Мазепа. Отже, французький дипломат Жан Балюз, що відвідав його в Батурині 1704 року, розповідав: "Мова його взагалі добірна й чепурна, правда, як він розмовляє, бо більше любить мовчати та слухати інших... Він показував мені свою збірку зброї, одну з найкращих, що я бачив у житті, а також добірну бібліотеку, де на кожному кроці видно латинські книжки". Мистецтвознавець Володимир Січинський, котрий у своїй присвяченій Мазепі книжці (Філадельфія, 1951) зацитував це місце двічі, коментує його так. Усі згадані колекції й гетьманське майно російське військо 1709 року спалило й знищило чи пограбувало. Принаймні жодні реєстри цього майна не відомі. Якщо француз, побувавши в найбільших європейських осередках, висловлюється з таким захопленням, - очевидно, Мазепині збірки справді були особливо цінні. Вираз "збірка зброї" однак розуміти в буквальному сенсі не варто. У ті часи володарям личило мати передусім збірки зброї, і так називали кожну збірку старовини, якою володіли тодішні можновладці. Немає сумніву, що гетьманові належали, перебували в його посіданні й інші коштовні пам'ятки. Скажімо, 1701 року він придбав Пересопницьку Євангелію середини XVI ст., яку згодом подарував до кафедральної церкви в Переяславі (тепер у рукописному відділі Центральної наукової бібліотеки АН УРСР). Що ж до самої збірки зброї, то з неї відома лише шабля, виготовлена 1662 року, з його йменням. Вона зберігалась у музеї Василя Тарновського в Чернігові, і ще в середині 1970-х років фото Тарновського з цією шаблею в руках можна було побачити в його онуки в Москві. Автор монографії "Доба Мазепи", яка друкувалась із номера в номер у журналі "Самостійна Україна", Степан Килимник констатував, що на українську освіту, будівництво та церкву Мазепа витрачав багатства, що залишилися після гетьмана Івана Самойловича, максимум засобів Державної Скарбниці й свої необмежені матеріальні засоби (1952, ч. /, с. 13). Реєстр будівель Мазепиної фундації справді вражає. Тут і закінчення церкви Мгарського монастиря коло Лубен, що започаткував А Самойлович, і Богоявленська церква при київському Братському монастирі, і Миколаївський військовий собор та Феодосіївська церква на Печерську, і церква Всіх Святих над економічною брамою Києво-Печерської лаври, і п'ятибанні собори в Ніжині, Новгород-Сіверському й Прилуках, і церква Вознесенського монастиря в Переяславі, і Миколаївський монастир у Батурині, й багато, багато інших споруд. Відразу після смерті Мазепи Карл XII призначив комісію для розгляду справи про його спадщину. Акти бендерської комісії опублікував 1938 року академік Михайло Возняк у відомому двотомнику "Мазепа" Українського наукового інституту у Варшаві. Серед матеріалів - реєстр особистих видатків гетьмана протягом останніх 12 років його життя, що склала з пам'яті старшина. Ось лише деякі з пунктів: позолочення бані Печерської церкви 20500 дукатів, мур довкола, Києво-Печерської лаври і церков у ній - мільйон, великий дзвін і дзвіниця в монастирі 73000 золотих, позолочення бані митрополичого собору в Києві - 5000 дукатів, віднова його 50000 золотих, церква Київської колегії з гімназіями - понад 200000 золотих і так далі. Фіксуючи ці "позитиви" в діяльності ясновельможного, не забудьмо однак і менш приємних обставин доби, сином якої він був. Не забудьмо, що протягом двадцяти років Мазепиного гетьманування його політика в усьому щонайкраще відповідала інтересам російського царя. Збереглися численні скарги різних міст Гетьманщини на утиски й кривди з боку старшини й духовних осіб. Що ж до селянства, то воно, за словами О. Оглоблина, "переживало процес дальшого збільшення "підданських" повинностей і загального зубожіння. Концентрація землеволодіння і політичної влади в руках козацької старшини мала своїм головним джерелом і разом з тим своїм головним наслідком зростання визиску селянської маси" (Гетьман Іван Мазепа та його доба. - Нью-Йорк; Париж; Торонто, 1960.- С. 94). Було б прикро, якби суспільна історична думка, що відроджується в Україні в нових політичних умовах, звелася лише до переміни знаків (плюса на мінус і мінуса на плюс) замість прагнути об'єктивного, автентичного, безпартійного перегляду матеріалу. Отже, переходимо до останнього важливого ФАКТУ- до несподіваного для Петра І й для маси української людності переходу Мазепи на бік шведського короля Карла. Могутній всеукраїнський монарх, ледве не диктатор, людина, що з банальної точки зору була вже і стара, і мала все. Чого, мовляв, йому бракувало... Реакція центру була різко негативна. 5 листопада 1708 року цар Петро писав Меншикову: "А Батурин в знак изменникам (понеже боронились) другим на приклад зжечь весь". Цей наказ виконано сумлінно. В "Описі" Григорія Покаса (1751) читаємо: "Князь Меншиков з великоросійським войском город Батурин [...] і жителей тамошних [...] з женами і дітьми їх достал [...] а народ увесь даже до ссущих (немовлят.- С. Б.) виколол і вирубил, з коїх кров дорогами і улицами в Сейм ріку лилась будто как обикновенно на кола млиновиї вода іде, при том же і церквей Божествених не пощажено [,..]". Джерел для дослідження життя й діяльності українського гетьмана безліч. Лише його універсалів на землеволодіння проф. О. Оглобин нараховує близько 1000. Численні й прецікаві документи розпорошено в російських і західноєвропейських архівах та газетних сховищах. Тут звіти, щоденники й спогади дипломатів із різних країн, рясні вістки західноєвропейської преси (аж до Англії), які зібрав Теодор Мацьків, записки шведських очевидців та офіційних історіографів, передусім Г. Нордберга та Г. Адлерфельда, що розпочала мазепинську історіографію, а також численних їхніх наступників. Ці матеріали ретельно визбирували й публікували такі українські вчені, як Дмитро Бантиш-Каменський, Осип Бодянський, Никандр Мовчанівський, Степан Томашівський, Ілько Борщак, Борис Крупницький, Богдан Кентржинський, Орест Субтельний. Яскрава особистість гетьмана Мазепи притягала увагу письменників Даніеля Дефо, Вольтера, Байрона, Пушкіна, Віктора Гюго, з українських авторів-Данила Мордовця й Володимира Сосюру, поему якого вперше опублікував журнал "Київ". І. Щаблі кар'єри II. Гетьман III. Мотря Кочубеївна 1. Розділ перший IV. Мазепа і Карло XII V. Розгром Примітки 1. Розділ перший В українській мазепіані чільне місце займає праця Миколи Костомарова (1817-1886) "Мазепа й мазепинці". Як відзначив Г. Мацьків, "досліджуючи минуле України, Костомаров звернув головну увагу на козацьку добу, в якій, на його думку, найяскравіше виявилися творчі сили українського народу. Всупереч офіціальній російській історіографії, він підкреслював, органічний зв'язок козацької доби через литовсько-польський період із Києвом". Але Костомаров був не лише історик, а й політик, один з чільних, як пам'ятаємо, кирило-мефодіївців. Треба зважати й на те, що працював він все-таки не у вільному світі, а в умовах царизму. Після всіх історичних перетурбацій, у яких вчений так чи інакше брав участь і зупинятись на яких тут не місце, він провів у своїй праці думку, що український народ не можна підозрювати в зрадництві, мовляв, зрадником був один тільки Мазепа. Такий тактичний хід Костомарова зрозумілий, але він применшує роль його праці. Вперше апологетизував Мазепу недооцінений у нас вчений-славіст консервативного напрямку Федір Уманець (1841-1917). Вперше на Україні він показав, що Мазепа був український патріот і перейшов на шведський бік не заради особистого, а для поліпшення долі України. Прецікаві джерельні розвідки увійшли до згаданого вже варшавського двотомника 1938-1939 років. Це праці Д. Дорошенка, В. Біднова, Я. Токаржевського-Карашевича, Б. Крупницького, М. Возняка, Я. Січинського, О. Лотоцького, М. Андрусяка й молодого тоді О. Пріцака. На пильну увагу заслуговують німецькомовна монографія Б. Крупницького (1942), шведськомовна - Б. Кентржинського (1962) та вже цитовані українськомовні праці О. Оглоблина (1960), Т. Мацьківа (1988). Офіційна українська радянська історіографія, продовжуючи лінію російської великодержавної й монархічної історичної літератури, протягом десятиріч паплюжила діяльність українського гетьмана й саму його особу. Нових документів і спостережень введено до наукового обігу, на жаль, дуже мало. Хорошою заявкою на нову працю про Мазепу стали публікації Василя Марочкіна. З науково-популярної літератури, присвяченої Мазепі, треба назвати дві - англомовну книжку Клеренса Меннінга (1957) та французькомовну - Ілька Борщака й Рене Мартеля (1931), відразу видану і в українському перекладі Михайла Рудницького. Ілько Борщах (1892-1959) виїхав 1919 року до Парижа як член делегації УНР на мирну конференцію. Залишившись у Франції, він присвятив себе вивченню історії мазепинців, зробивши архівні епохальні відкриття. Зокрема знайшов і простудіював папери Григора Орлика - генерал-поручника Людовика XV, щоденник його батька, гетьмана Пилипа, "Вивід прав України", бендерську конституцію 1710 року, нотатки Вольтера. У 1926-1929 роках І. Борщак видавав радянофільську газету "Українські вісті", у 1949-1953-журнал "Україна" (вийшло 10 зшитків), у 1939-1957 - викладав у "Національній школі живих східних мов у Парижі". Французький історик і публіцист Рене Мартель був лише на рік молодший за Борщака. Він лишив низку праць, присвячених Україні,- "Українське питання" (1927), "Франція й Польща" (1931), "Національна політика більшовиків на Україні" (1934), "Підкарпатська Русь" (1935), разом із Софією Борщак переклав французькою мовою Шевченкову поему "Іван Гус" (1930). Праця І. Борщака й Р. Мартеля та поема В. Сосюри можуть дати добрий початок для знайомства з діяльністю великого українського гетьмана. Очевидячки читачеві було б цікаво знати, коли, за яких обставин і як саме творилася книжка, нове видання якої він зараз тримає в руках. Тут варто заглибитися, по-перше, тому, що це - цікава історія, а по-друге, тому, що розповів її безпосередньо один із авторів, сам Ілько Борщак, рецензуючи в своєму журналі "Україна" (Париж, 1950. Кн. 4) книжку Б. Крупницького, він вирішив прореагувати на застереження, мовляв, книжка Борщака й Мартеля "знаменита" під літературним оглядом, але "малоцінна" з погляду наукового. Ілько Борщак погодився з цією оцінкою, пояснюючи, що йдеться про популярний на Заході, зокрема у Франції, жанр "романізованого життєпису" й при цій нагоді розповів історію видання. "Десь у 1929 р. один видатний французький критик, що кермував і кермує досі великим столітнім видавництвом, а також редагує великий паризький журнал, запропонував нам написати "Життєпис Мазепи" для його збірки "Романізованих життєписів". Спокуса була досить велика, щоб відмовитись, і впродовж літа 1930 р. книжка була написана, (Очевидячки за зміст і форму відповідає автор цих рядків; наш співробітник француз зробив тільки остаточну редакцію мови). Взимку 1930 року я надіслав рукопис редакторові збірки. Не проминуло й тижня, як я одержав від нього вельми прихильного листа, в якому редактор згори згоджувався взяти до друку книжку, але "задля більшого її успіху в читачів та задля того, щоб книжка не відрізнялася разючо від інших книжок збірки", він пропонував "деякі незначні зміни". ... Бодай деякі з цих "змін" варто тут для цікавости подати. ... Говорячи про часи "Руїни", ми подали "Думу" Мазепи "Всі покою щиро прагнуть...", кажучи, що хоч "Дума" ця пізнішого походження, але "можна припустити, що такі ідеї кружляли вже в молодого Мазепи. Нехай читач розгорне "Vie de Mazeppa", й він побачить, як редактор збірки переробив нашу думку. Задля такого ж "ефекту" Пасек зробився "могутнім вельможею". Мазепа рятував Яна-Казиміра, Львів був здобутий Хмельницьким, Павло Алепський зробився "сучасником" Мазепи .... Покійна моя дружина, мій французький співробітник і д-р В. Панейко радили мені погодитися на "зміни", бо ледве чи буде інша нагода спопуляризувати постать Мазепи на Заході тощо. Я згодився. Треба визнати, що в розумінні "ефекту" мій цензор мав цілковиту рацію. В моєму архіві є 60 рецензій лише паризьких газет і журналів (майже всі прихильні), в архіві видавництва - їх до 150 (більшість походить з провінції). Як і казав мій цензор, жодний француз не зауважив його "змін". Тому, - додамо ми, - що нема у Франції нікого, хто знайомився б з Мазепою за першорядними джерелами. ... До слова, українське видання цієї книжки вийшло не з моєї ініціативи. На скитальщині мусять бути ще особи, що могли б засвідчити, як я не хотів видавати "Життєпис Мазепи" українською мовою. І знову, як мої паризькі радники 1930 р., львов'яни вдалися до мого "патріотизму" і т. ін. Все ж таки в українському виданні я встиг випустити передмову й деякі "зміни" мого французького редактора, зрештою, дуже милої людини й мого приятеля. Він і досі певний, що мав рацію; тому, коли в нас про це іноді починаються розмови, він весело відповідає: - Переможця не судять, а "Життєпис Мазепи" під видавничим оглядом була повна перемога!.." Сергій БІЛОКІНЬ


text: Епіцентр землетрусу Епіцентр — точка на поверхні Землі відразу над або під областю локалізації деякого явища, що впливає на поверхню Землі. Для землетрусу, це точка на поверхні Землі відразу над глибинною областю, де землетрус насправді відбувся. Підземну точку, де виник поштовх землетрусу, звуть гіпоцентром; точку, або точніше, область, що лежить на поверхні, на продовженні радіуса Землі, який проходить через гіпоцентр, називають епіцентром.


text: Зручно розташований у Уітсандей, At Boathaven Spa Resort є прекрасною базою для вивчення ціього жвавого міста. Готель розташований в 1 km від центру міста і надає можливість легкого доступу до найважливіших визначних місць. Для туристів, які хотять прогулятися, Лікарі Ейрлі-Біч, Уітсандей Лікарська служба, Бозейвен пляж тільки деякі з визначних пам"яток, доступних для відвідування. At Boathaven Spa Resort пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Декілька характеристик готелю - бездротовий доступ WiFi , екскурсії, все для барбекю, ліфт, оренда авто. Увійдіть в один із 27 затишних номерів та втечіть від стресу із широким спектром зручностей, таких як бездротовий доступ до Інтернету (платний), телефон, міні-кухня, телебачення, доступ до Інтернету. Гаряча ванна, сад, відкритий басейн, спа-центр, фітнес-центр готелю є ідеальним місцем для вдпочинку після напруженого дня. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, At Boathaven Spa Resort займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: Пропозиція якісного житла в нічне життя, покупки, ресторани району Гонконг, Casa Hotel є популярним вибором для ділових людей та туристів. Завдяки розташованню всього 1 km від центру міста, гості мають можливість насолоджуватися пам"ятками міста та визначними місцями. Рай для відпочинку та релаксації, готель запропонує вам повне оновлення всього в декількох кроків від найвидатнших пам"яток міста, таких як Храм Тін Хау, Сінематека Бродвею, Оптовий ринок фруктів. В Casa Hotel, відмінний сервіс та чудові умови, щоб зробити ваш відпочинок незабутнім. Гості готелю можуть на місці насолоджуватися такими можливостями як обмін валют, оренда авто, консьєрж, газети, безкоштовний Wi-Fi у всіх номерах. Гості можуть обирати серед 162 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Casa Hotel є найкращим місцем для вашої зупинки у Гонконг.


text: Сучасна механізована картоплесаджалка дозволить вам виконати посадку картоплі швидко, не нахиляючись і застосовуючи мінімум зусиль. Поради, як зробити картоплесаджалку для мотоблоки, допоможуть вам зібрати цей нескладний прилад самостійно. Інструкція - Розгляньте сучасні і в той же час прості моделі з ланцюговим приводом. Щоб зібрати такий необхідний у господарстві агрегат, вам буде потрібно спочатку замовити всі необхідні деталі, включаючи сошник, спеціальний бункер для бульб, опорно-приводні колеса, середні за розміром колеса, призначені для розвороту саджалки, а також дискові загортач. Пам’ятайте, що працездатність вашої картоплесаджалки пов’язана з розміром і зовнішнім виглядом опорних коліс, тому підбирайте колеса діаметром приблизно 340 міліметрів, а шириною — 110 міліметрів. - Бажаючи виготовити картоплесаджалку для мотоблоки, по-перше, уважно подивіться схему для її складання, а потім приступайте до кріплення всіх деталей, з яких складається бункер для картоплі. Встановіть у самому бункері, куди ви згодом будете насипати картопля, спеціальний роздільник, за допомогою якого ємність приладу буде відділена від посадкового механізму. При правильному монтажі це дасть можливість виключити гальмування приводних коліс надалі, вже під час експлуатації. - По-друге, прикріпіть бункер до рами, а далі змонтуйте посадковий механізм, використовуючи тільки міцні та надійні кріплення. Щоб картоплесаджалка для мотоблока під час механізованої висадки різних сортів картоплі на садово-городніх та присадибних ділянках експлуатувалася відмінно, при її виготовленні чітко дотримуйтесь схемою складання. До вийшла агрегату спочатку приєднайте підпружинені лемішні загортач, за допомогою яких буде здійснюватися скопування землі, а потім вставте в спеціально призначені для цього отвори на рамі механізованої картоплесаджалки висувні рукоятки. З їх допомогою і здійснюватиметься зручний розворот приладу під час польових робіт. - Колеса встановлюйте вже в останню чергу, коли весь основний агрегат вже буде зібраний. Кріпите їх до півосі ПСКУ, щоб колесами можна було легко керувати, змінюючи ширину колії в залежності від необхідності. Вам залишиться лише встановити лише регулюється по висоті підгортальники мотокультиватора, а далі приєднуйте до вже готової картоплесаджалки сам мотоблок. Якщо ви його не підготували заздалегідь, уникайте придбання дорогих імпортних блоків — для механізованої картоплесаджалки підійдуть і дешеві мотоблоки «Каскад» або «Нева».


text: Багато галасу з нічого П’єса зареєстрована 4 серпня 1600 із приміткою, що вона вже неодноразово йшла на сцені, і видана in quarto того ж року. Джерелом комедії була новела Маттео Банделло «Тімбрео і Фінісія» 1554 року. Ця новела увійшла до французької збірки «Трагічні історії» Бельфоре 1582 року. Історія, схожа на лінію Клавдіо-Геро, зустрічалася також у «Несамовитому Роланді» Лудовіко Аріосто, який вийшов англійською в 1591 році і «Королеві фей» Е. Спенсера 1590 року. Проте центральні для «Багато галасу даремно» образи Бенедикта і Беатріче в цих джерелах не зустрічаються. Як і більшість комедій Шекспіра, «Багато галасу з нічого» дуже неоднорідна в жанровому плані. В ній змішалися мелодрама, висока комедія і народний фарс. Дві лінії закоханих, Клавдіо та Геро й Бенедикт та Беатріче практично незалежні одна від іншої. Перша з них створює основу фабулу п’єси, але дія обертається в основному між парою гострословів Бенедикта і Беатріче. Комедія «Багато галасу з нічого» живе багатим сценічним життям. В Україні вона ставилася в 1938 році в Одеському театрі імені Жовтневої революції. В 1941 році комедія була поставлена в Київському драматичному театрі ім. Івана Франка з Наталею Ужвій у ролі Беатріче та Юрієм Шумським у ролі Бенедикта. Спектакль був відновлений після війни. В новому варіанті Бенедикта грав Віктор Добровольський. - Вільям Шекспір. Багато галасу з нічого. Переклад Ірини Стешенко. У «Вільям Шекспір. Твори в шести томах. Том 4». Київ. Видавництво художньої літератури «Дніпро». 1984 - Часто зустрічається переклад назви «Багато галасу даремно»


text: Байонет Байоне́т, байонетне з'єднання являє собою вузол кріплення об'єктива, за допомогою якого об'єктив встановлюється на фотокамеру, та знімається з неї. Одна частина байонета (зазвичай та, що розташована на камері), містить декілька виступів, інша (відповідно на об'єктиві) — відповідні пази. Об'єктив фіксується підпружиненим штифтом чи кільцем. Розблоковується об'єктив зазвичай за допомогою кнопки чи важеля. У радянських фотоапаратах використовувалися серед іншого байонет Н (аналогічний Nikon AI — різновиду Nikon F, використовується на фотокамерах «Київ» заводу Арсенал), та байонет К (аналогічний байонету Pentax (Asahi), використовується на новіших моделях «Зенітів». |Ця стаття не містить посилань на джерела. (липень 2011)|


text: Зручно розташований у Макао, Fu Hua Guang Dong Hotel є прекрасною базою для вивчення ціього жвавого міста. Знаходячись у 1 km від центру міста, готель має стратегічне розташування, що гарантує нашим гостям можливість швидко та легко дістатися до будь-якої видатної пам"ятки. Через безпосередню близкість до таких пам"яток, як Сад Лоу Лім Іок, Сад Лоу Лім Іок, Сад-павільйон Лоу Лім Іок, відвідувачі просто полюблять його за це місцерозташування. Скористайтеся багатвом чудового сервісу та послуг у цьому Макао готелі. Готель надає сейфи, пральня, додаткові умови для осіб з обмеженими можливостями, екскурсії, обслуговування в номерах щоб забезпечити гостям максимальний комфорт. Гості можуть обирати серед 156 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Незалежно від мети вашого візиту до Макао, Fu Hua Guang Dong Hotel є відмінним місцем для вашого перебування.


text: Якщо ви шукаєте готель, що зручно розташований у Гонконг, то не шукайтенічого, окрім Silka Seaview Hotel. Завдяки розташованню всього 2 km від центру міста, гості мають можливість насолоджуватися пам"ятками міста та визначними місцями. Також дуже легко добратися до Храм Тін Хау, Сінематека Бродвею, Джейд Маркет. В Silka Seaview Hotel, робиться все можливе для того, щоб гості відчували себе комфортно. Для цього готель пропонує найкращі послуги та умови. Перебуваючи тут, гості мають можливість насолоджуватися догляд за дитиною, сейфи, трансфер готель/аеропорт, ліфт, паркування автомобіля службовцем готелю. Гості можуть обирати серед 268 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Чудові визначні місця та відмінне місце розташування Silka Seaview Hotel - ідеальна база для приємного перебування в Гонконг.


text: Діяльність тимчасового уряду. Списки членів цього уряду складали в редакції буржуазно-республіканської газети «Насіональ» та в редакції органу лівих республіканців «Реформа». Під тиском робітників буржуазним республіканцям довелося включити до складу уряду популярного в масах дрібнобуржуазного соціаліста Луї Блана й робітника-механіка Олександра Альбера, активного діяча таємних товариств, учасника барикадних боїв 30-х років. Отже, тимчасовий уряд складався з трьох груп: буржуазних республіканців, дрібнобуржуазних демократів, соціалістів. Керівна роль і основні пости в цьому уряді дісталися буржуазним республіканцям. Головою тимчасового уряду став адвокат Дюпон, учасник революції кінця XVIII ст. і революції 1830 р. Найбільш впливовою постаттю в уряді був поет і історик Ламартін, який зайняв пост міністра закордонних справ і фактично став головою уряду. Ламартін у той час мав велику популярність. Із дрібно-буржуазних демократів один тільки Ледрю-Роллен здобув важливий портфель міністра внутрішніх справ. Соціалісти Луї Блан і Альбер були міністрами без портфеля. Те, що вони входили в буржуазний тимчасовий уряд як представники робітничого класу, було великою помилкою; об'єктивно це було зрадою інтересів пролетаріату. Як писав згодом Енгельс, Луї Блан і Альбер, які становили меншість у тимчасовому уряді, «добровільно поділили відповідальність за всі підлоти і зраду щодо робітничого класу, вчинені більшістю, і в той же час їх присутність в уряді цілком паралізувала революційну активність робітничого класу, на роль представників якого вони претендували». Лютнева революція 1848 р. була буржуазно-демократичною революцією, в перемозі якої вирішальну роль відіграв робітничий клас. Тому тимчасовому урядові на перших порах довелося зважати на вимоги робітничого класу. Робітники були озброєні, а буржуазія тимчасово вратила свою організовану збройну силу, здатну тримати маси в покорі. Старий державний апарат був дезорганізований, поліція зникла, війська було виведено з Парижа. Тимчасовий уряд маневрував, вигравав час для зміцнення своїх сил і своєї влади. Проголошення республіки Буржуазні члени тимчасового уряду намагалися зволікати з проголошенням республіки під тим приводом, що це повинна вирішувати вся Франція. Однак їм ніщо не допомогло. Вранці 25 лютого маси заповнили майдан перед будинком міської ратуші, де засідав тимчасовий уряд. Депутація від робітників, на чолі якої стояв відомий революціонер-демократ і соціаліст доктор Распайль, зажадала від уряду негайного проголошення республіки и пригрозила новою революцією, якщо цю вимогу не буде виконано. Дні години потому було офіційно проголошено республіку. Через кілька днів було видано декрет про запровадження загального виборчого права (для чоловіків, які досягли 21 року). Але паризькі робітники добивались не просто республіки, їхнім гаслом уже була «демократична і соціальна республіка». Робітники вбачали в ній засіб для свого звільнення від капіталістичної експлуатації, такий лад, який дасть народові не тільки політичні свободи, а й визволення від соціального гніту. Маркс, пояснюючи значення лозунга «соціальної республіки», яким паризький пролетаріат вітав лютневу революцію, писав, що цей лозунг «виражав тільки неясне прагнення до такої республіки, яка повинна була усуну ги не тільки монархічну форму класового панування, але і саме класове панування». Ось чому 25 лютого робітники зажадали від тимчасового уряду визнати червоний прапор державним прапором, а інша депутація від робітників вимагала від уряду визнання «права на працю». 28 лютого велика робітнича демонстрація висунула вимогу «організації міністерства праці і прогресу» та «знищення експлуатації людини людиною». Тимчасовий уряд і далі маневрував. Він відхилив вимогу щодо червоного прапора, але ухвалив, що віднині до держака триколірного прапора прикріплюватиметься червона розетка. Того ж дня, 25 лютого, уряд ухвалив декрет, у якому містилося зобов'язання «гарантувати робітникові його існування працею» і «забезпечити роботу для всіх громадян». Ця обіцянка була умисним обманом робітничого класу, тому що право на працю — один з основних принципів соціалізму — нездійсненне в капіталістичному суспільстві. 28 лютого, у відповідь на вимогу робітників щодо організації «міністерства праці і прогресу», уряд ухвалив створити «урядову комісію з робітничого питання». На цю комісію, головою якої було призначено Луї Блана, а його заступником Альбера, покладалося завдання «дбати про становище трудящих». Для засідань комісії було відведено Люксембурзький палац, звідси походить і її назва — «Люксембурзька комісія». При цьому Люксембурзька комісія не дістала ніякої реальної влади, ніяких коштів. Це була безсильна говорильня, «міністерство добрих побажань» (за висловом Маркса). У найближчі дні тимчасовому урядові довелося зробити ще деякі поступки перед вимогами робітничого класу, тому що після перемоги революції в ряді міст відбулися стихійні виступи робітників проти найбільш ненависних фабрикантів, а в Парижі та його передмістях прокотився загальний страйк на підприємствах. Декретом тимчасового уряду від 2 березня робочий день було скорочено на 1 годину (в Парижі—з 11 до 10 годин, а в провінції—з 12 до 11 годин) і було заборонено здавати казенні роботи підрядчикам, які самі наймали робітників і жорстоко експлуатували їх. Національні майстерні Крім того, тимчасовий уряд організував громадські роботи для безробітних під назвою національних майстерень. Робота в національних майстернях полягала в пересаджуванні дерев на паризьких бульварах, у виконанні земляних робіт на майданах та вулицях столиці. Очолювали національні майстерні реакційно настроєні інженери. В майстернях було запроваджено зрівняльний принцип оплати праці — по 2 франки на день, незалежно від продуктивності праці того чи іншого робітника. Робітники були організовані по-військовому — в бригади, взводи, роти і т. д. Поганою організацією праці в цих майстернях уряд намагався дискредитувати ідею соціалізму й підірвати віру робітників у його здійсненність. Разом з тим уряд сподівався організацією національних майстерень розколоти ряди французького робітничого класу. Внаслідок економічної кризи, яка призвела до величезного безробіття, до середини квітня в паризьких національних майстернях було вже 35 тис, а ще через місяць — понад 100 тис. чоловік. Для цієї величезної маси скоро не вистачило роботи, і в національних майстернях запровадили скорочений робочий тиждень з оплатою неробочих днів по 1 франку. Національні майстерні було створено також у Ліоні, Руані, Марселі, Реймсі та деяких інших промислових центрах. Створення мобільної гвардії Іншим засобом розколювання робітничих рядів були також особливі загони мобільної гвардії, створені тимчасовим урядом. Мобільна (інакше — рухома, летюча) гвардія формувалася з добровольців і складалася з 24 батальйонів по 1000 чоловік у кожному. Гвардійці одержували порівняно високу платню і гарне обмундирування. Це приваблювало безробітних підлітків, столичний люмпен-пролетаріат. Із цих верств переважно й рекрутувались мобілі; їх ставили під команду реакційно настроєних офіцерів. Уряд розраховував використати мобілів проти революційного пролетаріату.


text: За танкову атаку (нагрудний знак) |За танкову атаку| |Країна||Третій Рейх| |Тип||нагрудний знак| |Статус||Не вручається| |Статистика| |Дата заснування||20 грудня 1939| За танкову атаку — німецька медаль (нагрудний знак), нагородження якою проводилося протягом Другої світової війни. Засновано генерал-полковником фон Браухічем 20 грудня 1939 для нагородження танкістів. Ескіз знаку розроблений берлінською фірмою Ernst Peekhaus. 6 червня 1940 було затверджено «бронзовий» варіант нагороди. Зміст Знак вручався за: - Участь у трьох і більше окремих атаках; - За отримання поранення під час бойової операції; - За прояв особливої хоробрості в ході проведення бойової операції. Знак виготовлявся в двох класах. - Бронзовий клас для екіпажів самохідних гармат, бронемашин і для бійців допоміжних підрозділів. - Срібний клас призначався для нагородження танкістів. В ході війни з'явилася проблема при виділенні зі складу екіпажів ветеранів, у зв'язку з чим в червні 1943 року були введені чотири додаткові класи знаку «За танкову атаку», а саме: - 25 днів в бойовій обстановці; - 50 днів в бойовій обстановці; - 75 днів в бойовій обстановці; - 100 днів в бойовій обстановці. У нижній частині даної нагороди розташовувалася табличка із зазначенням числа атак. Перші два варіанти сріблилися, інші два виконувалися з позолотою. Деякі джерела стверджують, що існувала версія знаку 200 днів в бойовій обстановці. На нагрудний знак в овальному вінку з дубового листя поміщений танк Panzer IV ранніх серій з короткоствольною 75-мм гарматою, що рухається зліва направо. Обрамляє зображення танка вінок, що складається з чотирьох дубових листків з одного боку і з п'яти листків з іншого. Ліва гусениця танка закриває один з дубових листків, розташованих справа. У верхній частині знаку знаходиться Герб Третього рейху — орел з розправленими крилами, що стискає в пазурах свастику. Знак виготовлявся з великим ступенем деталізації. На початку Другої світової війни для його виготовлення використовували справжню бронзу та срібло, оскільки ця нагорода була досить почесною серед військовослужбовців Вермахту. Однак у другій половині війни у зв'язку з погіршенням економічного становища Німеччини для виготовлення цього і багатьох інших, схожих за матеріалом, нагрудних знаків стали використовувати посріблений цинк, що відповідним чином позначилося на якості виробу (в бік погіршення). Нагорода вручалася в паперовому конверті. На лицьовій стороні конверта готичними буквами друкувалося назва нагороди, зі зворотного боку проставлявся штемпель фірми-виробника. До нагороди додавався звичайний набір документів (запис в солдатську книжку) із зазначенням імені одержувача, назви частини, підписом та штампом. Даний нагрудний знак, як і інші, аналогічні йому, носився з лівого боку відразу під Залізним хрестом 1-го класу або аналогічною йому нагородою. - Курылев О. П. Боевые награды Третьего рейха. — М.: Эксмо, 2005. — 352 с. — 4000 экз. — ISBN 5-699-12721-6 - Kurt-Gerhard Klietmann. Auszeichnungen des Deutschen Reiches 1936–1945. — 11. — Stuttgart: Motorbuch-Verlag, 2004. — 239 p. — ISBN 3-879-43689-4 (нім.)