text:
Еспера́нто ( — «той, що сподівається»; «обнадіяний») — найпоширеніша міжнародна планова мова. Назва походить від псевдоніма «Doktoro Esperanto». Під ним єврейський лікар-поліглот Людвік Лазар Заменгоф, творець мови, у 1887 році опублікував перший підручник з «Міжнародної мови» (), за якою швидко закріпилася назва есперанто. Перша версія підручника, російськомовна (Заменгоф проживав у Білостоку, що тоді входив до складу Російської Імперії), отримала дозвіл на розповсюдження 26 липня; ця дата вважається днем народження есперанто. Заменгоф прагнув створити нейтральну, легку для вивчення мову, що була би придатна для міжнародного спілкування та не витісняла інші, національні мови. Лексика есперанто походить здебільшого з романських, германських, а також слов'янських мов; синтаксис і морфологія виявляють слов'янський вплив. Морфеми не змінюються, і їх можна поєднувати майже нескінченно, створюючи слова різного значення, тому есперанто має багато зв'язків з аналітичними мовами, до яких належать, наприклад, китайська та англійська; з іншого боку, внутрішня структура есперанто певною мірою відбиває аглютинативні мови, такі як японська, суахілі або турецька. Попри те, що наразі жодна держава не визнала есперанто офіційною мовою, її на офіційному рівні викладають у деяких країнах, зокрема в Угорщині та Китаю. Крім того, есперанто була однією з офіційних мов європейської мікродержави Мореснет. Есперанто входить до переліку 30 мов, викладання яких отримало престижну премію Eaquals. Есперанто послуговуються люди з усіх континентів; нею володіє від ста тисяч до двох мільйонів мовців (залежно від рівня знання мови). За різними оцінками, існують також від однієї до кількох тисяч людей, для яких есперанто є однією з рідних мов. Есперанто отримала ряд міжнародних відзнак світових організацій, наприклад, дві резолюції ЮНЕСКО, що утверджували культурну та суспільну цінність мови. Нині есперанто використовується у подорожах, листуваннях, міжнародних зустрічах, під час культурних обмінів, конгресів, наукових дискусій, в оригінальній та перекладній літературі, музиці, театрі, кіно, друкованих та інтернетних ЗМІ, радіо- та телепередачах. У 2012 році есперанто стала 64-ю мовою, яка перекладається за допомогою ґуґл-перекладача. Три засади Заменгоф сформулював три засади, на яких ґрунтується створена ним мова: Мова має бути надзвичайно легкою, щоб її можна було вивчати граючи; Кожен, хто вивчив цю мову, повинен мати змогу відразу використовувати її для спілкування з людьми різних націй, незалежно від того, чи вона буде прийнята світом і чи знайде багато прихильників; Подолавши байдужість світу, слід зробити так, щоб якомога швидше і масовіше запропоновану мову застосовували як живу мову, а не «з ключем у руках» і в разі крайньої потреби. Історія Коротко про есперанто Упродовж більше сотні років есперанто вживається усно та письмово. З руки численних есперанто-поетів та есперанто-письменників зростає обсяг оригінальної і перекладеної літератури, національних і міжнародних періодичних есперантомовних видань, есперанто-локалізацій програмного забезпечення, есперантомовних сайтів чи їх локалізацій, есперанто-фільмів, а контактні адреси есперантистів (Pasporta Servo) знаходяться майже в кожному містечку 121 країни світу. Більшість країн світу мають власні національні есперанто-організації. Есперанто — це єдина з-поміж штучних мов, якою дозволено відправляти Службу Божу у греко-католицькій церкві. Есперанто є єдиною робочою мовою сотень щорічних міжнародних з'їздів, зустрічей і фестивалів. Вони відбуваються без участі перекладачів, що демонструє практичну можливість заощадження значних коштів. Люди, які спілкуються мовою есперанто, називаються есперантистами. Часто есперантисти є членами есперанто-клубів чи есперанто-організацій. З перших років заснування мови есперантисти мають свій гімн La Espero (Надія), що за традицією виконується на щорічному Всесвітньому конгресі есперантистів, та прапор. Есперанто можна вивчити швидше ніж будь-яку національну мову завдяки її простій і правильній побудові, адже граматика складається лише з 16 правил без жодного винятку. Видатний лінгвіст та психотерапевт Клод Пірон відзначав доступність вивчення мови з практики опанування англійської японськими, китайськими та корейськими школярами: ті, що вклали на навчання і практику есперанто від 50 до 200 годин — здатні розмовляти цією мовою як психічно здорові люди; на противагу тим, що вивчають англійську протягом 1500 годин, проте після цього спроможні послуговуватись англійською лише на рівні афазитів (тих хто втратив здатність говорити). Лев Толстой у своєму листі до есперантистів доповідав, що мову есперанто він вважає надзвичайно легкою до вивчення; маючи на руках підручник та тексти, вже через дві години занять письменник був у стані якщо не писати, то вільно читати цією мовою. Завдяки комбінаторному принципу граматики, послуговування мовою есперанто багаторазово зменшує навантаження на пам'ять та активізує творчі нахили. За допомогою невеликої кількості словотворчих елементів (10 префіксів, 35 суфіксів та 11 закінчень) від кожного кореня можна самостійно створювати від 20 до 60 (а від деяких коренів навіть до 100) слів. Численні дослідження підтверджують, що володіння есперанто значно полегшує вивчення іноземних мов. Есперанто уможливлює рівноправне становище між людьми через те, що ні для кого ця мова не є рідною. Щоправда, зараз нараховується деяка кількість людей — вроджених есперантистів, для яких есперанто є рідною мовою: це ті, чиї батьки розмовляють між собою мовою есперанто, через незнання мови одне одного чи як вияв поваги до мови. Серед найвидатніших: Джордж Сорос — провідний світовий фінансист та меценат, Даніель Бове — лауреат Нобелівської премії. Есперанто — нейтральна мова. Розмовляючи нею, люди не відчувають тиск іноземної мови, тому з'являється відчуття рівноправності при спілкуванні з представниками інших країн, а це призводить до підвищення відчуття людської та національної гідності. Абетка Абетка есперанто побудована на основі латинської. Складається з 28 букв, що відповідають 28 звукам (фонетичне письмо), серед яких: 5 голосних, два напівголосних і 21 приголосний звук. В алфавіті букви називаються так: приголосні — приголосний + o, голосні — просто голосний (A — a, B — bo, C — co). Читання букви не залежить від її положення в слові. Наголос у словах завжди падає на передостанній склад. * — не входить до складу абетки, вживається в іншомовних власних назвах та іменах. Окрім звичайних латинських літер, в абетці есперанто є шість спеціальних букв — Ĉ ĉ, Ĝ ĝ, Ĥ ĥ, Ĵ ĵ, Ŝ ŝ, Ŭ ŭ (їх утворено від літер C c, G g, H h, J j, S s, U u відповідно). Оскільки з набором цих літер часто виникають труднощі, існує спосіб їхньої заміни — комбінації з X x: Cx cx, Gx gx, Hx hx, Jx jx, Sx sx, Ux ux. Крім того, існує програма EK (Esperanta Klavaro), завдяки якій можна набирати ці літери англійською клавіатурою, встановивши один із трьох різновидів комбінації. Завантажити її можна тут. Граматика Л. Заменгоф, розробляючи граматику своєї мови, зробив детальний аналіз майже 20 мов, головним чином європейських. Вибравши з граматик найбільш спільне, він дійшов висновку, що достатньо 16 простих, невеликих та логічних правил для того, щоб мова була повноцінною і щоб нею можна було висловити найрізноманітніші відтінки почуттів: Артикль існує тільки означений, для усіх родів, чисел та відмінків — la, неозначеного артикля немає. Іменники утворюються за допомогою закінчення — о, у множині додається закінчення -j, відмінки створюються за допомогою прийменників: родовий — de, давальний — al, орудний — per, місцевий — sur та багато інших, для знахідного додається закінчення — n. Прикметники утворюються за допомогою закінчення — а. Множина та відмінки утворюються так само, як у іменників. Ступені порівняння: pli — більш (ol — ніж), plej — найбільш (el — з). Числівники: 1 — unu, 2 — du, 3 — tri, 4 — kvar, 5 — kvin, 6 — ses, 7 — sep, 8 — ok, 9 — naŭ, 10 — dek, 18 — dekok, 20 — dudek, 100 — cent, 1000 — mil. Для порядкових числівників додається закінчення — а. Займенники: mi — я, vi — ти (ви), li — він, ŝi — вона, ĝi — він, вона, воно (для предметів), ni — ми, ili — вони. Для присвійних додається — a. Дієслова утворюються за допомогою закінчень: неозначені — і, теперішній час — as, минулий час — is, майбутній час — os, умовний спосіб — us, наказова форма — u. Прислівники (похідні) утворюються за допомогою закінчення — е. Ступені порівняння так само, як у прикметників. Усі прийменники вживаються з називним відмінком. Кожне слово читається так, як воно написане. Наголос завжди падає на передостанній склад. Складні слова утворюються злиттям простих слів. У реченні може бути лише одне заперечення. Для зазначення напрямку у місцевому відмінку додається закінчення — n. Якщо жоден прийменник не передає необхідний сенс, вживається неозначений прийменник je. Міжнародні слова вживаються без змін, приймаючи орфографію есперанто. Закінчення іменника та артикля можуть замінятися на апостроф (головним чином у поезії). Есперанто у світі У 1954 р. Генеральна Конференція ЮНЕСКО визнала, що: результати, досягнуті есперанто в справі інтелектуального міжнародного обміну, відповідають цілям та ідеалам ЮНЕСКО. ЮНЕСКО звернулась до держав, що входять до неї, і до міжнародних організацій із пропозицією запровадити вивчення есперанто в школах і використовувати цю мову в міжнародному співробітництві. З 1994 року у всесвітній літературній організації ПЕН-клубі існує есперантська секція, єдина секція штучної мови, що свідчить про її літературний рівень. У липні 1996 року група незалежних експертів проаналізувала сучасний стан есперанто й у Празі на Всесвітньому конгресі есперантистів, за підтримки ЮНЕСКО, закликала до розгляду есперанто в дебатах щодо мовних прав та мовної політики. Празький Маніфест містить короткий виклад цілей і принципів руху есперантистів, звертає особливу увагу на мовну демократію і збереження мовного розмаїття. При опитуванні, проведеному у 1999 році у Європарламенті, 21 % парламентарів висловили позитивне ставлення до пропозиції використання есперанто у Європі. Станом на 2006 рік, есперанто викладають у 63 ВИШах 23 країн, зокрема в Угорщині екзамени з есперанто є обов'язковими. У жовтні 2006 року до цього списку приєдналась Росія, есперанто викладають на філологічному факультеті Санкт-Петербурзького державного університету. У 2008 році видано першу у світі Коротку енциклопедію оригінальної літератури мовою есперанто, що включає 300 статей про найвідоміших есперанто-авторів. У 2009 році партія «Європа - Демократія - Есперанто» () потрапила до основного виборчого бюлетеня Європарламенту. Ціль партії: запровадження есперанто. З вересня 2010 року періодичне друковане та інтернет-видання «El Popola Ĉinio» (З народного Китаю) головного інформаційного китайського державного порталу мовою есперанто esperanto.china.org.cn запускає регулярний відеожурнал. У 2011 році Уряд Великої Британії укомплектував свій штат есперанто-перекладачами. У 2022 році: - на альтернативному до Євробачення конкурсі пісень мовами меншин перемогла італійська співачка К'яра (Chiara Raggi) з піснею "Мозаїка" мовою есперанто; - на офіційному м'ячеві фірми Adidas Аль-Ріла ("Подорож", Al Rihla, الْرِّحْلَة) Чемпіонату світу з футболу 2022 у Катарі написи були виконані 5-ма з 6-и робочими мовами ООН (англійською, арабською, іспанською, китайською, французькою) й есперанто (замість російської - 6-ої робочої мови ООН). Есперанто в Україні Історія Перший осередок шанувальників есперанто в Україні зорганізували 1890 року в Одесі. Перший підручник Есперанто в Україні виданий знаним українським есперантистом Михайлом Юрківим в Тернополі, в 1907 році. На початку 20 ст. Л. Денисюк створив інформаційне бюро з пропаганди та навчання есперанто. В 1913 році під редакцією Ореста Кузьми виходить перше українське есперантське періодичне видання — журнал Ukraina Stelo (у перекладі з ), який виходив до кінця червня 1914 р. і після тривалої перерви, спричиненої воєнними діями, в 1922 — 1930 рр. На його сторінках друкувалися переклади творів Т. Шевченка, І. Франка, зокрема, його знаменита «Посвята» на честь Кобзаря (1914), О. Кобилянської, В. Стефаника, Лесі Українки, М. Коцюбинського, народні пісні, коломийки (їх переклав В. Атаманюк), статті про творчість українських письменників. Між 1910—1920 роками в Коломиї відкривається статутове товариство українських есперантистів "Крайове товариство українських есперантистів «Поступ» («Проґресо»). Головою товариства став Божемський, секретарем Орест Кузьма, бібліотекарями — Фасовський і Каратницький. У роботі допомагали М.Ерстенюк, Василь Атамюк, К.Черниш і Г.Якимчук зі Львова, що надсилав пізніше переклади поезій Тараса Шевченка. Т-во винайняло дім у центрі міста, на ньому було розміщено велику вивіску, яка кожному впадала у вічі, кожного вечора сходилися там есперантисти, щоб вправлятися в конверсації, читати есперантські книжки й журнали. Там теж постійно відбувалися курси есперанто. У 1921 році в Нью-Йорку виходить книга Заменгоф Л. Л. «Інтернаціональна мова есперанто». Граматика, формація до творення слів і 50 лекцій. вид. «Голос правди» У 1922 році в Коломиї Карл Вербицький та Орест Кузьма видали Українсько-есперантський словник. — 96 с. Протягом 1927—1932 років у Харкові видається щомісячний педагогічний журнал мовою есперанто «Шлях освіти». У середині 1930-х есперанто в СРСР оголосили «мовою дрібної буржуазії і космополітів». Існувала спеціальна закрита інструкція ЦК КПРС, котра забороняла згадувати есперанто у позитивному контексті. Відтоді і пішли такі ярлики, як «есперанто — мова мертва, штучна» тощо. У 1937 році за надуманим приводом НКВС заарештовують і розстрілюють видатного есперанто-поета Євгена Михальського; Михальський, як активний діяч есперанто-руху, мав широкі міжнародні зв'язки, що й послужило формальним приводом для звинувачення у шпигунстві. Над укладанням «Української антології» міжнародною мовою в середині шістдесятих років минулого століття плідно працював Андрій Рогов, філолог з Хмельницького. Есперанто організації України до проголошення Незалежності:: 1925—1938 роки — Всеукраїнський комітет есперанто 1921—1938 роки — Спілка есперантистів Радянських Республік 1968—1972 роки — Есперанто-комісії при Українському товаристві дружби і культурних зв'язків з зарубіжними країнами 1979—1988 роки — Українське республіканське відділення Асоціації радянських есперантистів У 2008 році в Роттердамі на з'їзді Світової спілки есперантистів побачила світ есперантомовна антологія української літератури від ХІ до XXI століть. Сучасність В Україні центральною есперанто організацією є «Українська Есперанто Асоціація» (), утворена 21 травня 1989 року. При УкрЕА діє видавництво есперанто-літератури «Helianto» (Соняшник). Питаннями організаційної та фінансової підтримки есперанто-руху в Україні займається Благодійний фонд «Есперо» імені Василя Єрошенка. В Україні, щороку проходять есперанто-зустрічі, що відбуваються згідно з відповідними календарями, зокрема: раз на три роки в Україні проходить з'їзд УкрЕА; щовесни та восени фестивалі в Ялті, зокрема фестиваль авторської пісні мовою есперанто Velura Sezono; на Львівському книжковому форумі — свій куточок української есперанто літератури. Есперанто-клуби нині ще не в кожному місті України, але охоплюють практично усі регіони. Після анексії Криму Росією щорічні зустрічі есперантистів проводяться в перших числах травня у Львові (Mirinda Lviv («Чарівний Львів»)). Найбільший інтернаціональний портал-спільнота по вивченню есперанто Lernu має український розділ та україномовний форум. Державна організаційна та фінансова підтримка по поширенню есперанто не здійснюється, проте міністерство освіти України офіційно рекомендує вивчення за вибором есперанто у старших класах середньої школи, гімназій, ліцеїв. Великий українсько-есперантський словник (2008) містить 260 тисяч слів, а Великий есперантсько-український словник (2007) 80 тисяч слів. Есперанто-об'єкти У спеціальному міжнародному каталозі, за Україною значиться 6 об'єктів що носять назву «есперанто» чи ім'я ініціатора мови: дві меморіальні дошки піонерам есперантського руху М. Боровку та І. Островському у Ялті; парк «Есперанто» у м. Рава-Руська (Львівська обл.); барельєф автора першого україномовного підручника есперанто М. Юрківа у Тернополі; бюст Людовика Лазаря Заменгофа у Одесі; алея «Есперанто» у Києві, де за традицією висаджують дерева видатні есперантисти України та світу. Окрім цього: підводна алея «Есперанто» у Тарханкутському підводному музеї, що на півострові Крим, де за традицією щороку проходить зустріч есперантистів «Міжнародні есперанто дні на Тарханкуті» меморіальна дошка піонеру есперантистського руху В. Гернету в Одесі. Періодичні видання Інформаційний бюлетень УкрЕА «Helianto» (Соняшник) Місячник «Ukraina Stelo» (Зоря України) — видається з 1913 до сьогодні, засновик і перший редактор Орест Кузьма. Гумористична газета «Babila Turo» (Балакуча Башта) видається в Донецьку. Себе рекламує як: міжнародна, незалежна літературна, науково-популярна, аполітична, скромна, та й врешті, найкраща газета. Есперанто-бюлетень «Interalie» виходить у Бердянську. Освітлює роботу есперанто-клубів в Україні. Літературний журнал «Literatura Foiro» видається раз у 2 місяці в Києві. Локалізації Есперанто присутня у вебоглядачах як мова, котру можна обрати для перегляду сайтів за умовчанням. Чимало сайтів з найвищою та високою відвідуваністю, що їх відслідковує рейтинг Alexa, представлені в есперанто, серед них: Google — перший і поки що унікальний глобальний пошуковик що вміє розшукувати запити виключно серед есперантомовних текстів; Facebook — соціальна мережа надає кожному легку можливість до поглиблення та покращення локалізації; Ipernity — платформа блогів та спільнот, універсальний мультимедіа хостинг; China.org.cn — офіційний державний портал Китаю. Найповніший перелік сайтів мовою есперанто, що укладається вручну, представлений в dmoz Приклад «Заповіт» Т.Шевченка, переклад Надія Гордієнко-Андріанова.

 LA TESTAMENTO Post la mort' min enterigu: en patrujo kara, meze de la stepo vasta: sur tumul' miljara. Tiam Dnipron krutabordan, la kampojn fekundajn: povus vidi mi kaj aŭdi: ondojn dum inundoj. Kiam pelos el Ukrajno: for en bluan maron: Dnipro sangon malamikan,— kampojn kaj montaron — : ĉion-ĉion mi forlasos: kaj flugos al dio: arde preĝi ... Sed ĝis tiam: mi ne konas dion. Enterigu, vin kunligu, la ĉenojn disŝiru, bonvenigu la liberon — : al bataloj iru. Kaj en granda familio, nova kaj libera, ne forgesu rememori: min per vort sincera.

 Див. також Вікіпедія мовою есперанто Штучна мова Інтерлінгвістика Есперантологія Протоесперанто Штучна мова Ідо Спесміло Стело 1421 Есперанто — астероїд, названий на честь мови. Журнали мовою есперанто Примітки Література Орест Кузьма. Повний підручник до науки міжнародньої мови есперанто. — Коломия, 1921. Карл Вербицький. Словарець українсько-есперантський. — Станиславів-Коломия: Бистриця, 1922. Ярослав Волевич. Міжнародня мова есперанто. Практичний підручник. — Харків: ДВОУ Державне видавництво «Радянська школа», 1931. Василь Горбачук та ін. Юридичний словник українсько-есперанто-російсько-англійський. — Слов'янськ: Академічний центр управління, підприємництва, права, 1994. Пацюрко В., Станович В. Українсько-есперантський словник-мінімум з нарисом граматики есперанто. — Дрогобич: Українське есперанто-видавництво «Добре серце», 1998. Володимир Пацюрко, Євген Ковтонюк. Есперантсько-український словник: В 2 т. — К.: Видавець Карпенко В. М., 2010. ISBN 978-966-15-1643-3 (Том 1), ISBN 978-966-15-1644-0 (Том 2) Saussure R. de, La construction logique des mots en Espéranto, Gen., 1910; Manders W., Interlingvistiko kaj Esperantologio, Purmerend, 1950; Hagler M., The Esperanto language as a literary medium, Bloomington, 1971; Stojan P. E., Bibliografio de Internacia Lingvo, Hildesheim, 1973; Esperanto en perspektivo, L. — Rotterdam, 1974; Kalocsay K., Waringhien G., Plena analiza gramatiko de Esperanto, 4 eldono, Rotterdam, 1980; Forster P. G., The Esperanto movement, The Hague — P. — N. Y., 1982; Blanke D., Esperanto und Wissenschaft, B., 1986. Plena ilustrita vortaro de Esperanto, P., 1970. Посилання Про есперанто — українською, група у Facebook. Великий есперантсько-український словник ukrainio.org.ua Есперанто: уроки, підручники і т.ін. retejo.net Український ресурс з навчальними програмами, фільмами і зображеннями. ukrea.retejo.net/faka-agado/grupoj-en-fejsbuko Групи у Facebook присвячені мові Есперанто Людвік Заменгоф. Інтернаціональний язик есперанто (видання 1921 року) Есперанто зекономить мільярди Одеський есперанто-клуб, Т. М. Попова (інтерв'ю) Борис Колкер. Учебник языка эсперанто. Основной курс Електронний курс есперанто. Ivy Kellerman. A Complete Grammar of Esperanto. Chicago: D.C. Heath & Co., 1910 esperanto.net Есперанто-ресурс (у тому числі з назвами українською мовою) Diskutgrupo «Ni parolas Esperante» Дванадцять аргументів «проти» та «за» есперанто. © Дудич, Ендре (Угорщина) 7.06. 2008 Мова есперанто на сайті Glottolog 3.0: Language: Esperanto Google.com каталог сайтів мовою есперанто Микола Скрипник. Есперантизація чи українізація (1930) Штучні мови Есперанто


source: wikipedia

text: Події 1 січня — Берут Болеслав був вибраний засідателем Крайової Ради Народової 27 січня — заснування нагород Української повстанської армії 18 травня — за наказом Сталіна кримськотатарський народ був звинувачений у колабораціонізмі та депортований з Криму 18 травня — 2-гий Польський корпус генерала Андерса захопив монастир Монте-Кассіно (Італія), відкривши союзникам дорогу на Рим 6 червня — в Нормандії висадилися війська альянсу під керівництвом Ейзенхауера 11 липня — засновано Українську Головну Визвольну Раду — політичний провід УПА 7 серпня — у Берліні повішені вісім німецьких офіцерів, обвинувачених у підготовці замаху на Гітлера 25 серпня — силами американської 4-ї піхотної дивізії та французької 2-ї панцирної дивізії Париж звільнено від німецьких окупаційних військ, більшість з яких здалися в полон 20 вересня — в БРСР утворена Полоцька область 7 листопада — розпорядженням Ради Народних комісарів СРСР No 11.06-р засновано Київський автомобільно-дорожній інститут (КАДІ) — майбутній Національний транспортний університет (НТУ) 26 жовтня — Війська США знищили японський окупаційний флот в затоці Лійт на Філіппінах 16 грудня — Початок контрнаступу німецьких військ в Арденнах Вигадані події У 1944 році відбуваються події фільму «Перший месник». Народились Дивись також :Категорія:Народились 1944 9 січня — Джиммі Пейдж, рок-музикант (Led Zeppelin, The Yardbirds). 12 січня — Джо Фрейзер, американський боксер, олімпійський чемпіон 1964, чемпіон світу у важкій вазі 1970—1973 (версії WBC та WBA) 21 січня — Нахапетов Родіон Рафаїлович, російський режисер, актор. 26 січня — Анджела Девіс, американська комуністка, борець за громадянські права чорношкірих. 27 січня — Нік Мейсон, англійський рок-музикант (Pink Floyd). 22 лютого — Джонатан Деммі, американський кінорежисер. 23 лютого — Янковський Олег Іванович, російський актор. 29 лютого — Денніс Фаріна, актор. 29 лютого — О. О. Мороз (1944-), український політик. 1 березня — Роджер Долтрі, англійський рок-співак (The Who). 13 березня — Ігор Кіо, російський ілюзіоніст. 21 березня — Тімоті Далтон, англійський кіноактор. 23 березня — Рік Окасек, американський рок-музикант, композитор, гітарист групи The Cars. 26 березня — Даяна Росс, американська співачка. 1 квітня — Володимир Крайнєв, радянський піаніст 7 квітня — Герхард Шредер, німецький політик, канцлер ФРН (з 1998 р.). 12 квітня — Джон Кай, лідер і вокаліст американської групи Steppenwolf. 13 квітня — Джек Кессіді, рок-музикант. 15 квітня — Джохар Дудаєв, перший президент Чеченської республіки (1991—1996 рр.). 23 квітня — Тоні Еспозіто, легендарний канадський хокеїст. 27 квітня — Куба Гудінг, американський співак. 5 травня — Жан-П'єр Лод, актор. 14 травня — Джордж Лукас, американський кінорежисер, продюсер. 20 травня — Джо Кокер, англійський рок-співак, композитор. 28 травня — Гледіс Найт, американська співачка. 29 травня — Гельмут Бергер, німецький актор. 4 червня — Мішель Філліпс, співак (The Mamas and the Papas). 6 червня — Монті Александер, американський джазовий піаніст. 12 червня — Томмі Сміт, американський легкоатлет. 21 червня — Тоні Скотт, англійський кінорежисер. 21 червня — Рей Девіс, гітарист, співак, композитор (The Kinks). 24 червня — Джефф Бек, англійський рок-музикант (The Yardbirds). 26 червня — Зюганов Геннадій Андрійович, голова Компартії Росії. 5 липня — Роббі Робертсон, канадський гітарист (The Band). 7 липня — Тото Кутуньо, італійський композитор, співак. 13 липня — Ерно Рубик, угорський винахідник, конструктор головоломки «кубик Рубика». 22 липня — Річард Девіс, англійський рок-музикант, співак (Supertramp). 31 липня — Джеральдіна Чаплін, американська кіноакторка. 2 серпня — Джоанна Кессіді, американська акторка. 6 серпня — Ітигілов Олександр Атайович, український кінооператор і кінорежисер. 7 серпня — Джон Гловер, американський актор. 15 серпня — Джанфранко Ферре, італійський кутюр'є. 20 серпня — Раджив Ганді, прем'єр-міністр Індії (1984—1999 рр.). 25 серпня — Сергій Соловйов, російський кінорежисер. 2 вересня — Олександр Філіпенко, російський актор. 6 вересня — Роджер Уотерс, засновник і лідер групи Pink Floyd. 7 вересня — Бора Милутинович, югославський футбольний тренер. 12 вересня — Володимир Співаков, російський скрипаль-віртуоз. 12 вересня — Барі Вайт, американський співак. 13 вересня — Жаклін Біссет, французька акторка. 17 вересня — Райнхольд Месснер, австрійський альпініст. 25 вересня — Майкл Дуглас, американський кіноактор. 4 жовтня — Валерій Поркуян, український футболіст. 5 жовтня — Олександр Якович Михайлов, російський кіноактор. 13 жовтня — Роберт Лемм, американський рок-співак, композитор, музикант. 14 жовтня — Вадим Спиридонов, радянський кіноактор. 24 жовтня — Віктор Прокопенко, український футболіст, тренер. 24 жовтня — Мартін Кемпбелл, новозеландський кінорежисер. 25 жовтня — Джон Андерсон, британський рок-музикант, співак (Yes). 27 жовтня — Микола Миколайович Караченцов, російський актор театру і кіно. 28 жовтня — Колюш, французький комедійний актор. 29 жовтня — Роббі ван Леейвен, голландський рок-музикант (Shocking Blue). 2 листопада — Кейт Емерсон, американський рок-музикант 10 листопада — Аскар Акаєв, президент Киргизії (з 1990 р.) 17 листопада — Денні Девіто, американський актор, режисер. 3 грудня — Деві Аркадьєв, український спортивний журналіст. 19 грудня — Анастасія Олександрівна Вертинська, російська акторка. 20 грудня — Боббі Коломбі, американський музикант, співак (Blood, Sweat & Tears). 27 грудня — Мік Джонс, англійський рок-музикант, засновник групи Foreigner. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1944 10 лютого — Ежен Мішель Антоніаді, французький астроном. 13 березня — Сімович Василь Іванович, визначний український мовознавець, філолог і культурний діяч. 30 липня — Полікарпов Микола Миколайович, радянський авіаконструктор, в колах пов'язаних з авіабудуванням мав неофіційний статус «Короля винищувачів». 31 липня — Антуан де Сент-Екзюпері, французький письменник та авіатор загинув під час виконання бойового завдання як пілот розвідувального літака. 11 серпня — Обата Хідейосі, японський полководець, генерал-лейтенант Імперської армії Японії. 21 вересня — Кошиць Олександр Антонович, український диригент, композитор і етнограф. 15 грудня — Гленн Міллер, американський джазмен. Загинув у авіакатастрофі над Ла-Маншем. 30 грудня — Ромен Роллан, французький письменник, музикознавець, театрознавець, мистецтвознавець, лауреат Нобелівської премії в галузі літератури. Нобелівська премія з фізики: Ісидор Рабі — «За резонансний метод вимірів магнітних властивостей атомних ядер» з хімії: Отто Ган — «За відкриття розщеплювання важких ядер» з медицини та фізіології: Джозеф Ерлангер та Герберт Спенсер Гассер — «За відкриття, пов'язані з високодиференційованими функціями деяких нервових волокон» з літератури: Йоганнес Вільгельм Єнсен премія миру: Міжнародний комітет Червоного Хреста — «МЧХ своєю діяльністю в роки війни повернув значення основоположним принципам солідарності людства, ототожнивши життєві інтереси народів і потребу в примиренні». Див. також 1944 в кіно 1944 у авіації 1944 в Українській РСР 1940-ві


text: Промислова революція Націнально-визвольні рухиРобітничий рух Російська імперія Геополітична ситуація У Росії править імператор Микола I (до 1855). Російській імперії належить більша частина України, значна частина Польщі, Грузія, Закавказзя, Фінляндія, Аляска. Україну розділено між двома державами — Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії, Правобережжя, Лівобережжя та Крим — Російській імперії. В Османській імперії править султан Абдул-Меджид I (до 1861). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, Болгарія. Васалами османів є Сербія та Боснія, Волощина та Молдова. В Австрійській імперії править Франц-Йосиф I (до 1916). Імперія охоплює, крім власне австрійських земель, Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію, Північ Італії. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм IV (до 1861). Королівство Баварія очолює Максиміліан II (до 1864). Австрія, Прусія, Баварія та інші німецькомовні держави об'єднані в Німецький союз. У Франції править Наполеон III Бонапарт. Франція має колонії в Алжирі, Карибському басейні, Південній Америці та Індії. На троні Іспанії сидить Ізабелла II (до 1868). Королівству Іспанія належать частина островів Карибського басейну, Філіппіни. У Португалії Марію II змінив Педру V (до 1861). Португалія має володіння в Африці, Індії, Індійському океані й Індонезії. У Великій Британії триває Вікторіанська епоха — править королева Вікторія (до 1901). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Королівство Нідерланди очолює Віллем III (до 1890). Король Данії та Норвегії — Фредерік VII (до 1863), на шведському троні сидить Оскар I (до 1859). Італія розділена між Австрією та Королівством Обох Сицилій. Існує Папська держава з центром у Римі. Бразильську імперію очолює Педру II (до 1889). Посаду президента США займає Франклін Пірс. Територія на півночі північноамериканського континенту, Провінції Канади, належить Великій Британії, територія на півдні континенту — Мексиці. В Ірані при владі Каджари. Британська Ост-Індійська компанія захопила контроль над Індостаном. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін, триває Тайпінське повстання. В Японії триває період Едо. Події В Україні Відбулося бомбардування Севастополя. Англо-французький флот обстріляв Одесу. У світі 17 лютого Велика Британія визнала незалежність Оранжевої республіки. 27 лютого Велика Британія послала Росії ультиматум з вимогою вивести війська з окупованих Молдови та Волощини. 20 березня з противників рабства утворилася Республіканська партія США. 27 березня Велика Британія а 28 березня Франція оголосили війну Росії. 31 березня укладено Канаґавський договір між Японією та США. Японія скасувала курс на ізоляцію від Заходу. 6 липня Мухаммад Саїд-паша став валі Єгипту. 9 серпня королем Саксонії став Йоганн. 20 вересня англо-французькі війська перемогли росіян у битві на Альмі в Криму. 17 жовтня почалося бомбардування Севастополя англо-французькими військами під час Кримської війни. 25 жовтня в Криму відбулася Балаклавська битва. 5 листопада відбулася Інкерманська битва. У суспільному житті 17 липня в Австрії запущена в експлуатацію перша в Європі гірська залізниця. На території Чорногорії (Австрійська імперія) починає працювати поштова служба. Див. Pošta Crne Gore. У Мельбурні, Австралія, засновано газету «Ейдж». Папа Римський Пій IX проголосив Ineffabilis Deus, що стверджує непорочне зачаття. В Єгипті офіційно скасовано рабство. У науці Бенджамін Силліман розробив метод фракційної дистиляції. Бернгард Ріман представив дисертацію, в якій запровадив поняття інтеграла Рімана. Джон Сноу виявив джерело холери, в Філіппо Пачіні відкрив її збудник. Наново відкрито Катакомби святого Калліста у Римі. У мистецтві Чарлз Дікенс надрукував роман «Тяжкі часи». Генрі Девід Торо опублікував «Волден». Ріхард Вагнер завершив «Золото Рейну». У спорті Почалася золота ера альпінізму. Народились Див. також :Категорія:Народились 1854 18 січня — Томас Ватсон, винахідник в області телефонії 28 січня — Високович Володимир Костянтинович, патологоанатом, бактеріолог й епідеміолог (пом. 1912) 3 лютого — Корсаков Сергій Сергійович, психіатр (пом. 1900) 4 лютого — Мидловський Сидір, актор, театральний діяч і письменник (пом. 1916) 15 березня — Еміль Адольф фон Берінг, німецький бактеріолог 29 квітня — Анрі Пуанкаре, французький математик, фізик, філософ 12 липня — Джордж Істмен, винахідник і виробник фотокамери «Кодак», засновник однойменної компанії 1 вересня — Енгельберт Гампердінк (), німецький композитор Померли Див. також :Категорія:Померли 1854'' 1850-ті


text: Події 28 листопада — Албанія здобула незалежність в Османській імперії, у Центральноанатолійській зоні, яка включає числ. центри землетрусів, відбувся найсильніший в історії цієї країни землетрус магнітудою М 9. Республіка Китай (1912—1949). У Києві відкрито 11-ти поверховий Хмарочос Гінзбурга — перший хмарочос України. Аварії й катастрофи 5 березня — Іспанський пароплав Принсіпе де Астуріас (Principe de Asturias) зазнав аварії біля берегів Іспанії. Загинуло 500 чоловік 12 квітня -День Першої Пластової Присяги 15 квітня — Британський лайнер Титанік (Titanic) затонув у Північній Атлантиці після зіткнення з айсбергом. Загинуло 1469—1503 чоловік. 23 вересня — Російський пароплав Обновка затонув на Північній Двіні. Загинуло 115 чоловік. 28 вересня — Японський пароплав Кічемару (Kichemaru) затонув біля берегів Японії. Загинуло 1 000 чоловік. Наука Віктор Франц Гесс довів існування космічних променів 18 грудня — на засіданні Лондонського геологічного товариства оголошено про відкриття «пілтдаунської людини», раніше невідомого виду стародавньої людини. В 1953 році встановлено, що це був археологічний обман. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1912 19 січня — Канторович Леонід Віталійович, російський математик, економіст 19 січня — Левчук Тимофій Васильович, український кінорежисер 19 січня — Стецько Ярослав Семенович, діяч ОУН, заступник С.Бандери 23 січня — Борис Олександрович Покровський, радянський і російський оперний режисер, Народний артист СРСР 30 січня — Барбара Такман, американський історик, письменник, журналіст, найбільше відома за книгою «Серпневі гармати». 6 лютого — Браун Єва, дружина Адольфа Гітлера 17 лютого — Нортон Андре (Аліса Марія Нортон), американська письменниця-фантаст 20 лютого — П'єр Буль, французький письменник 23 березня — Вернер фон Браун, німецький вчений-ракетник 8 квітня — Соня Хені, норвезька спортсменка, фігуристка 12 квітня — Копелян Юхим Захарович, російський актор 15 квітня — Кім Ір Сен, лідер Північної Кореї (1948—94 рр.) 19 квітня — Гленн Сіборг, американський фізик, лауреат Нобелівської премії з хімії 1951 року. 2 травня — Аксель Шпрінгер, німецький видавець 11 травня — Стельмах Михайло Панасович, український письменник 19 травня — Гаврило Мартинович Глюк, український живописець (пом. 1983). 26 травня — Кадар Янош, керівник соціалістичної Угорщини (1956—87 рр.) 27 травня — Чівер Джон, американський письменник 28 травня — Патрік Вайт, австралійський письменник 23 червня — Тьюрінґ Алан Метісон, англійський математик 24 липня — Гриценко Микола Олімпійович, актор 4 серпня — Рауль Валленберг, шведський дипломат 10 серпня — Амаду Жорже, бразильський письменник 23 серпня — Келлі Джин, американський танцівник, актор 25 серпня — Хонеккер Еріх, керівник НДР (1973–1989 рр.) 30 серпня — Едвард Перселл, американський фізик 10 вересня — Бідструп Херлуф, данський карикатурист 29 вересня — Антоніоні Мікеланджело, італійський кінорежисер 3 листопада — Стресснер Альфредо, президент-диктатор Парагваю (1954—89 рр.) 14 листопада — Малишко Андрій Самійлович, український поет, громадський діяч 1 грудня — Роман Марчак, голова Проводу ОУН(р) Житомирщини, член Центрального Проводу ОУН(р). 8 грудня — Добош Степан Васильович, засновник та перший ректор Ужгородського університету Померли Дивись також :Категорія:Померли 1912 17 липня — Анрі Пуанкаре, французький математик, фізик, філософ (*1854). 26 травня — Високович Володимир Костянтинович — патологоанатом, бактеріолог й епідеміолог (*1854). 20 червня — князь Олександр Долгоруков, державний діяч Російської імперії, уродженець Чернігівської області. 5 жовтня — Льюїс Босс, американський астроном, укладач Генерального каталогу зірок Нобелівська премія з фізики: Нільс Густав Дален за винахід автоматичних регуляторів, що використовуються у сполученні з газовими акумуляторами для джерел світла на маяках і буях з хімії: Франсуа Огюст Віктор Гріньяр «За відкриття реактиву Гріньяра, що сприяв розвитку органічної хімії», та Поль Сабатьє «За метод гідрогенізації органічних сполук у присутності дрібнодисперсних металів, який різко стимулював розвиток органічної хімії» з медицини та фізіології: Алексіс Каррель, «На знак визнання робіт над судинним швом та трансплантації кровоносних судин й органів» з літератури: Гергарт Гауптман премія миру: Еліу Рут, «За зусилля зі зміцнення миру в західній півкулі» Див. також 1912 в кіно 1912 у авіації 1910-ті


text: Події Початок великої депресії. Ратифіковано угоду між Італією і Святим престолом, відповідно до якої утворилася держава Ватикан і опублікована Конституція цієї країни. 28 січня — 3 лютого — відбувся Перший конгрес Українських націоналістів у Відні, де створено Організацію українських націоналістів, головою проводу якої було обрано Євгена Коновальця 16 травня — відбулася перша церемонія вручення премії «Оскар». 8 червня — Маргарет Бондфілд стає першою жінкою в уряді Великої Британії на посаді міністра. Наука Ернест Лоуренс сконструював перший циклотрон. Едвін Габбл сформулював закон пропорційності швидкості розбігання галактик віддалі між ними (закон Габбла). Александер Флемінг опублікував працю, в якій описав антибактеріальну дію пеніциліну. Аварії й катастрофи 21 грудня — Китайський пароплав Лі Чонг (Lee Cheong) затонув під час шторму біля Гонконгу. Загинуло понад 300 осіб. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1929 3 січня —Серджо Леоне, італійський сценарист, кінорежисер 12 січня — Микола Мащенко, український актор, сценарист, кінорежисер 15 січня — Мартін Лютер Кінг, американський баптистський священик, діяч негритянського руху за рівноправ'я 29 січня — І. О. Молостова (1929–1999), режисер 31 січня: Джин Сіммонс, голлівудська акторка англійського походження ( ). Рудольф Людвіг Мессбауер, фізик 13 лютого — Нінель Кургапкіна, радянська балерина, народна артистка СРСР 15 лютого — Грем Гілл, англійський автогонщик 18 лютого — Бриж Теодозія Марківна, скульптор 19 лютого — Коркушко Олег Васильович 23 лютого — Алексій II, 15-й патріарх Московський (з 1990) 6 березня — Фазіль Іскандер, російський письменник 7 березня — Ернст Оцвірк, австрійський футболіст 10 березня — Олег Стриженов, російський кіноактор 18 березня — Федір Муравченко, головний конструктор і керівник Запорізького машинобудівного конструкторського бюро «Прогрес» 21 березня — Юрій Мушкетик, український письменник. 29 березня — Леннарт Мері, естонський письменник і державний діяч, президент Естонії в 1992—2001 роках 6 квітня — Андре Превін, американський піаніст, композитор 6 квітня — Едісон Денисов, російський композитор 10 квітня — Макс фон Сюдов, шведський кіноактор 1 травня — Ральф Дарендорф, німецько-британський мислитель і політик-ліберал, соціолог, лорд, єврокомісар 4 травня — Одрі Гепберн, американська кіноакторка бельгійського походження 17 травня — Шарварко Борис Георгійович — режисер, Народний артист України. 12 травня — Сем Нуйома, президент Намібії 1 червня — Стасіс Красаускас, литовський графік 5 червня — Роберт Лансінг, актор 6 червня — Алоїз Бренч, латиський кінорежисер 12 червня — Анна Франк, єврейська дівчинка з Амстердама 17 червня — Тигран Петросян, 9-й чемпіон світу з шахів (1963—1969) 19 липня — Зубченко Галина, українська художниця. 27 липня — Хосе Гонсальво Вівес, іспанський скульптор. 28 липня — Жаклін Кеннеді-Онасіс, дружина президента США Джона Кеннеді, дружина грецького магната Аристотеля Онасіса 4 серпня — Ясір Арафат, голова Організації визволення Палестини (з 1969) 7 серпня — Юрій Черниченко, російський письменник, журналіст, політик 14 серпня — Дік Тайгер, боксер 16 серпня — Білл Еванс, американський джазовий піаніст 21 серпня — Вія Артсане, латиська акторка 28 вересня — Дмитро Павличко, український письменник, поет, перекладач, політик 15 жовтня — Милорад Павич, сербський письменник 22 жовтня — Лев Яшин, радянський футболіст, воротар 12 листопада — Грейс Келлі, американська акторка, лауреатка ( ). 28 грудня — Террі Савчук, легендарний канадський воротар Померли Див. також :Категорія:Померли 1929 23 вересня — Ріхард Зігмонді, австрійсько-німецький хімік, лауреат Нобелівської премії з хімії 1925 року Нобелівська премія з фізики: Луї де Бройль — «За відкриття хвильової природи електронів» з хімії: Артур Гарден та Ганс фон Ейлер-Хельпін — «За дослідження ферментації цукру і ферментів бродіння» з медицини та фізіології: Христіан Ейкман — «За внесок у відкриття вітамінів»; Фредерик Ґоуленд Гопкінс — «За відкриття вітамінів, що стимулюють процеси росту» з літератури: Томас Манн премія миру: Френк Біллінгс Келлог — «За підготовку Пакту Бріана-Келлога, учасники якого погодились вирішувати всі конфлікти мирним шляхом і виключили війну як інструмент національної політики» Див. також 1929 в кіно 1920-ті


text: Події Див. також: :Категорія:1999 Січень 1 січня — Введення євро в безготівкових розрахунках. 4 січня • Вперше з часів Карла Великого, що правив у 9-у столітті, в Західній Європі почала ходження єдина валюта — на торгах валютних бірж вперше почато операції з "євро", покликаною зміцнити економіку і сприяти подальшій інтеграції 11 європейських держав. На час закриття торгів співвідношення євро/долар склало 1,17. Починаючи з 1 січня 2002 року, євро увійшла і в готівковий оберт з метою замінити до липня національні валюти країн ЄЕС. 5 січня • На території "вільній від польотів" на півдні Іраку безслідно зникли чотири реактивних літаки США — перший випадок за попередні шість років санкцій проти Іраку. 24 січня — Сильний землетрус у Колумбії, загинуло близько 700 чоловік. Лютий 17 лютого • Верховна Рада України ухвалила рішення про зняття депутатської недоторканності з Павла Лазаренка за порушеною 14 вересня 1998 року Генеральною прокуратурою України справою по звинуваченню за розкрадання державного майна в особливо великих розмірах. 19 лютого • В аеропорту Нью-Йорка був затриманий екс-прем'єр-міністр України Павло Лазаренко. Він звернувся до американської влади щодо політичного притулку у зв'язку з переслідуванням в Україні. У 2006 році Лазаренко був засуджений у США до 97 місяців ув'язнення та штрафу понад 10 млн доларів. 22 лютого • Через втрату популярності компанія Levi Strauss оголосила про закриття у США 11 зі своїх 22-х фабрик пошиття джинсового одягу і звільнення 5900 співробітників. 23 лютого • Великі снігопади в Альпах привели до загибелі п'яти і зникнення тринадцяти чоловік в Австрії, Швейцарії, Франції та Німеччині. У наступні дні від снігових лавин в австрійських Альпах загинуло ще 9 людей і 30 зникли безвісті. Березень 1 березня — набрала чинності Оттавська конвенція, або Конвенція про заборону застосування протипіхотних мін. 1 березня швейцарець Бертран Пікар і британець Браян Джонс завершили перший в історії навколосвітній політ на повітряній кулі — за 19 днів 21 годину і 47 хвилин на "Breitling Orbiter 3" вони подолали відстань 45 755 кілометрів. 8 березня • Проти компанії Intel порушено судову справу з приводу її монопольного положення на ринку комп'ютерних чіпів. 12 березня • Угорщина, Польща і Чехія вступили до НАТО. Загальна кількість держав — членів Північноатлантичного блоку досягла 19-и. Прийнята 29 квітня 1999 року нова стратегічна концепція НАТО проголосила відмову від оборонної доктрини і готовність до виконання воєнних операцій в регіонах можливих локальних криз. 24 березня — авіація НАТО розпочала бомбардування Югославії. Квітень 20 квітня — Трагедія в середній школі Колумбайн (Літлтон, Колорадо, США). Двоє підлітків розстріляли своїх однокласників і вчителя. 30 квітня — у зв'язку з виконанням свого мандату в Україні завершила роботу місія ОБСЄ. Червень 8 червня — вперше в Україні стала доступною програма міжнародного бакалаврату. Навчання за цією програмою запропонувала своїм учням Печерська міжнародна школа в Києві. Серпень 17 серпня — На північному заході Туреччини стався землетрус силою 7,6 балів з епіцентром біля міста Ізмір. Загинуло близько 18000 осіб. Вересень 4 вересня — Підірвано п'ятиповерховий житловий будинок у Буйнакську (Дагестан, Росія). У результаті теракту загинули 64 чоловік, близько 100 одержали поранення. 9 вересня — Стався вибух в дев'ятиповерховому житловому будинку на вулиці Гур'янова в Москві. Загинуло 94, одержали поранення 164 чоловік. 13 вересня — Потужний вибух зруйнував восьмиповерховий будинок на Каширському шосе в Москві — 119 загиблих. 16 вересня — Стався вибух між 9-поверховим житловим панельним будинком і будівлею РУВС в Волгодонську (Росія). Загинуло 17, постраждало понад 100 осіб. Жовтень 12 жовтня — Військовий переворот у Пакистані, до влади прийшов генерал Первез Мушарраф. Листопад 12 листопада — Землетрус на північному заході Туреччини. 16 листопада — засновано Премію Кабінету Міністрів України за особливі досягнення молоді у розбудові України. Конституційний Суд України визнав смертну кару суперечну з Конституцією України. Грудень 31 грудня — Борис Єльцин пішов у відставку з поста президента Російської Федерації. В той же день Єльцин назначив Володимира Путіна тимчасово виконуючим обов'язки президента Росії. Народились Дивись також: :Категорія:Народились 1999 10 січня — Мейсон Маунт, англійський футболіст. 28 лютого - Лука Дончич, словенський професійний баскетболіст. 9 квітня: Айзек Гемпстед Райт — англійський актор. Lil Nas X — американський репер, співак і автор пісень. 14 квітня — Маттео Гендузі, французький футболіст. 23 квітня — Сон Чейон, південно - корейська співачка, репер та учасниця гурту Twice 11 травня — Сабріна Карпентер, американська актриса, співачка і фотомодель. 27 травня — Лілі-Роуз Депп, американсько-французька акторка і модель, донька американського актора Джонні Деппа. 28 травня — Камерон Бойс, американський актор і танцюрист. 11 червня — Кай Гаверц, німецький футболіст. 14 червня — Чжоу Цзиюй, тайванська співачка та макне гурту Twice 27 червня — Чендлер Ріггз, молодий американський актор. 30 липня — Джої Кінг, американська акторка. 12 серпня — Маттейс де Лігт, нідерландський футболіст. 22 серпня — Дакота Ґойо, канадський актор. 25 вересня — TheBrianMaps, російський російськомовний відеоблогер. 7 жовтня — Мар'яна Ро, російська відеоблогерка та співачка. 15 жовтня — Бейлі Медісон, американська актриса. 10 листопада: Кірнан Шипка — американська акторка. Арман Дюплантіс — шведський легкоатлет. 21 листопада — Ісая Файрбрейс, вокаліст. 30 грудня — Жан-Клер Тодібо, французький футболіст. Померли Дивись також: :Категорія:Померли 1999 Лютий 13 лютого — Молостова Ірина Олександрівна, режисер (*1929). 25 лютого — Сіборґ Ґленн, американський фізик, лауреат Нобелівської премії з хімії (1951). Березень 25 березня - В'ячеслав Чорновіл, народний депутат України Травень 10 травня — Володимир Федосійович Карабут, український філософ і поет. Червень 1 червня — Крістофер Кокерелл, англійський інженер, винахідника судна на повітряній подушці Липень 9 липня — Петро Степанович Непорожній, український радянський енергетик і вчений, міністр енергетики СРСР з 1962 по 1985 Нобелівська премія з фізики: Герард 'т Хоофт; Мартін Вельтман з хімії: Ахмед Хассан Зевейл з медицини та фізіології: Гюнтер Блобель з економіки: Роберт Манделл з літератури: Гюнтер Грасс (Gunter Grass) Нобелівська премія миру: «Лікарі без кордонів» Див. також 1999 у відеоіграх 1999 у кіно 1999 у літературі 1999 у музиці 1999 у футболі 1999 у хокеї з шайбою 1999 1990-ті


text: Володи́мир Костянти́нович Високович ( , Гайсин, Україна — ) — патологоанатом, бактеріолог, епідеміолог, доктор медицини, професор. Життєпис Народився 2 (14 березня) 1854 року в Гайсині. У 1871 році Високович завершив навчання в із золотою медаллю, і вступив до Харківського університету на медичний факультет, закінчив навчання в 1876 році. Залишений як вибраний стипендіат при університеті. У зв'язку з російсько-турецькою війною 1877—1878 років його мобілізували як військового лікаря і відправили на Кавказ; у шпиталях Тіфліса, Абастумані, Єревана набував фаху прозектора й ординатора. У 1878 році Високовича відрядили до Харкова в клініки університету, 1879 року його направили до клінік Харківського військового шпиталю. У 1880 році медичний факультет Харківського університету обрав лікаря Високовича на 2 роки як стипендіата (на сьогодні — докторанта) — задля приготування до професорського звання по предмету «патологічна анатомія». У 1881 році стипендіат Високович склав екзамен на ступінь доктора медицини — дисертація «О заболевании кровеносных сосудов при сифилисе», після прилюдного захисту дисертації в травні 1882 року йому присудили відповідний науковий ступінь (). З 1884 року — професор Харківського університету, з 1895 — в Київському університеті. Київський період У Києві по переїзду з Харкова професор Високович очолив кафедру патологічної анатомії — Патологоанатомічний інститут (заснований з ініціативи професора Г. М. Мінха у 1887 році) і насамперед продовжив науково-творчі зв'язки Патологоанатомічного інституту Університету святого Володимира із патологоанатомічними інститутами університетів Німеччини та Чехії. У 1895 році разом з професорами Лешем, Садовенем і В. Д. Орловим очолив перший хіміко-мікроскопічний кабінет при Товаристві київських лікарів. У 1901 році читав лекції з бактеріології та патанатомії чуми в рамках курсу підвищення кваліфікації київських лікарів щодо цього захворювання У 1903 році увійшов до складу комісії Київського університета, яка розглянула вимогу Товариства захисту тварин обмежити досліди на тваринах У 1906 році очолив комісію курсів для підвищення кваліфікації лікарів. У Києві 1908 року Володимир Високович створив кафедру патологічної анатомії Жіночого медичного інституту і очолював її до 1911 року. В 1910 році був директором (за сумісництвом) Київського Бактеріологічного інституту (нині — Інститут епідеміології та інфекційних хвороб імені Л. В. Громашевського НАМН України). Помер 26 травня 1912 року. Поховали його у Києві на Байковому кладовищі. Товариші, друзі й шанувальники Володимира Костянтиновича Високовича спорудили мистецький надгробок із чорного лабрадориту з портретом небіжчика у ніші медальйонної форми. Родина Одружився з вдовою лікаря Ольгою Володимирівною Ковалевською, уродженою Олександровою, яка мала від першого шлюбу сина Леоніда 1876 року народження. У них народилися сини Євгеній (1887), Миколай (1889) та дочка Ніна (1880). Наукові дослідження У дослідженні дисертаційного матеріалу докторант Високович застосовував новий метод — мікротомні зрізи із фіксованих тканин. Науковець виявив, що при розростанні інтими артерій мозку при сифілісі «стойкие клеточные злементы соединительной ткани образуются не из лейкоцитов, а из подвижных фибробластов — гистиогенного, а не кровяного происхождения» — це були переконливі дані патологічної гістології сифілітичного ендартериїту докази гістогенезу грануляційної тканини. Дисертація відкривала авторові шлях на кафедру патологічної анатомії університету і створила йому європейське ім'я. У березні 1884 р. доктора медицини Високовича відрядили в Німеччину та Францію. Вчений знав німецьку мову і розумів французьку, завдяки чому він міг спілкуватися з багатьма відомими європейськими науковцями, друкувати свої наукові праці. Працюючи в німецькій лабораторії Флюгге розробив експериментальну модель інфекційного ендокардиту. Щодо мікроорганізмів, упорснутих у кров теплокровних тварин, автор дійшов наступних висновків: неушкоджені тканини і органи тварин непрохідні для мікроорганізмів; мікроорганізми швидко зникають з крові в паренхіматозних органах, тому що їх захоплюють фагоцити — фіксовані сполучно¬тканинні елементи, ендотеліальні клітини капілярів і речовина між ендотелієм. Зробив низку відкриттів у галузях патологічної анатомії, бактеріології та епідеміології. Удосконалив методи імунізації проти чуми, сибірки, правця, черевного тифу. Високович розробив вчення про ретикуло-ендотеліальну систему (нині її називають системою мононуклеарних фагоцитів). Одним із перших опрацював проблему фагоцитозу. Його вважають засновником харківської школи патологоанатомів. Брав активну участь у боротьбі з багатьма епідеміями чуми, зокрема епідемія чуми в Бомбеї в 1896-1897 роках. У 1908 році очолив боротьбу з холерою в Києві. 1901 року вперше описав з території України випадок альвеолярного ехінококозу, спричиненої гельмінтом Echinococcus multilocularis. Нагороди і титули Колезький радник Орден Святої Анни 3-го ступеня Орден Святого Станіслава 3-го ступеня Темнобронзова Медаль «На згадку про війну 1877–1878 років» Примітки Джерела Життя, присвячене людям: до 160-річчя від дня народження Володимира Костянтиновича Високовича / уклад. : Л. Є. Корнілова, Є. О. Корнілова, С. П. Руда, О. А. Юрчишина ; Нац. наук. мед. б-ка України, Наук. б-ка Вінниц. нац. мед. ун-ту ім. М. І. Пирогова. — Київ, 2014. — 82 с. — (Товариство київських лікарів в особах). Кнопов М. Ш., Тарануха В. К. Видный ученый и организатор санитарно-эпидемиологического дела (к 100-летию со дня смерти профессора В. К. Высоковича) // Эпидемиология и инфекционные болезни. 2012. No 3. Ігор Шаров. Вчені України: 100 видатних імен. — К.: АртЕк, 2006. ISBN 966-505-054-0 (С.?) Посилання Сергій Старченко, Володимир Благодаров. Високович Володимир Костянтинович (1854—1912) До 150-річчя від дня народження Лихтенштейн Т. Г. К истории отечественной микробиологии . К., 1958 Влодзімеж Високович, герой-патоімунолог! Польська спадщина в Харкові в ХІХ — ХХ ст. віртуальна мапа екскурсій ІСТОРІЯ СТАНОВЛЕННЯ ТА СТАЛОГО РОЗВИТКУ ДУ «ІНСТИТУТ МІКРОБІОЛОГІЇ ТА ІМУНОЛОГІЇ ІМ. І. І. МЕЧНИКОВА НАМНУ». НАМН України, 30.06.2020 Рада, 16 (29) травня 1912. libraria.ua Уродженці Гайсина Українські медики Українські патологоанатоми Випускники Харківського університету Учасники російсько-турецької війни 1877—1878 Доктори медицини Науковці Харківського університету Науковці Київського університету Українські професори Науковці Інституту епідеміології та інфекційних хвороб Дослідники чуми Дослідники правця Дослідники черевного тифу Епідеміологи


text: Іри́на Олекса́ндрівна Мо́лостова (29 січня 1929, Москва, Російська СФРР, СРСР — 13 лютого 1999, Москва, Росія) — українська і російська режисерка. Заслужена діячка мистецтв УРСР (1964). Народна артистка УРСР (1976). Біографія Народилася в Москві, Росія. Закінчила режисерський факультет Інституту театрального мистецтва ім. А. Луначарського (1952, стажувалася у Бориса Покровського в Большому театрі) в Москві. У 1952—1958 та 1978—1980 роках — режисерка Київського російського драматичний театр ім. Лесі Українки, у 1958—1978 та у 1980—1999 роках — режисерка Національної опери України. Викладала в Київському державному інституті театрального мистецтва ім. І.Карпенка-Карого. З 1976 р. — професорка. Померла 13 лютого 1999 р. в Москві. Похована в Києві. Авторка-постановниця вистав: «Вишневий сад» А. Чехова (1980), «Майстер і Маргарита» М. Булгакова (1987), «Талан» М. Старицького (1994) — Київський український драматичний театр ім. Івана Франка, «Катерина Ізмайлова» Д. Шостаковича (1965), «Євгеній Онєгін» П. Чайковського (1972 та 1983), «Хованщина» М. Мусоргського (1963 та 1988), «Чіо-Чіо-сан» Дж. Пуччіні (1995) у Київському театрі опери та балету, «Псковитянка» М. Римського-Корсакова (1993 — Маріїнський театр, Санкт-Петербург, Росія), «Орлеанська діва» П. Чайковського (1994 — театр опери, Генуя, Італія). Фільмографія: Співавторка сценарію і режисерка фільму «Наймичка» (1964), авторка сценарію і режисерка стрічки «Театр і поклонники» (1967). Пам'ять 2006: «Театральні силуети. Ірина Молостова» (документальна телепередача, ДТРК «Культура», автор і ведучий — Олег Комаров, режисер — Г. Черняк) У березні 2011 році на фасаді будинку по вулиці Марії Заньковецької, 10/7, де проживали Ірина Молостова і Борис Каменькович, відкрито меморіальну дошку; дошка — бронза, скульптор Володимир Щур. Джерела П. М. Бондарчук. Молостова Ірина Олександрівна // Інститут історії України Література Сценаристи советского художественного кино. М., 1972. — С.341; Українська Радянська Енциклопедія. Т.7. К., 1982. — 0:93; Мистецтво України: Біографічний довідник. К., 1997. — С.421; Хто є хто в Україні. К., 1997. — С.338; УСЕ: Універсальний словник-енциклопедія. К., 1999. — С.881; Жінки України. К., 2001. — С.294. Посилання Молостова Ірина Олександрівна // ЕСУ http://kommersant.ru/doc/213055 http://gazeta.zn.ua/CULTURE/ta,_kotoroy_ne_stalo__rezhisser_irina_molostova__i_vse-vse-vse.html Українські кінорежисери Кінорежисерки Театральні режисери СРСР Радянські кінорежисери Уродженці Москви Зарубіжні діячі, що опанували українську мову


text: Промислова революція Націнально-визвольні рухиРобітничий рух Російська імперія Геополітична ситуація У Росії править імператор Микола I (до 1855). Російській імперії належить більша частина України, значна частина Польщі, Грузія, Закавказзя, Фінляндія, Аляска. Україну розділено між двома державами — Королівство Галичини та Володимирії належить Австрії, Правобережжя, Лівобережя та Крим — Російській імперії. В Османській імперії править султан Махмуд II (до 1839). Під владою османів перебувають Близький Схід та Єгипет, Середземноморське узбережжя Північної Африки, Болгарія. Васалами османів є Сербія, Боснія, Волощина та Молдова. Австрійську імперію очолює Франц II (до 1835). Вона охоплює, крім власне австрійських земель, Угорщину з Хорватією, Трансильванію, Богемію, Північ Італії. Король Пруссії — Фрідріх-Вільгельм III (до 1840). Королівство Баварія очолює Людвіг I (до 1848). Австрія, Прусія, Баварія та інші німецькомовні держави об'єднані в Німецький союз. У Франції королює Луї-Філіпп I (до 1848). Франція має колонії в Карибському басейні, Південній Америці та Індії. На троні Іспанії сидить Ізабелла II (до 1868). Королівству Іспанія належать частина островів Карибського басейну, Філіппіни. Королева Португалії — Марія II (до 1853). Португалія має володіння в Африці, в Індії, в Індійському океані й Індонезії. У Великій Британії править король Вільгельм IV (до 1837). Британія має колонії в Північній Америці, на Карибах та в Індії. Королівство Нідерланди очолює Віллем I (до 1840). Король Данії та Норвегії — Фредерік VII (до 1863), на шведському троні сидить Карл XIV Юхан Бернадот (до 1844). Італія розділена між Австрією та Королівством Обох Сицилій. Існує Папська держава з центром у Римі. У Латинській Америці існують незалежні Об'єднані провінції Ріо-де-ла-Плати, Уругвай, Колумбія, Венесуела, Еквадор, Мексика, Центральноамериканська федерація, Болівія. У Бразильській імперії править Педру I (до 1834). Посаду президента США обіймає Ендрю Джексон. Територія на півночі північноамериканського континенту належить Великій Британії, вона розділена на Нижню Канаду та Верхню Канаду, територія на півдні та заході континенту належить Мексиці. В Ірані при владі Каджари. Британська Ост-Індійська компанія захопила контроль майже над усім Індостаном. У Пенджабі існує Сикхська держава. У Бірмі править династія Конбаун, у В'єтнамі — династія Нгуєн. У Китаї володарює Династія Цін. В Японії триває період Едо. Події В Україні Почалися заняття в Київському університеті Св. Володимира. У світі 1 січня утворено Німецький митний союз. 6 березня інкорпоровано місто Торонто у Верхній Канаді. 28 травня у Португалії розпущено релігійні ордени й націоналізована їхня власність. 15 липня королівським указом ліквідовано Іспанську інквізицію. 16 липня прем'єр-міністром Великої Британії став Вільям Лем, віконт Мельбурн. 24 липня Ліберальні війни в Португалії завершилися перемогою прибічників Марії II. 18 вересня Афіни проголошено столицею Греції. 14 листопада король Вільям IV звільнив Вільяма Лема з посади прем'єр-міністра і призначив тимчасовим виконувачем обов'язків герцога Веллінгтона. 10 грудня прем'єр-міністром Великої Британії став Роберт Піль. В суспільному житті 1 серпня в Британській імперії скасовано рабство. 14 серпня у Британії прийнято поправку до закону про бідних, постановивши, що для отримання державної допомоги потрібно вступити в робітній дім. Румунську мову заборонено в школах та урядових установах Бессарабської області Російської імперії. У науці Еміль Клапейрон написав мемуар про основні принципи дії теплових машин. Майкл Фарадей у публікації "On Electrical Decomposition" у Philosophical Transactions of the Royal Society,запропнував терміни електрод, анод, катод, аніон, катіон, електроліт та електроліз. Фрідліб Рунге відкрив фенол, екстрагувавши його з вугільного дьогтю. У мистецтві Вийшов роман Оноре де Бальзака «Батько Горіо». Адам Міцкевич опублікував поему «Пан Тадеуш». Ектор Берліоз написав симфонію «Гарольд в Італії». Народились Дивись також :Категорія:Народились 1834 6 січня — Руданський Степан Васильович, український поет 30 січня — Антонович Володимир Боніфатійович, український історик, археолог, етнограф, археограф (пом. 1908) 8 лютого — Менделєєв Дмитро Іванович, російський хімік, автор періодичної таблиці хімічних елементів (1869) (пом. 1907) 17 березня — Готліб Даймлер, німецький інженер, винахідник, піонер автомобілебудування (пом. 1900) 2 квітня — Фредерік Огюст Бертольді, французький скульптор, автор статуї «Свобода», подарованої Францією США 19 липня — Едгар Дега, французький художник-експресіоніст 2 серпня — Фредерік Бартольді, французький скульптор 8 серпня — Федькович Осип-Юрій Адальбертович (Гординський), письменник романтичного напряму, автор віршів, балад, поем (пом. 1888). 22 серпня — Семюел Пірпонт Ленглі, американський астроном, фізик і піонер авіації Померли Дивись також :Категорія:Померли 1834 31 серпня — Карл Людвіг Гардінг, німецький астроном, який відкрив астероїд Юнона 24 вересня — Педро I Бразильський, імператор Бразилії та король Португалії (як Педро IV) Посилання на джерела 1834


text: Події 12 квітня — Галицький студент Мирослав Січинський на знак протесту проти шовінізму польських урядовців вбив намісника Галичини графа Анджея Потоцького. 7 жовтня — Франц-Йосип спеціальною прокламацією оголосив про анексію Боснії та Герцеговини в складі Австро-Угорщини. Наука Густав Мі розв'язав задачу про розсіювання світла сферичною частинкою. Сформульований закон Харді — Вайнберга. Аварії й катастрофи 23 березня — Японський пароплав Мацу Мару (Matsu Maru) затонув у результаті зіткнення недалеко від Хакодате, Японія. Загинуло 300 чоловік. 30 квітня — Японський навчальний крейсер Матсушіма (Matsushima) затонув після вибуху боєзапасу в Тайванській протоці. Загинуло 206 чоловік. 28 липня — Англійський пароплав «Їнг Кінг» (Ying King) затонув під час шторму біля Гонконгу. Загинуло близько 300 чоловік. 6 листопада — Англійський пароплав «Тейш» (Taish) затонув під час шторму. Загинуло близько 150 чоловік. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1908 9 січня — Маргелов Василь Пилипович, Командувач повітряно-десантних військ СРСР, Герой Радянського Союзу, генерал армії, Десантник номер один. 12 січня — Жан Деланнуа, французький актор, кінорежисер, сценарист, володар золотої пальмової гілки Каннів. 15 січня — Едвард Теллер, американський фізик-ядерник. 22 січня — Ландау Лев Давидович, видатний російський фізик. 12 лютого — Жан Еффель, французький художник-карикатурист. 14 лютого — Шелест Петро Юхимович, український державний діяч. 5 березня — Рекс Гаррісон, американський актор. 7 березня — Анна Маньяні, італійська акторка театру і кіно ( ). 17 березня — Борис Полевой, російський письменник. 25 березня — Девід Лін, англійський кінорежисер. 5 квітня — Герберт фон Караян, видатний австрійський диригент. 5 квітня — Бетті Девіс, американська акторка. 11 квітня — Абакумов Віктор Семенович, радянський генерал, міністр держбезпеки СРСР (1946—1951). 26 квітня — Ширлі Гріффіт, американський блюзовий музикант 20 травня — Джеймс Стюарт, американський кіноактор. 23 травня — Джон Бардін, американський фізик, винахідник напівпровідникового транзистора. 28 травня — Ян Ланкастер Флемінг, англійський письменник. 30 травня — Ганнес Альвен, шведський фізик і астроном, лауреат Нобелівської премії з фізики 1970 року. 24 червня — Тулліо Пінеллі, італійський драматург і кіносценарист. 27 червня — Жуан Ґімараїнш Роза, відомий бразильський прозаїк. 1 липня — Есте Лаудер, засновниця косметичної імперії. 22 липня — Іван Черінько, український і туркменський художник і педагог (пом. 1948). 26 липня — Сальвадор Альєнде, президент Чилі (1970–73). 8 серпня — Яків Баш, український радянський письменник, (пом. 1986). 23 серпня — Артюр Адамов, францзький письменник-авангардист. 31 серпня — Вільям Сароян, американський письменник. 4 вересня — Едвард Дмитрик, американський кінорежисер українського походження. 7 вересня — Майкл ДеБейкі, американський кардіохірург. 9 вересня — Чезаре Павезе, італійський письменник. 17 вересня — Джон Крізі, американський письменник. 30 вересня — Ойстрах Давид Федорович, російський скрипаль, педагог. 3 жовтня — Вазген I, католікос всіх вірмен (1955–94). 9 жовтня — Жак Таті, французький кінорежисер. 16 жовтня — Енвер Ходжа, албанський політичний і державний діяч. 21 жовтня — Хорхе Отейса, іспанський скульптор. 15 листопада — Карло Абарт, італійський автопромисловець. 28 листопада — Клод Леві-Строс (Claude Levi-Strauss), французький антрополог, етнограф, соціолог і культуролог (пом. 2009). 13 грудня — Плятт Ростислав Янович, російський театральний і кіноактор. 17 грудня — Віллард Френк Ліббі, американський хімік. Померли Дивись також :Категорія:Померли 1908 21 березня — Антонович Володимир Боніфатійович, український історик й етнограф. 12 квітня — Анджей Потоцький, польський політичний діяч в Галичині. 26 квітня — Гаврило Гаврилович Густавсон, російський хімік-органік (*1843). 23 липня — Агренєв-Слов'янський Дмитро Олександрович, російський співак (тенор), хоровий диригент, збирач народних пісень (* 1834). 11 серпня — Олексій Павлович Ганський, астроном, ініціатор створення Сімеїзької обсерваторії. Нобелівська премія з фізики: Габрієль Ліппман, «За створення методу фотографічного відтворення кольорів на основі явища інтерференції». з хімії: Ернест Резерфорд, за дослідження в області радіоактивних перетворень хімічних елементів. з медицини та фізіології: Мечников Ілля Ілліч та Пауль Ерліх «На знак визнання праць про імунітет». з літератури: Рудольф Крістоф Ойкен, німецький письменник і філософ премія миру: Клас Понтус Арнолдсон як засновник Шведського товариства миру та арбітражу, та Фредрик Байєр як почесний президент Постійного Міжнародного бюро миру Див. також 1908 в кіно 1900-ті


text: Антоно́вич Володи́мир Боніфа́тійович (, Махнівка Махнівського повіту Київської губернії — , Київ) — український історик, археолог, етнограф, археограф; статський радник, доктор наук, професор Київського університету (з 1878), член-кореспондент Російської АН (з 1901); співорганізатор Київської громади, член Київського товариства старожитностей і мистецтв. Життєпис Дитинство Народився в містечку Махнівці Махнівського повіту Київської губернії (тепер Козятинський район, Вінницької області), у родині зубожілих, безземельних польських шляхтичів, генеалогічно споріднених з Правобережною Україною. До 10 років перебував з батьками, які працювали гувернерами в багатих шляхтичів, зокрема в сім'ї шляхтича-українофіла Оттона Абрамовича, Антонович здобув початкову освіту. Подальші роки Навчався в 1-й (Рішельєвській) та 2-й гімназіях Одеси (1845–1850); одним з педагогів був Іван Джидай. Закінчив медичний (1855, до якого вступив за наполяганням матері) та історико-філологічний (1860) факультети Київського університету зі ступенем кандидата історико-філологічного факультету. Під час навчання входив у таємну організацію польської молоді в університеті — Тройницьку спілку. Після закінчення навчання деякий час працював лікарем в Чорнобилі та в Бердичеві. У 1861 році приєднався до так званих «хлопоманів». Один з організаторів Київської громади, очолює в ній «хлопоманський» гурток, члени якого вважали, що український народ має право на своє національне відродження. Сам Антонович згадував на сторінках «Украинськой жизни» 1913 року про свою і його товаришів духовну ситуацію: Ще в студентські роки Антонович читав козацькі рукописи, твори Тараса Шевченка, Пантелеймона Куліша, Аполлона Скальковського, етнографічні збірки, які вплинули на його життєву та наукову орієнтацію. У студентській корпорації, що, в основному, складалася з польської молоді, наприкінці 50-х років XIX століття Антонович висловлює думку про те, що дивно жити в краю, не знаючи ні його історії, ні людей. Щоб побачити народ, яким він є, Антонович з товаришами на канікулах подорожує по Волині, Поділлю, Холмщиною, Київщиною, Катеринославщиною, Херсонщиною. У 1861 році працював учителем латинської мови в 1-й київській гімназії. Як зазначає Ігор Шаров, становлення В. Антоновича як політичного лідера відбувалося досить складно і почалось перш за все з визначення себе як українця та відкритого конфлікту з друзями-поляками, з розуміння обов'язку перед українським народом. Так виник «хлопоманський рух», орієнтований на романтично-народницькі ідеали, а в 1861 р. — українське культурно-просвітницьке товариство — Київська громада. Продовжуючи просвітницькі традиції кирило-мефодіївців, В. Антонович і його однодумці стояли вже на позиціях якщо не відвертого матеріалізму, то в усякому разі еволюціонізму і позитивізму. Критичне ставлення до існуючих у царській Росії порядків, засудження самодержавства, сповідування принципів конституціоналізму, парламентаризму і федералізму спонукало громадівців до просвітницької діяльності і пропаганди наукового світогляду. Саме ці чинники, за переконанням Антоновича, повинні змінити суспільство. З метою пропагування своїх поглядів громадівці відкривали недільні школи. Там навчали читання, письма і арифметики. Антонович часто їздив до Санкт-Петербурга, щоб налагодити зв'язки з редакцією журналу «Основа». Там він уперше опублікував дві свої розвідки полемічного характеру. Особливу реакцію української і польської громадськості викликала його стаття «Моя сповідь» (1862). Становленню Антоновича як історика сприяло його знайомство з Михайлом Максимовичем та Миколою Іванішевим. У 1862–1865 роках викладав загальну історію в Київському кадетському корпусі. Одночасно з 1863 року — секретар, а в 1864–1880 роках — головний редактор «Тимчасової комісії для розгляду давніх актів» при канцелярії Київського, Подільського і Волинського генерал-губернатора. Першу історичну працю Антонович написав 1863 року. Це була вступна розвідка «О происхождении казачества» до «Архива Юго-Западной России». 1870 року за дисертацію «Последние времена казачества на правом берегу Днепра по актам 1679–1716 гг.» Антонович дістає титул магістра руської історії, його призначають штатним доцентом на кафедрі російської історії Університету Св. Володимира. 1871 року його відряджають на два тижні до Санкт-Петербурга як депутата від університету на II Археологічний з'їзд. У 1873–1876 роках — член Південно-західного відділу Російського географічного товариства, а в 1875–1876 роках — його голова. 1874 року брав участь у Третьому Археологічному з'їзді та був його секретарем. З 1874 року став дійсним членом Московського археологічного товариства, Імператорського одеського товариства історії та старожитностей та Церковно-археологічного товариства при Київській духовній академії. 1875 року його відряджають на вісім місяців до Москви та Санкт-Петербурга для роботи в архівах та Імператорській публічній бібліотеці. 1877 року він отримав відрядження до Казані як депутат від Університету Св. Володимира на IV Археологічний з'їзд. Працював Антонович і на теренах Західної України після обрання його 1877 року дійсним членом Львівського археологічного товариства. 1878 року після захисту праці «Очерк истории Великого княжества Литовского до смерти великого князя Ольгерда» йому присвоїли ступінь доктора російської історії, він стає дійсним професором російської історії Київського університету, яким лишається по 1890 рік. Того року йде Антонович на пенсію й проживає в Києві до смерті. Володимир Боніфатійович також завідував в Університеті Св. Володимира мюнц-кабінетом (нумізматичний, виник після передачі в 1834 році колекцій з Віленського університету, Уманського, Луцького та Почаївського училищ) та музеєм старожитностей (Зібрання старожитностей університету, згодом перетворилося на перший у Києві археологічний музей, що на початку ХХ століття мав більш як 11 тисяч одиниць зберігання). 1880 року Антоновича відрядили за кордон на один рік, і того ж року він бере участь як депутат від університету Св. Володимира і як член Московського археологічного товариства в IX археологічному з'їзді в Лісабоні. 1880 року Антоновича обирають на декана історико-філологічного факультету, на цій посаді він залишається до 1883 року. Мав чин статського радника. Його лекції з історії Галицької Русі, Великого князівства Литовського, українського козацтва, джерелознавства та допоміжних дисциплін, разом з апробованими в університеті історичними семінарами, сприяли широкому залученню на ниву дослідницької роботи молодих істориків. Антонович був також одним із засновників товариства Нестора-літописця при університеті Св. Володимира, а 1881 року очолив це товариство. 1882 року він брав участь у створенні журналу «Киевская старина». У цьому журналі Антонович опублікував і свою повість «Уманский сотник Иван Гонта» (1882). 1883 року Антоновича обирають почесним членом Товариства любителів природознавства, антропології та етнографії при Імператорському московському університеті. Також він був членом Київського юридичного товариства у відділі звичаєвого права. 1885 року Володимир Боніфатійович розробив програму видання багатотомної «Руської історичної бібліотеки». Фактично він першим серед українських істориків нових часів чітко і ясно, без національної роздвоєності, властивої його попередникам і сучасникам, виступив з концепцією споконвічності української самобутності й навіть увів у науковий обіг термін «Україна-Русь». Організатор археологічних з'їздів на Україні. Останні роки життя У другій половині 1890-х років Володимир Антонович разом із відомим письменником і громадським діячем Олександром Кониським заснував всеукраїнську політичну організацію, що мала об'єднати українців усієї Російської імперії. 1897 року відбувся установчий з'їзд цієї організації, до якої 1901 року приєдналася й київська «Громада». Сама організація проіснувала до її перетворення 1904 року на «Українську демократичну партію». До кінця життя наукові заслуги Антоновича були визнані повною мірою. Його обрали членом-кореспондентом Російської академії наук. Останні роки життя Володимир Антонович працював у Ватиканському архіві, де знаходив багато матеріалів з історії України, збирав документальні відомості для історико-географічного словника України (залишився невиданим), продовжував активно займатися археологічними дослідженнями. За рік до смерті почав диктувати Дмитрові Дорошенку (згодом відомому українському історикові) автобіографічні «Спомини». Мешкав у Києві за адресою Жилянська вулиця, 20 (з 1880-х до 1908 року; будинок не зберігся). Помер Антонович року, похований у Києві на Байковому кладовищі (ділянка No 7). У квітні 1967 року на могильній плиті зроблено напис «Антонович Володимир. 1834–1908. Український історик». Родина Перша дружина — дочка майора Йогана фон Міхеля, двоюрідна сестра Павла Чубинського Варвара. Друга дружина — курсистка, у якої Антонович був викладачем, Катерина Антонович-Мельник. Сам В. Антонович дітьми не займався, лише зрідка грався з молодшим сином Дмитром (Мухою), який згодом став відомим громадським діячем, переїхав і жив у Празі, де й помер. Старший син Іван обрав кар'єру військового ветеринарного лікаря; донька Галя вийшла заміж за інженера Л. Геркена; друга дочка Ірина мешкала в домі батька і певний час працювала у ВУАН. Нагороди Орден Святого Станіслава 2 ступеня (1870) Орден Святої Анни 2 ступеня (1874) Орден Святого Володимира 3 ступеня (1882) Наукова діяльність Михайло Брайчевський так схарактеризував його постать у науці: Антонович був представником народницької школи в українській історіографії. Він створив так звану «київську школу» істориків, яка завдяки таким відомим учням Антоновича з Київського університету (Дмитро Багалій, Петро Голубовський, Михайло Грушевський, Митрофан Довнар-Запольський, Іван Линниченко, Віктор Гошкевич, Іван Каманін, Василь Данилевич, Василь Ляскоронський та ін.) заклала підвалини сучасної історичної науки. Окрім історико-археографічної та педагогічної діяльності, вчений захоплювався археологією та нумізматикою. На відміну від багатьох тодішніх археологів, він дивився на матеріали розкопок насамперед як на джерело історичних реконструкцій: відтворення господарства, способу життя й побуту давніх епох. Саме Антонович започаткував на Батьківщині традицію історичних реконструкцій давнини, спираючись на синтез, взаємодоповнення писемних, археологічних і антропологічних матеріалів, систематичні археологічні дослідження на території України і став родоначальником вітчизняної археології. Цікавився Володимир Антонович також історією культури й етнографією, підготував за цими темами кілька ґрунтовних публікацій. Разом з Михайлом Драгомановим уклав збірку «Исторические песни малорусского народа». У своїх працях Антонович уникав синтези, документально досліджуючи окремі історичні явища. Лише в своїх науково-популярних лекціях («Бесіди про часи козацькі в Україні» (1897); «Виклади про часи козацькі в Україні» (1912) Антонович дав загальний огляд української історії від часів сформування козаччини. Антонович був видатним українським громадським діячем. Належачи до так званих «хлопоманів», він надрукував у відповідь польському публіцистові Зенону Фішеві (псевдонім Падалиця) відому статтю «Моя исповедь» (1862), де подав обґрунтування ідеології «хлопоманів». Польський журналіст Падалиця назвав Антоновича перевертнем, який зрікся свого стану й клану. В першому числі часопису «Основа» за 1862 рік Антонович йому відповів: . Майже півстоліття Антонович стояв на чолі українського громадсько-політичного життя, був головою київської Старої громади, і за його ініціативою 1890 року в Галичині дійшло до «угоди» між поляками й українцями у Львівському сеймі. Антоновичу належить велика роль у реалізації плану переїзду Михайла Грушевського до Львова і створення там наукового осередку. В останній період життя Антонович дедалі більше уваги приділяв археологічним дослідженням Правобережжя. Діяльність на цьому терені підсумована в працях «Розкопки в землях древлян» (1893), «Археологічна карта Київської губернії» (1895) і «Археологічна карта Волинської губернії» (1902). Створив українську археологію як науку, розробивши нову методику ведення розкопок. Дослідив стоянки періоду палеоліту, неоліту, провів розкопки поселень Трипільської культури, древлян та розробив їх класифікацію. Видав археологічні карти Київської й Волинської губерній (1895, 1900). Учасник багатьох загальноросійських археологічних з'їздів, міжнародного археологічного конгресу в Лісабоні (1880). Наукові праці Антонович — автор понад 300 праць з історії, археології та етнографії України. Зібрав, зредагував і видав 9 томів «Архива Юго-Западной России», що стосуються історії Правобережної України XVI—XVIII століть. Вступні статті Антоновича до цих томів присвячені історії козацтва: О происхождении козачества (1863) Последние времена козачества на правом берегу Днепра по актам 1679—1716 гг. (1868) історії гайдамаччини: О гайдамачестве" (1876) О мнимом крестьянском восстании на Волыни в 1789 г. (1902) історії селянства: О крестьянах в Юго-Западной России по актам 1770—1798 гг. (1870) історії шляхетства: О происхождении шляхетских родов в Юго-Западной России (1867) історії міст і міщанства: О городах в Юго-Западной России по актам 1432—1798 гг. (1870) історії церкви: Об унии и состоянии православной церкви с половины XVII до конца XVIII в. (1871). Інші головні праці Антоновича: Очерк истории Великого княжества Литовского до смерти великого князя Ольгерда (1877—1878) Киев, его судьба и значение с XIV по XVI ст. (1882) Уманський сотник Іван Гонта (1882) Монографии по истории Западной и Юго-Западной России (1885). За редакцією Антоновича вийшли також Сборникъ матеріаловъ для исторической топографіи Кіева и его окрестностей (1874, редактор І, ІІІ розділів) Сборник летописей, относящихся к истории Южной и Западной России (1888) (див. також Літопис подій у Південній Русі) Мемуары, относящиеся к истории Южной Руси (1890—1896) Дневник Станислава Освенцима (1643—1651) та інші. Антоновичу належать історичні примітки до видання Михайла Драгоманова «Исторические песни малорусского народа» (1874—1875). Найважливіші праці Антоновича з археології: Раскопки в земле древлян (1893) Археологическая карта Киевской губернии (1895) () Археологическая карта Волынской губернии (1900) (pdf, djvu) Описание монет и медалей, хранящихся в нумизматическом музее Университета Св. Владимира (1896. Матеріали досліджень про Шумськ і його околиці опубліковані в праці «Про місцезнаходження літописних міст Шумська і Пересопниці» (1901). Сучасні перевидання Антонович В. Б. Про Козацькі часи на Україні / післям. М. Ф. Слабошпицького ; комент. О. Д. Василюк та І. Б. Гирича. — : Дніпро, 1991. — 238 с. — . (link) Антонович В. Б. Моя сповідь: Вибрані історичні та публіцистичні твори / упор. О. Тодійчук, В. Ульяновський ; вст. ст. та коментарі В. Ульяновського. — : Либідь, 1995. — 816 с. — («Пам'ятки історичної думки України»). — Антонович В. Б. Коротка історія козаччини. — Вінніпег: УВАН, 1971. — 232 с. Ушанування пам'яті На честь Володимира Антоновича названо вулиці у Вінниці, Дніпрі, Києві, Львові, Житомирі, Кропивницькому, Рівному та інших містах України. Примітки Джерела Про ВОЛОДИМИРА АНТОНОВИЧА | Програма «Велич особистості» | 2018 (ВІДЕО) Антонович Володимир Боніфатійович // Антонович Володимир Боніфатійович // Багалій Д. І. Матеріали для біографії В. Б. Антоновича (з приводу двадцятої річниці з дня його смерті) // Збірник історично-філологічного відділу ВУАН. — 1929. Гайдай Л. I. Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях (від найдавніших часів до Хмельниччини): навч. посіб.- комент. — Луцьк: Вежа, 2000—435 с. — Гордієнко Д. З листування Дмитра Айналова з українськими діячами (листи до В. Антоновича, В. Ляскоронського, К. Широцького, В. та Н. Лазурських та В. Маслова) // Софія Київська: Візантія. Русь. Україна. Вип. II: Збірка наукових праць, присвячена 150-літтю з дня народження Дмитра Власовича Айналова (1862—1939 рр.) / Від. ред. д. іст. наук, проф., чл.-кор. НАН України П. С. Сохань; упоряд. Д. С. Гордієнко, В. В. Корнієнко. — , 2012. — С. 65–95. — Гордієнко Д. До участі Володимира Антоновича у ХІІ Археологічному з'їзді в Харкові 1902 р. (за листами Єгора Рєдіна) // Софія Київська: Візантія. Русь. Україна. Вип. ІІІ: збірка наукових праць, присвячена 150-літтю з дня народження Єгора Кузьмича Рєдіна (1863—1908) / Від. ред. д. іст. наук, проф. Ю. А. Мицик; упоряд. Д. С. Гордієнко, В. В. Корнієнко. — К., 2013. — С. 93–107. — 672 с. — Грушевський М. С. Володимир Антонович. Основні ідеї його творчості і діяльності // Записки Українського наукового товариства у Києві. — Т. ІІІ. — К., 1909. — С. 5–14. Данилевич В. Ю. Проф. В. Б. Антонович та Археологічний музей І. Н. О. // Син України: Володимир Боніфатійович Антонович: у 3 т. — Т. 2. — К., 1997. — С. 379—390. — Довнар-Запольський М. В. Исторические взгляды В. Б. Антоновича. — , 1909. Дорошенко Д. Огляд української історіографії. — , 1996. — С. 127—136. Київський національний університет імені Тараса Шевченка: Незабутні постаті / Авт.-упор. О. Матвійчук, Н. Струк ; Ред. кол.: В. В. Скопенко та ін. — : Світ успіху, 2005. — С. 160—161. — Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. — К.: Видавництво «Фенікс». 2016. — 288 с. Кіян О. І. Життєвий та творчий шлях В. Б. Антоновича // Український історичний журнал. — 1991. — No 2. — С. 64–76. Клюй А. І. Проблема цивілізаційного вибору в політичній думці України кінця ХІХ — початку ХХ ст. // Грані: Науково-теоретичний і громадсько-політичний альманах. — 2009. — No 6 (68). — С. 143—146. Ковпаненко Н. Г. Архітектурно-мистецька спадщина Наддніпрянської України у вітчизняних історичних дослідженнях (кінець ХІХ — початок ХХ ст.). — : Інститут історії України НАН України, 2013. — С. 31, 39, 45–48, 52—53, 65, 83, 98, 101—105, 107, 123, 128, 136, 147—148, 156, 162, 177, 185, 190—192, 197, 226. Ковпаненко Н. Г. Архітектурно-мистецька спадщина України в працях визначних учених другої половини ХІХ — початку ХХ ст. // Український історичний журнал. — 2005. — No 6. — С. 114—115, 126. Короткий В. А. Антонович Володимир Боніфатійович // . Короткий В. А. Антонович Володимир Боніфатійович // Оглоблин О. Володимир Антонович та його історична школа // Олександер Оглоблин. Студії з історії України: Статті і джерельні матеріали. — Нью-Йорк; Київ; Торонто, 1995. — С. 201—218. Профессоръ В. Б. Антоновичъ. Некрологъ // Кіевлянинъ. — 1908. — No 69. — 9 марта. — С. 4. Ричка В. М., Смолій В. А. В. Б. Антонович як історик українського козацтва // Український історичний журнал. — 1990. — No 9. — С. 109—115. Синюк С., Строцень Б. Антонович Володимир Боніфатійович // Сімович В. Про життя та діяльність Володимира Антоновича (Вступ) // Антонович В. Б. Про Козацькі часи на Україні / Післям. М. Ф. Слабошпицького; Комент. О. Д. Василюк та І. Б. Гирича — : Дніпро, 1991. — 238 с. — Слабошпицький М. Ф. Володимир Антонович повертається. (Післямова) // Там само. Слюсаренко Ф. Нумізматична праця проф. В. Б. Антоновича // Праці Українського історично-філологічного товариства в Празі. — Прага, 1939. — Т. 2. Тарасенко О. О. Спогади про В. Б. Антоновича // Київ і кияни у соціокультурному просторі ХІХ–ХХІ століть: європейський цивілізаційний вимір: матер. V щоріч. Всеукр. наук.-практ. конф., 27 трав. 2015 р. — С. 205—215. Томашівський С. Володимир Антонович. — Львів, 1906. Ульяновський В. Син України (Володимир Антонович: громадянин, учений, людина) // Антонович В. Б. Моя сповідь: Вибрані історичні та публіцистичні твори. — : Либідь, 1995. — С. 5–76. — Ульяновський В., Короткий В. Володимир Антонович: образ на тлі епохи. — : Міжнар. фінансова агенція, 1997. — 218 с. — Ясь О. В. позитивіст Володимир Антонович // Україна крізь віки: Зб. наук. пр. на пошану академіка НАН України В. Смолія. — Київ, 2010. — С. 863—892. https://www.academia.edu/21621713 Київ. Енциклопедія. / В. Г. Абліцов. — К.: Видавництво «Фенікс». 2016. — 288 с. Mioduszewski J. Antonowicz Włodzimierz (1830—1908) // Polski Słownik Biograficzny. — Warszawa; Kraków; Łódź; Poznań; Wilno; Zakopane : Nakładem Polskiej Akademji Umiejętności, Skład Główny w Księgarniach Gebethnera i Wolffa, 1935. — Т. 1, zeszyt 1; Reprint. Kraków : Zakład Narodowy im. Ossolińskich, 1989. — — Література А. Круглашов. Антонович Володимир Боніфатійович // Мироненко О. Антонович Володимир Боніфатійович // Мала енциклопедія етнодержавознавства / Інститут держави і права ім. В. М. Корецького НАН України, Упорядник Ю. І. Римаренко [та ін.]. — Київ: Генеза, : Довіра, 1996. — 942 с. — С. 820. Исторические песни малорусского народа. Ч. 1 / с объяснениями Вл. Антоновича и М. Драгоманова. — К. : Тип. М. П. Фрица, 1874. — 336 с. Исторические песни малорусского народа / Ч. 2 с объяснениями Вл. Антоновича и М. Драгоманова. — К. : Тип. М. П. Фрица, 1874. Антонович В. Б. Колдовство: документы, процессы, исследование В. Б. Антоновича / Предисл.: П. Чубинский. — Петербург: тип. В. Киршбаума, 1877. — 139, 2 с. Посилання Володимир Антонович // НБУ ім. В. І. Вернадського Володимир Антонович // Україніка (електронна бібліотека) Праці Володимира Антоновича у Вікіджерелах Володимир Антонович — історик, археолог, етнограф. Біографія, діяльність. Праці Антоновича Українські археологи Українські археографи Українські етнографи Українські історики Антинорманісти Хлопомани Нова латина Люди, на честь яких названо вулиці Випускники історико-філологічного факультету Київського університету Члени-кореспонденти Санкт-Петербурзької академії наук Статські радники Українські громадські діячі Українофільство Науковці Російської імперії з українських земель Діячі «Громади» Члени Київського товариства старожитностей і мистецтв Доктори наук Російської імперії Члени Історичного товариства імені Нестора-Літописця Члени Російського географічного товариства Католики, які стали православними Археологи Києва Викладачі Першої київської гімназії


text: Події 22 січня — заснування Запорізької обласної універсальної наукової бібліотеки імені О. М. Горького. 8 лютого — початок Російсько-японської війни. Всесвітня виставка в Сент-Луїсі (Міссурі, США). 21 травня — заснування в Парижі Міжнародної федерації футбольних асоціацій (ФІФА). 8 липня — почався Бориславський страйк. Введено в експлуатацію другу ділянку лінії Катерининської залізниці (Кривий Ріг — Олександрівськ — Царекостянтинівка). Наука Джон Амброуз Флемінг запатентував використання діода в радіо. Аварії й катастрофи 31 березня — російський ескадрений броненосець «Петропавловськ» затонув біля Порт-Артура після підриву на мінній банці і детонації боєзапасу, загинуло 650 людей. 15 травня — японський крейсер «Йосіно» (Yoshino) перекинувся і затонув після зіткнення з крейсером «Касуґа» (Kasuga), загинуло 329 людей. 15 червня — американський пароплав «Генерал Слокум» (General Slocum) з 1388 пасажирами, переважно іммігрантами німецького походження, на борту згорів на Іст-Рівер в Нью-Йорку, США; Загинуло 1021 людей. 28 червня — данський пароплав «Нордж» (SS Norge) зазнав аварії на рифах Роколл, Шотландія. Загинуло 620 людей. Народились Дивись також :Категорія:Народились 1904 1 січня — Адамцевич Євген Олександрович, Український кобзар, віртуозний виконавець українських народних історичних пісень, автор Запорозького маршу (пом. 1972). 17 січня (4 січня за старим стилем) — Олесь Іванович Якимович, білоруський письменник радянської доби (пом. 1979). 18 січня — Кері Грант, американський актор (пом. 1986). 22 січня — Джордж Баланчин, американський хореограф, новатор балету (пом. 1983). 27 січня — Довгаль Олександр Михайлович, графік (пом. 1961). 30 січня — Комар Антон Пантелеймонович, фізик (пом. 1985). 1 лютого — Омеляновський Михайло Еразмович, філософ (пом. 1979). 2 лютого — Валерій Павлович Чкалов, російський льотчик-ас (пом. 1938). 3 лютого — Гео Коляда(справжнє ім'я Григорій Опанасович), поет (пом. 1941). 8 лютого — Іван Георгійович Спаський, український і російський історик-нумізмат, мистецтвознавець, музейник (пом. 1990). 8 лютого — Белза Ігор Федорович, історик культури, музикознавець, композитор, педагог (пом. 1994). 12 лютого — Мушак Юрій, перекладач, педагог, літературознавець (пом. 1973). 13 лютого — Гетьманич Данило Павлович Скоропадський, український політик і громадський діяч (пом. 1957). 21 лютого — Олексій Миколайович Косигін, радянський державний діяч (пом. 1980). 1 березня — Гленн Міллер, американський композитор, аранжувальник, тромбоніст (пом. 1944). 4 березня — Джордж Гамов, американський фізик-теоретик (пом. 1968). 4 березня — Нестеренко Олексій Олексійович, економіст, член-кореспондент НАН України (пом. 1997). 7 березня — Рейнгард Гейдріх, один з найвисокопоставленіших діячів Третього райху (пом. 1942). 19 березня — Марко Миколайович Вороний, український поет з когорти розстріляного відродження (пом. 1937). 20 березня — Беррес Фредерік Скіннер, американський психолог (пом. 1990). 22 квітня — Роберт Оппенгеймер, американський фізик німецького походження (пом. 1967). 6 травня — Харрі Мартінсон, шведський поет і прозаїк, лауреат Нобелівської премії з літератури (пом. 1978). 11 травня — Сальвадор Далі, іспанський художник-сюрреаліст (пом. 1989). 17 травня — Жан Габен, французький кіноактор (пом. 1976). 2 червня — Джонні Вайссмюллер, американський плавець (пом. 1984). 6 червня — Тетяна Іванівна Пельтцер, російська акторка театру і кіно (пом. 1992). 12 липня — Пабло Неруда, чилійський поет (пом. 1973). 14 липня — Айзек Башевіс Зінгер, американський письменник (пом. 1991). 28 липня — Павло Олексійович Черенков, радянський фізик, лауреат Нобелівської премії з фізики (пом. 1973). 3 серпня — Кліфорд Саймак, американський письменник-фантаст (пом. 1988). 7 серпня — Ральф Банч, американський дипломат, лауреат Нобелівської премії миру (пом. 1971). 8 серпня — Бірюзов Сергій Семенович, військовий діяч СРСР, Маршал Радянського Союзу, Герой Радянського Союзу, (пом. 1964). 8 серпня — Задніпровський Леонід Сергійович, український актор (пом. 1971). 18 серпня — Макс Фактор, американський косметолог, засновник парфумерної компанії «Max Factor» (пом. 1938). 21 серпня — Каунт Бейсі, американський джазовий піаніст, композитор (пом. 1984). 22 серпня — Ден Сяопін, лідер комуністичого Китаю (1973–1997рр.) (пом. 1997). 26 серпня — Крістофер Ішервуд, англійський письменник (пом. 1986). 4 вересня — Крістіан-Жак, французький кінорежисер (пом. 1994). 14 вересня — П'єтро Джермі, італійський кінорежисер (пом. 1974). 29 вересня — Микола Олексійович Островський, російський письменник українського походження (пом. 1936). 1 жовтня — Володимир Самійлович Горовиць, американський піаніст-віртуоз українського походження (пом. 1989). 2 жовтня — Грем Грін, англійський розвідник, письменник (пом. 1991). Померли Див. також :Категорія:Померли 1904 Нобелівська премія з фізики: Джон Вільям Стретт (Лорд Рейлі) «За дослідження густини найпоширеніших газів і за відкриття аргону в ході цих досліджень» з хімії: Вільям Рамзай, «На знак визнання відкриття їм в атмосфері різних інертних газів і визначення їх місця в періодичній системі» з медицини та фізіології: Павлов Іван Петрович, «На знак визнання праць з фізіології травлення...» з літератури:Фредерик Містраль «За свіжість і оригінальність поетичних творів...», та Хосе Ечеґарай-і-Ейсаґірре «За численні заслуги у відродженні традицій іспанської драми» премія миру: Інститут міжнародного права Див. також 1904 в кіно 1900-ті