source: wikipedia

text: Кіло (скорочено к), префікс одиниць вимірювання у системі SI, що означає множник 103 або 1000. Офіційно затверджено 1795 року (але вже до цього було у загальному вжитку), походить від , що означає тисяча. Наприклад: один кілограм (кг) — 1000 грамів (г) один кілометр (км) — 1000 метрів (м) один кіловат (кВт) — 1000 ват (Вт) одна кілокалорія (ккал) — 1000 калорій (кал) проте один кілобайт (кБ) на практиці може означати як 1000 байт (Б), так і 1024 байти (Б). Саме слово кіло (подекуди кільо) часто вживається в побуті у значенні кілограма. Особливо в англомовному середовищі популярне скорочення к на позначення тисячі, наприклад, Y2K () називалась проблема збою відліку часу у комп'ютерах у 2000 році. В інформатиці В інформатиці, на відміну від загальноприйнятого, кіло часто означає не 1000, а 1024 (210). Найчастіше стосовно розмірів пам'яті. Наприклад: кілобайт може означати як 1024 байти (якщо слідувати старій традиції, що склалася в галузі), так і 1000 байт (якщо слідувати формальним стандартам, зокрема МЕК). Загальноприйнято позначати малою літерою к — 1000, а великою К — 1024 одиниці. Проте цього правила не завжди дотримуються. Піднесення до степеня Якщо одиниця вимірювання підноситься до степеня, те саме відбуватиметься і з її префіксом, зокрема кіло. Тобто одиниця вимірювання з префіксом кіло означатиме множник (за правилом множення степенів), де n — її степінь. Найчастіше це відбувається з площею та об'ємом. Наприклад: один квадратний кілометр (км2) — 106 квадратних метрів (м2) один кубічний кілометр (км3) — 109 кубічних метрів (м3)


text: Події 4 листопада Джейдс Рітті запатентував перший касовий апарат Англо-Зулуська війна Народились Дивись також: :Категорія:Народились 1879 5 січня — Конрад Аденауер, німецький політик 8 січня — Васильченко Степан Васильович, український письменник 31 січня — Савінков Борис Вікторович, російський політичний діяч, есер-терорист, письменник 1 лютого — Капустянський Микола Олександрович, військовий та політичний діяч (пом. 1969) 4 лютого — Королів Василь Костянтинович (1879—1943), письменник і художник 1 березня — Стамболійський Александр Стоїменов, болгарський політичний і державний діяч, прем'єр-міністр Болгарії (1919—1923 рр.) 8 березня — Отто Ган, німецький радіохімік і фізик 14 березня — Альберт Ейнштейн, видатний німецький і американський фізик-теоретик, один з основоположників сучасної фізики, автор теорії відносності 17 травня — Петлюра Симон Васильович, український військовий діяч і політичний діяч 28 травня — Милутин Миланкович, сербський цивільний інженер, кліматолог, геофізик, астроном і математик 5 липня — Дуайт Девіс, американський тенісист 19 липня — Ян Карнік, чеський письменник, поет, прозаїк, публіцист і лікар. 22 липня — Барвінок Володимир Іванович, український історик, письменник, діяч УНР 8 серпня — Еміліано Сапата, керівник Мексиканської революції (1910—1917 рр.) 4 листопада — Леонід Федоров, екзарх Російської греко-католицької церкви, мученик за віру 21 грудня — Йосип Сталін, керівний діяч КПРС і диктатор СРСР, генералісимус Радянського Союзу Померли Дивись також :Категорія:Померли 1879 10 лютого — Оноре Дом'є, французький художник 6 серпня — Йоганн фон Ламонт, шотландсько-німецький астроном і геофізик 16 жовтня — Сергій Соловйов, російський історик 1870-ті


text: Події 2 березня — Розпочався збройний конфлікт між СРСР і Китаєм на острові Даманський. 29 жовтня — Перша — ще не зовсім вдала — спроба дистанційного з'єднання комп'ютерів у мережу в рамках проєкту ARPANET. У 22:30 мережею Arpanet студент Чарлі Клайном відправив перше повідомлення — з Університету Каліфорнії в Лос-Анджелесі в Дослідницький інститут Стенфорду. 20 липня — екіпаж Аполлона-11 здійснив перший в історії людства посадку на Місяць. 21 липня — Ніл Армстронг вперше вийшов на поверхню Місяця. Народились див. також :Категорія:Народились 1969 1 січня - Верн Троєр, американський актор. 2 січня — Тарлінгтон Крісті, американська супермодель. 3 січня — Міхаель Шумахер, німецький автогонщик «Формула-1». 4 січня — Борис Березовський, російський піаніст. 16 січня — Пер Інгве Олін, вокаліст норвезької блек-метал групи Mayhem. 18 січня — Джессі Л. Мартін, американський актор. 24 січня — Дідюля Валерій, білоруський гітарист та композитор. 1 лютого — Габріель Батістута, аргентинський футболіст. 5 лютого - Майкл Шин, британський актор родом з Уельсу. 8 лютого Сергій Сивохо, український гравець КВК, телеведучий, продюсер, шоумен (пом. в 2023). Роман Сущенко, український журналіст, кореспондент національного державного агентства Укрінформ, політв'язень. 11 лютого — Дженіфер Аністон, американська акторка. 28 лютого — Роберт Леонард, американський актор. 3 березня — Шеннон Лето, ударник гурту «30 seconds to Mars». 6 березня — Тетяна Буланова, російська поп-співачка. 18 березня — Василь Михайлович Іванчук, український гросмейстер. 6 квітня - Пол Радд, американський актор, сценарист та продюсер 7 травня — Трейсі Лордз, американська акторка. 10 травня — Денніс Бергкамп, голландський футболіст. 12 травня — Кім Філдз, акторка. 26 травня — Анжеліка Варум, російська поп-співачка. 31 травня — Джефф Оджерс, канадський хокеїст. 6 червня — Володимир Льовкін, колишній соліст «На-На». 11 червня — Сергій Юран, футболіст. 14 червня — Штефі Граф, німецька тенісистка. 15 червня — О'ши Джексон, реп-співак. 26 червня — Колін Грінвуд, бас-гітарист англійського гурту «Radiohead». 7 липня — Джо Сакік, канадський хокеїст. 8 липня — Едуард «Редт» Старков, поет, рок-музикант, засновник гурту Химера. 15 липня — Олівер Кан, німецький футболіст. 23 липня — Дмитро Христич, український хокеїст. 24 липня — Дженніфер Лопез, американська акторка та співачка. 28 липня — Юлія Меньшова, телепродюсер, телеведуча. 2 серпня — Фернандо Коуту, португальський футболіст. 12 серпня — Таніта Тікарам, англійська співачка. 18 серпня — Крістіан Слейтер, американський кіноактор. 19 серпня — Метью Перрі, американський актор. 26 серпня — Адріан Янг, рок-музикант, ударник гурту «No Doubt». 30 серпня — Слава Жеребкін, російський поп-співак («На-На»). 5 вересня — Леонардо, бразильський футболіст. 19 вересня — Канді Дулфер, голландська співачка і саксофоністка. 19 вересня — Костянтин Цзю, російський боксер. 25 вересня — Кетрін Зета-Джонс, британська акторка. 29 вересня — Еріка Еленьяк, американська модель, акторка. 29 вересня — Істер Олександр Семенович, вчитель-методист з математики, автор підручників і навчально-методичної літератури по шкільній математиці. 11 жовтня — Джоан К'юсак, американська акторка. 10 листопада — Фаустіно Аспрілья, колумбійський футболіст. 11 грудня — Вішванатан Ананд, індійський гросмейстер. 28 грудня — Лінус Торвальдс, батько операційної системи «Linux». Померли Див. також :Категорія:Померли 1969 19 січня — Капустянський Микола Олександрович, військовий та політичний діяч (*1879). 28 березня — Дуайт Девід Ейзенхауер, 34-й президент США, генерал армії США. 10 жовтня — Власовський Іван Федорович, церковний та громадський діяч, член Товариства імені Петра Могили в Луцьку, член комісії з перекладу богослужбових книг, учасник українізації православного церковного життя на Волині 1920–1930-х Нобелівська премія з фізики: Маррі Гелл-Ман — «За відкриття, пов'язані із класифікацією елементарних часток й їхніх взаємодій» з хімії: Дерек Харолд Річард Бартон та Одд Хассель — «За внесок у розвиток конформаційної концепції і її застосування в хімії» з медицини та фізіології: Макс Дельбрюк, Алфред Херші та Сальвадор Лурія — «За відкриття, що стосуються механізму реплікації і генетичної структури вірусів» з економіки: Рагнар Фріш та Ян Тінберген — «За створення і застосування динамічних моделей для аналізу економічних процесів» з літератури: Семюел Беккет премія миру: Міжнародна організація праці — «За діяльність із створення „інфраструктура миру“ і зміцненню братства між народами» Див. також 1969 у відеоіграх 1969 у кіно 1969 у літературі 1969 у науці 1969 у музиці 1969 у футболі 1969 у хокеї з шайбою Виноски 1960-ті 1969


text: Полі́тика (від — діяльність самоуправління у полісі (місті-державі), а надалі — «мистецтво управління» державою і суспільством) — діяльність з вирішення питань життя суспільства чи певної його частини. Цілеспрямована діяльність, пов'язана з ухваленням відповідальних рішень у галузі взаємовідносин між різними суспільними групами, державами й народами, пов'язана із боротьбою за здобуття або утримання державної влади, як знаряддя регулювання і формування цих стосунків. Політика є управлінською діяльністю стратегічного рівня щодо внутрішніх та зовнішніх правових стосунків і взаємодій. Це такі інструменти і методи, як дипломатія, торгівля, міграційна політика, співпраця в глобальних проєктах та міжнародна співпраця, наукові та освітні проєкти, силова (військова) конкуренція та політичні, економічні та військові союзи тощо. У широкому розумінні політика — визначена частина, програма або напрям такої діяльності, сукупність засобів (інструментів) та методів для реалізації певних стратегічних інтересів задля досягнення визначених (суб'єктом політичного процесу) цілей в певному соціальному середовищі. Політикою позначають процес прийняття рішень, а також поведінку в суспільно-державних установах. У демократичних суспільствах політику можна спостерігати у взаємодії між певними групами людей у корпоративних, академічних, релігійних інституціях з основою демократичної форми влади та певної політекономічної системи країни. Вивченням політичної, управлінської поведінки, методами досягнення політичної мети займається політологія. Один з теоретиків Гарольд Лассвел дав таке визначення політики: {{text|«хто чого досягає, коли і як» }} Лексична неоднозначність В українській мові слово «політика» вживається в двох різних значеннях: сфера суспільної діяльності й напрям діяльності або засади, на яких ця діяльність здійснюється. Наприклад, коли говорять «вона пішла в політику», мається на увазі сфера діяльності, в яку входять політичні партії, вибори, ідеологія, агітація тощо. А коли кажуть, «директор притримується політики омолодження кадрів», то це означає засаду. Філософський словник Шинкарука обговорює перше значення, а Тлумачний словник української мови про нього навіть не згадує. В англійській мові ця неоднозначність розв'язана — у першому значенні вживається слово politics, а в другому — policy. Судячи з інтервікі на слово policy, багато інших мов теж мають цю неоднозначність. У цій статті в основному аналізується перше значення слова політика, тобто сфера суспільної діяльності. Історія поняття Термін «політика» поширився під впливом однойменного трактату Арістотеля — «Політика», змістом якого є узагальнення проблем розвитку давньогрецьких держав, правлінь і урядівДоватур А. І. «Політика» Арістотеля // Арістотель. Твори: В 4-х т. Т. 4 / Пер. с древньогрец.; Общ. ред. А. И. Доватура. — М.: Мысль, 1983. — С.38-57. — 830 с. — (Филос. наследие. Т, 90).. В античну добу політику розглядали як одну з провідних сфер діяльності, що визначає статус індивіда, можливість утвердити свої сили та розум і ґрунтується переважно на двох принципах: волі та традиції. Політика визначалася як тотальний процес, жити в суспільстві означало жити обов'язково політично, оскільки політика виступала як всезагальна форма соціальних зв'язків. У Середньовіччя політику трактували як вияв волі і дії Бога (Фома Аквінський, Августин). З початком епохи Відродження політику починають трактувати як категорію, що пов'язана з діями людини, боротьбу між силою і законом. Якщо недостатньо дії закону, його може замінити або доповнити сила. Самі закони тільки тоді чогось варті, коли спираються на внутрішню силу підпорядкування їм і силу зовнішньої організації такого підпорядкування. У Новий час Томас Гоббс, Джон Лок, Шарль Луї де Монтеск'є визначають політику як стосунки з утвердження людської свободи за рахунок права, розуму, моралі. У 19 столітті політику визначають як мистецтво використання можливостей. Класик політичної науки німецький соціолог Макс Вебер підкреслював, що політика «означає прагнення до участі у владі або надання впливу на розподіл влади, чи то між державами, будь то всередині держави, між групами людей, яких воно в себе укладає... Хто займається політикою, той прагне влади». Вебер визначав політику як прагнення кожної людини брати участь у владі або впливати на розподіл її між групами всередині держави, як надію завжди знаходити зустрічне розуміння інших членів суспільства щодо своїх дій. Він визначав сутність політики як діяльність із керівництва, управління. Визначення політики через владу характерне для багатьох мислителів — Нікколо Макіавеллі, Вільфредо Парето, Карла Маркса та інших. Такий підхід до розуміння політики характеризується як силовий, директивний. Звідси ще один підхід до визначення політики, пов'язаний з поясненням її функцій — управління, підтримання порядку, збереження стабільності соціуму, авторитарного розподілу цінностей тощо. Прихильниками функціонального підходу до розуміння політики були переважно американські науковці Толкотт Парсонс, Девід Істон, Габріель Алмонд та інші представники системного аналізу. Толкотт Парсонс писав: У марксистсько-ленінському розумінні політика — боротьба класів за владу, а державна влада висловлює інтереси панівного у суспільстві класу. Визначення політики як боротьби, прагнення до панування було стійким напрямком у політичній думці XX століття. Німецький політолог Карл Шмітт вивчав природу політики через дихотомію «друг — ворог», «наші — ваші». Прихильники політичного реалізму, наприклад Ганс Моргентау, визначають політику як реальність, яка існує і змінюється не на основі абстрактних ідеалів, а набору реальних сил. Після розпаду світової системи соціалізму, розпаду СРСР, знищення біполярності у міжнародних відносинах послабшали підстави для трактування політики як боротьби, протистояння, бачення політики через «друг — ворог». Проте з політики не зникла орієнтація на силу, перемогу у протистоянні, прагнення до панування, придушення одних іншими. Сутність політики Розмірковуючи про політику, найчастіше ведуть мову про владу одного класу над іншим, однієї соціальної групи над іншими, однієї особистості над масою тощо. Ядром політики є боротьба за завоювання, утримання і використання влади, водночас політична влада є реальною здатністю соціальних сил реалізувати свої специфічні об'єктивні інтереси, проводити свою волю в політиці й правових нормах. Таким чином, політика — сфера владних відносин: Водночас політика й її сутність розглядається не лише як всезагальна організаційна основа суспільства і регулятивна сфера життєдіяльності, відносин політичних суб'єктів, але і як сфера взаємодії раціонального та ірраціонального, політичної реальності і політичного міфу. Політика не обмежується лише правовою регуляцією відносин у суспільстві. Таку регуляцію здійснює система автоматичного регулювання на основі системи нормативно-правових та інших документів, ухвалених на основі деонтичних формул, яка підбадьорюється політичними засобами. Деколи вживають термін "політичне рішення" для позначення актів реалізації влади, які або можуть ґрунтуватися на правових нормах, або можуть бути породженням нових (постійних або тимчасових) правових норм за вимушених обставин. Могутність окремої людини складається з усієї сукупності можливостей (які базуються на знаннях, навичках, уміннях тощо), якими володіє людина. Політична влада - це сукупність могутностей усіх громадян, які знаходяться у розпорядженні політичного керівника. Утримання влади - це надання можливості вилучити з політичної конфігурації більшу вигоду громадянам, у можливостях яких зацікавлене політичне керівництво. Джерелом політичної влади є політична еліта - організована група, яка здійснює владу в суспільстві (правляча еліта) або перебуває в опозиції до правлячої верхівки (контр-еліта). Політична еліта бере участь безпосередньо або опосередковано у прийнятті й організації виконання політичних рішень. Аналізуючи поняття «еліта», необхідно зупинитися на понятті «квазіеліта» (квазі — префікс, що означає «нібито», «позірний»). Квазіеліту ще інакше називають "псевдоеліта", "антиеліта", "охлократична еліта". Квазіеліта — це група людей, яка займає провідні позиції в політичній системі, але не відповідає сучасній моделі елітарних рис, не здатна виконувати належним чином свої функції. Такі еліти компенсують свою професійну неспроможність, інтелектуальну вбогість активною демагогічною діяльністю, вміло використовуючи інстинкти і стереотипи натовпу у своїх користолюбних цілях. Універсалізм постулює необхідним для індивідуального щастя чинником пізнання законів, які лежать в основі світового розвитку, який є необхідним для свідомої солідарності. Однак з точки зору релятивізму такі закони є лише власним (суб'єктивним) аксіологічним, утилітарним, прагматичним баченням. У той же час конкретний зміст має сам термін управління, який означає, що керуючі рішення виробляються раніше, ніж розвивається керований процес. Таким чином, керуючі рішення виступають генераторами керованого процесу. Тому управління не може трактуватися як саморегуляція, тобто адаптація до закономірностей світового розвитку, оскільки втрачається основна функція влади - представляти расовий генофонд (а не лише ідеологію замість живих істот), антропоценоз, культуроценоз. До представництва владою екосистеми належить оригінальний тваринний та рослинний світи, оригінальні форми життя (а не лише ідеологія), які населяють відповідну територію, над якою панує дана влада і яка займається її благоустроєм; екосистема, в рамках якої історично формувалися організми, в тому числі представників цієї влади, наділяючись оригінальними рисами та поведінковими особливостями (культурою), які відрізняють їх від представників інших етносів. Структура політики До структурних складових політики відносять: політичні відносини, що відображають стійкий характер взаємозв'язків суспільних груп між собою і з інститутами влади; взаємозв'язки соціальних суб'єктів, у яких виражаються їхні інтереси та здійснюється політична діяльність. Формою політичних відносин можуть бути: вибори, референдуми, мітинги, зібрання, пікети, страйки, політичні перемовини тощо. політичну свідомість, яка характеризує залежність політичного життя від усвідомленого ставлення людей до своїх інтересів; політичний інтерес, що є внутрішнім, усвідомленим джерелом політичної поведінки, яке спонукає людей до постановки певних політичних цілей і до дій, направлених на втілення цих цілей у життя; політична діяльність суб'єктів політики; суб'єктами політики виступають переважно: держава, політичні партії, громадські організації, або ж політичний індивід, дії якого чітко окреслені законами та моральними нормами; іноді і соціальні інститути, які покликані виконувати переважно неполітичні завдання, нерідко справляють досить суттєвий вплив на політику: церква, університети, асоціації тощо; політичний процес як сукупність видів діяльності суб'єктів політики, які охоплюють усі стадії функціонування політичної системи і спрямовані на досягнення політичних цілей; політична організація, що відображає роль інститутів публічної влади як центрів управління системними процесами. Це сукупність органів законодавчої, виконавчої і судової влади, партійних і громадських організацій, груп тиску, що представляють політичні інтереси різних верств суспільства в цілому, становлять організаційний кістяк політики. Політична організація концентрує владне волевиявлення народу, включаючи прийняття і організацію управлінського рішення, задаючи тим самим певну спрямованість всьому політичному процесу. Функції політики У політології існують різні погляди на функції політики. Талкотт Парсонс відносить до них визначення колективної мети суспільного розвитку, мобілізацію і прийняття рішень, збереження стабільності в суспільстві і розподіл ресурсів. Французький політолог Режіс Дебре вбачав функції політики у збереженні цілісності і стабільності суспільства; Девід Істон — в авторитарному привласненні цінностей. У вітчизняній політології виділяють такі функції політики: керівництво та управління суспільством, збереження організованості й загального порядку; забезпечення захисту основних прав людини; управлінська (політичне керівництво суспільством); інтегруюча, що забезпечує консолідацію суспільства, досягнення стабільності суспільства в цілому і складових його частин, систем; регулятивна, що сприяє упорядкуванню, регламентації політичної поведінки та політичних відносин; теоретико-прогностичну, мета якої — вироблення концепції, курсу розвитку суспільства; сприяння виявленню інтересів різних груп суспільства та узгодження цих інтересів; нормативна, пов'язана з виробленням і затвердженням системи норм і цінностей у суспільстві; соціалізації особистості — функція залучення, включення індивіда в суспільне життя, певне політичне середовище; забезпечення суспільства дієвим принципом розподільчої справедливості; забезпечення наступності та інноваційності соціального розвитку як суспільства в цілому, так і окремої особи; гарантування як усередині самої держави, так і поза її межами безпеки для всіх груп і верств суспільства. Водночас політиці властиві й латентні функції. Американський соціолог, нобелівський лауреат, Роберт Кінг Мертон вважав, що у конкретному суспільстві окремі функції можуть бути нерозвиненими, за характером здійснення основних функцій можна визначити зрілість політичного життя суспільства і держави. Види політики У результаті політичної боротьби різних партій, угруповань, рухів у державі складається законодавчо затверджена державна політика. Це система пріоритетів на напрямків діяльності, що, принаймні теоретично, відповідають інтересам держави та народу. Державну (публічну) політику визначають як «систему дій, регулятивних заходів, законів, і фінансових пріоритетів з того чи іншого напрямку, проголошену органом державної влади або його представниками». Державна (публічна) політика зазвичай втілюється в «конституціях, законодавчих актах і судових рішеннях». У цій системі розрізняють політику внутрішню і зовнішню. Внутрішня політика охоплює основні напрямки діяльності держави, її структур і органів державної влади з регулювання взаємодії людей усередині країни. Залежно від сфери суспільних відносин, яка є об'єктом політичного впливу, внутрішню політику можна класифікувати на: аграрну політику; антропологічну політику; військову політику, або оборонну політику; демографічну політику; екологічну політику; економічну політику; культурну політику; міжнародну політику; науково-технічну політику; національну політику; соціальну політику. Національна політика являє собою науково обґрунтовану систему заходів, спрямованих на реалізацію національних інтересів, розв'язання суперечностей у сфері етнонаціональних відносин. Зовнішня політика — діяльність держави на міжнародній арені, що регулює її стосунки з іншими суб'єктами зовнішньополітичної діяльності: державами, зарубіжними партіями, іншими громадськими об'єднаннями, міжнародними організаціями. Зовнішньополітичний курс будь-якої держави визначається, головним чином, характером її внутрішньої політики, і в водночас істотно впливає на внутрішню політику. Зрештою і внутрішня, і зовнішня політика вирішують одну задачу — збереження і зміцнення існуючої в державі системи суспільних відносин. За пріоритетами політика поділяється на нейтральну, відкритих дверей, національного примирення, компромісів; за змістом і характером — на прогресивну і реакційну, на науково обґрунтовану і волюнтаристичну тощо. Економічні дослідження політики Одним з відомих дослідників політики з точки зору економіки є Джеймс Б'юкенен, який, зокрема, так описує політику:Політика є складною системою обмінів між індивідами, в якій останні колективно прагнуть до досягнення своїх приватних цілей, так як не можуть реалізувати їх шляхом звичайного ринкового обміну. Тут немає інших інтересів, окрім індивідуальних. На ринку люди обмінюють яблука на апельсини, а в політиці – погоджуються платити податки в обмін на блага, необхідні всім і кожному: від місцевої пожежної охорони – до суду. Див. також Примітки Джерела Арістотель. Політика. — К.: Основи, 2000. — 239 с. Політологічний енциклопедичний словник / за ред. Ю. С. Шемшученка, В. Д. Бабкіна. — К. : Генеза, 1997. — С. 258—259. Аристотель. Політика. Вебер М. Політика як покликання та професія. — М., 1990. Панарин А. С. Философия политики. — М., 1996 Шайгородський Ю. Ж. Політика: взаємодія реальності і міфу : [монографія] / Ю. Ж. Шайгородський. — Інститут політичних і етнонаціональних досліджень ім. І. Ф. Кураса НАН України. — К. : Знання України, 2009. — 400 с. Все для політолога Література С. Кисельов. Відносини політичні // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.104 ISBN 978-966-611-818-2. А. Субботін. Політика // Українська дипломатична енциклопедія: У 2-х т./Редкол.:Л. В. Губерський (голова) та ін. — К.:Знання України, 2004 — Т.2 — 812с. ISBN 966-316-045-4 Ю. Левенець. Політика // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.567 ISBN 978-966-611-818-2 В. Лісовий''. Політика // Посилання Політика // Антоніо Ґрамші. Військове мистецтво і мистецтво політики (1930) Антоніо Ґрамші. Політика та військове мистецтво (1930-1932) Міхайло Марковіч. Принципи політики у лібералізмі, фашизмі і соціялізмі (1974) Суспільство Надпопулярні статті


text: Філософ — шукач істини, мислитель. У вузькому сенсі це спеціаліст з філософії, що займається філософією, розробляє питання світогляду й методології. На побутовому рівні так називають людину, яка має певний досвід життя, розумно, помірковано і спокійно ставиться до всіх явищ у житті, до всіх життєвих труднощів та випробувань. Походження терміна Термін «філософ» (грец. Φιλόσοφος) старше терміну «філософія», спочатку застосовувався для позначення освіченої людини взагалі. У тому сенсі, в якому він вживався в античності, його вперше використав давньогрецький філософ Піфагор. За повідомленням Діогена Лаертського:Філософію філософією, а себе філософом вперше став називати Піфагор... мудрецем ж, за його словами, може бути тільки бог, а не людина. Бо передчасно було б філософію називати «мудрістю», а того, хто працює з нею в ній — «мудрецем», як якщо б він наточив вже свій дух до межі; а філософ — це просто той, хто відчуває потяг до мудрості. І в іншому місці, на питання, хто він такий, Піфагор відповідає: «Філософ», філософи, за його словами, тяжіють «до єдиної тільки істини». Піфагор не залишив після себе творів, так що перший автор, у якого зустрічається слово «філософ», це Геракліт:Дуже багато повинні знати мужі-філософи.Філософ у Геракліта — це, судячи з уривків його творів, що збереглись до наших часів, «дослідник природи речей», зазначає Кессіді. Історичні образи філософа Мудрець Софіст Теург (маг) Філософ-вчений Філософ-художник Богослов Професор філософії Див. також Філософія Пошук істини Українські філософи Джерела Словарь иностранных слов. — 13-е изд., стереотип. — : Рус.яз., 1986. Ожегов С. И., Словарь русского языка. — , Рус.яз., 1982. Примітки Професії


text: Люди́на розу́мна (Homo sapiens) — вид роду Людина (Homo) із родини гомінід ряду приматів, єдиний з наявних в теперішній час. Від сучасних людиноподібних мавп, крім анатомічних особливостей, відрізняється значним ступенем розвитку матеріальної та нематеріальної культури (включаючи виготовлення та використання знарядь праці), здатністю до мови та розвиненим абстрактним мисленням. Вид людина розумна сформувався у ході довгого і складного історико-еволюційного прогресу (антропогенезу). За даними Відділу народонаселення Департаменту економічних і соціальних питань Секретаріату Організації Об'єднаних Націй чисельність населення Землі станом на 1 січня 2022 року становить 7,948,118,521 особу. Історія Еволюція Лінія еволюції людини характеризувалася прямоходінням, поступовим вдосконаленням руки як органу праці, ускладненням будови мозку і прижиттєво виникаючих форм поведінки. При цьому морфологічна еволюція гомінідів мала нерівномірний, «мозаїчний» характер. Так, спочатку сформувався комплекс ознак, пов'язаних з прямоходінням (не пізніше 3 млн років тому, а можливо, і значно раніше), тоді як об'єм мозку в цих найдавніших гомінідів був досить невеликий (менше 800 см3), а рука ще багато в чому зберігала риси мавп. Ймовірно, не було повного паралелізму і в темпах морфологічної та біохімічної еволюції. Згідно з поширеною точкою зору, лінія людини відокремилася від загального з мавпами стовбура не раніше 10 і не пізніше 6 млн років тому. Найдавніші сліди її трудової діяльності датуються 2,5-2,8 млн років тому (знаряддя з Ефіопії). Перші представники роду Homo з'явилися близько 2 млн років тому, за даними археології найдавніші скелети сучасної людини Н. sapiens мають вік близько 300 тис. років, аналіз генетиків дає такі цифри: по чоловічій лінії (Y-хромосома) — 339 тис. р., по жіночій (мітохондріальна ДНК) — від 200 тис. до 170 тис. р. тому. У ході гомінізації відбувалося зменшення плодючості, подовження періоду дитинства, уповільнення статевого дозрівання, зростання тривалості життя одного покоління. Генотип людини забезпечує можливість сприйняття соціальної програми, а повна реалізація його біологічної організації можлива лише в умовах соціального середовища. Після появи людини сучасного типу суспільно-історичний розвиток вже не визначається змінами біологічних властивостей людини. Однак стабілізація фізичного типу людина відносна: в межах видового, «сапієнтного» комплексу можливі різноспрямовані зміни морфофункціональних характеристик, що нерідко приймають форму «епохальних зрушень». Починаючи з мезоліту, неодноразово відбувалися такі коливання в довжині тіла, масивності скелета, формі голови тощо. Вони можуть виражатися і в змінах темпів онтогенезу (акселерація). У сучасної людини вплив на ці процеси як біологічних, так і соціальних чинників в їхній складній взаємодії безперечний. Питання про можливість спрямованої дії людини на свій генофонд вельми складне і не може вирішуватися однозначно, оскільки є не лише науково-технічною, а й насамперед соціально-етичною проблемою. Середовище існування і населення Н. sapiens — широко, хоча і нерівномірно розселений по Землі (панойкуменний) вид, що включає численні популяції, представники яких дають при змішуванні плодюче потомство і виявляють значну фенотипову мінливість, яка до певної міри пов'язана з морфофункціональною адаптацією (найвиразніші прояви останньої спостерігаються в районах з екстремальними умовами середовища — Арктика, екваторіальні райони, високогір'я тощо). Біологічна адаптація людини специфічна, бо полягає в збереженні не тільки її біологічних, а й соціальних функцій, та здійснюється за значної (і далі все більшої) ролі соціального чинника. Процес еволюції гомінідів супроводжувався поступовим звуженням дії природного добору через виникнення і розвиток суспільства та створення нового, «штучного» місця існування. Біологічні особливості У зоологічній системі вид людина розумна належить до підтипу хребетних, класу ссавців, ряду приматів, родини гомінід. Найбільш споріднені з людиною (за даними порівняльної анатомії, фізіології, молекулярної біології, імуногенетики, патології тощо) людиноподібні мавпи, особливо шимпанзе звичайний і горила. З ними людину зближують такі анатомічні особливості, як відносно великий головний мозок, п'ятипала хапальна кисть з плоскими нігтями і великим пальцем, що протиставляється, та інші. Відмінності ж між людиною і рештою приматів стосуються переважно будови рухового апарату і розмірів, борознуватості кори та загального розвитку головного мозку. Всі сучасні люди належать до одного виду, в межах якого виділяється декілька основних рас. Середня висота дорослої людини варіювалася з етнічною приналежністю і статтю. Висота скелету Homo sapiens становить 150—185 см, розмір мозку — 1100—1700 мл. Серед людиноподібних мавп людина вирізняється найвищим ступенем розвитку психіки і влаштованістю суспільного життя; людина єдина володіє розвиненою культурою та здатна до її створення. Характерною особливістю людини є свідомість, що сформувалася на основі суспільно-трудової діяльності. Дуже високий ступінь гомології ДНК людини і шимпанзе — не менш 90 % схожих генів. Проте в морфологічному відношенні людина вельми відрізняється від людиноподібних мавп пропорціями кінцівок (подовження ніг порівняно з руками), S-подібною формою хребта з виразними вигинами в шийному й поперековому відділах, особливим розташуванням і розвитком деяких м'язів у зв'язку з прямоходінням, низькою розширеною формою таза, сплющенням в передньозадньому напрямі грудної клітки, склепінчастою стопою з масивним та приведеним великим пальцем при деякій редукції решти пальців, наявністю повного зіставлення великого пальця кисті, сильним розвитком папілярних візерунків на пальцьових подушечках рук. Для людини характерні: абсолютно і відносно дуже великий головний мозок (в середньому за масою він в 3-4 рази перевищує мозок шимпанзе і горил); прогресивна диференціація ділянок мозку, позв'язаних, наприклад, з розвитком членороздільної мови (лобова, нижньотім'яна, скронева долі); анатомічні особливості периферичного апарату голосотворення (наприклад, наявність особливого голосового м'яза гортані); відносне збільшення мозкового відділу черепа й ослаблення лицьового (у зв'язку з прогресивною редукцією щелепного апарату і жувальної мускулатури); редукція волосяного покриву тощо. Статевий диморфізм людини проявляється в: загальних розмірах тулуба; пропорціях (відносно велика ширина тазу у жінок, плечей — у чоловіків); розвитку головних компонентів тіла (найкращий розвиток підшкірного жирового прошарку у жінок, мускулатури та скелета у чоловіків; відмінності в розмірах жирових клітин, діаметрі м'язових волокон). Разом з цим спостерігаються відмінності в деяких фізіолого-біохімічних характеристиках (багато гормонів, гемоглобін, силові м'язові характеристики тощо). Життєвий цикл Специфікою індивідуального розвитку людини є подовження періоду дитинства з вираженим стрибком швидкості росту через статеве дозрівання. Співвідношення тривалості дитинства та загальної тривалості життя у людини становить 1:5 проти 1:6-1:13 в інших приматів. Онтогенез — період життя організму від народження до смерті. Виділяють такі етапи онтогенезу людини: 1. Пренатальний (гестеційний вік 38-41(42)тижнів; якщо 28-38 тижнів, то дитина недоношена; глибоконедоношена за <28 тижнів гестації): ембріональний період (0-8 тижнів) плацентарний (фетальний 76-275 днів) — ранній (76-181 д.) — пізній (181—280 д.) 2. Інтранатальний (період пологів (2-20 год.) 3. Постнатальний (період життя після народження): грудний період (1-12 міс.) переддошкільний період (1-3 р.) дошкільний період (4-6 р.) молодий шкільний вік (6-12 р.) пізній шкільний вік (пуберантний, 12-18 р.) Див. також Аутопоезис Еволюційна теорія Джерела Биологический энциклопедический словарь / Гл. ред. М. С. Гиляров; Редкол.: А. А. Баев, Г. Г. Винберг, Г. А. Заварзин и др. — М.: Сов. энциклопедия, 1986.—831 с., ил., 29 л. ил. Література Людина. / Навч. посібник з анатомії та фізіології. — Львів. 2002. — 240 с. Посилання Капіца С. П. Загальна теорія росту людства: Скільки людей жило, живе та буде жити на Землі М.: Наука, 1999. ISBN 5-02-008299-6 (2 мб) Фактори еволюції людини і мавп Антропоґенізація Чому ми люди? (Ґенетичні відмінності від людиноподібних мавп) Передісторія людства Homo sapiens Homo sapiens — protected status and description of population trends // IUCN Примітки Люди (рід) Надпопулярні статті Інвазивні ссавці


text: Сергі́й Олексі́йович Ле́бедєв ( 2 листопада 1902, Нижній Новгород — 3 липня 1974, Москва) — вчений, академік, творець першого в континентальній Європі комп'ютера. Життєпис Навчався в Московському вищому технічному училищі. Впродовж 10 років керував відділом автоматики у Всесоюзному електротехнічному інституті. Академік АН УРСР з 1945 року. Керував (з 1947 року) розробкою у Києві (у передмісті Феофанія) в напівзруйнованій церкві першої в СРСР і у континентальній Європі обчислювальної машини МЕОМ (малої електронної обчислювальної машини, рос. — МЭСМ) у 1950 році. З 1952 року, вже в Інституті точної механіки і обчислювальної техніки АН СРСР (Москва), керував створенням ЕОМ «БЕСМ — 1». На її базі пізніше, під його ж керівництвом, були створені такі радянські ЕОМ, як М-20 тощо. Доповідь С. Лєбєдєва 1956 року в Дармштадті про успіхи київських вчених виявила, що українські ЕОМ відповідають рівневі американських і є найшвидкодіючими в Європі. В 1958 році як головний конструктор брав участь в розробці ЕОМ М-20 (разом з М. К. Сулимом та М. Р. Шура-Бура), розроблені рішення в подальшому були втілені в декількох серіях напівпровідникових вітчизняних ЕОМ. 1960 року в Києві, під керівництвом В. Глушкова, сконструйовано напівпровідникову ЕОМ «Дніпро». Створені на основі київських ЕОМ обчислювальні машини забезпечили досягнення паритету між США та СРСР у період ядерного протистояння. Учень С. Лєбєдєва В. Бурцев створив ЕОМ «Діана-1» та «Діана-2», що забезпечили автоматичне стеження за цілями. Київські ЕОМ були використані для створення першої системи протиракетної оборони СРСР (генеральний конструктор Г. В. Кисунько). Донька Наталія (нар. 1939) — радянський і російський історик, видний дослідник Катиньського розстрілу. Основний доробок Під керівництвом Лебедєва в Україні був створений перший на континенті Європи комп'ютер — Мала електронна лічильна машина («МЭСМ»). Наукова школа Лебедєва, що стала головною в колишньому СРСР, за своїми результатами успішно конкурувала з американською фірмою «IBM». Під керівництвом академіка були створені і передані для серійного випуску 15 типів високопродуктивних, найскладніших ЕОМ, кожна — продуктивніша, надійніша і зручніша в експлуатації за попередню. В короткому листі, направленому до Ради з координації Академії наук СРСР, С. О. Лебедєв написав: «Цифровими обчислювальними машинами почав займатися наприкінці 1948 року. Самостійно в 1948—1949 роках розробив основні принципи побудови таких машин. Враховуючи їх виняткове значення для нашого народного господарства, а також відсутність в Союзі будь-якого досвіду їх побудови і експлуатації, я вирішив якомога швидше створити малу електронну лічильну машину МЭСМ, за допомогою якої можна було б досліджувати основні принципи побудови, перевірити методику розв'язання окремих задач і накопичити експлуатаційний досвід. У зв'язку з цим було намічено створити діючий макет машини з подальшим його перетворенням в малу електронну лічильну машину. Щоб не затримувати розробку, були вимушені виконати запам'ятовуючий пристрій на тригерних комірках, що зменшило його об'єм. Розробка основних елементів була проведена в 1948 р. До кінця 1949 р. були розроблені загальне компонування машини та принципові схеми її блоків. У першій половині 1950 р. були виготовлені окремі блоки та було розпочато їх налагодження у взаємодії, до кінця 1950 р. налагодження створеного макету було закінчено. Діючий макет успішно демонструвався комісії». Нагороди і премії Герой Соціалістичної Праці (1956); Сталінська премія третього ступеню (1950) — за розробку і впровадження приладу компаундування генераторів електростанцій для підвищення стійкості енергосистем і покращення роботи електроустановок; Ленінська премія (1966) — за створення системи «А» (протиракетної оборони); Державна премія СРСР (1969) — за розробку і впровадження в народне господарство високопродуктивної універсальної ЕОМ ВЕОМ-6; чотири ордена Леніна (1954, 1956, 1962 1972); орден Жовтневої революції (1971); 2 ордена Трудового Червоного Прапора (1947, 1957); медалі. Вшанування пам'яті На будівлі Інституту електродинаміки НАН України (колишній Інститут електротехніки АН УРСР), в корпусі якої з 1946 по 1951 рік працював Лебедєв, встановлено меморіальну дошку. На території Київського політехнічного інституту встановлено пам'ятник вченому. Його ім'ям названо вулицю в Києві (вулиця Академіка Лебедєва у Голосіївському районі, Феофанія). З 1977 року НАН України присуджує Премію імені С. О. Лебедева «за видатні досягнення в галузі обчислювальної техніки, приладобудування й створення засобів і систем автоматизації та управління». З 1993 року Російська академія наук присуджує Премію ім. С. О. Лебедєва «за видатні роботи в галузі розробок обчислювальних систем». Примітки Джерела та література Д. В. Грузін. Лебедєв Сергій Олексійович // Віталій Абліцов «Галактика „Україна“. Українська діаспора: видатні постаті» — К.: КИТ, 2007. — 436 с. Посилання Стаття, присвячена Лебедєву Юрий Панчул. Рождение и смерть советских компьютеров. Кібернетики Академіки АН УРСР Науковці МФТІ Винахідники Люди, на честь яких названо вулиці Викладачі МЕІ Розробники комп'ютерів Науковці, іменем яких названо премії НАН України


text: Радя́нський Сою́з, офіційна назва — Сою́з Радя́нських Соціалісти́чних Респу́блік (СРСР; , ) — федеративна соціалістична держава в Північній Євразії, яка існувала з 1922 по 1991 рік. Формально — союз декількох національних радянських республік; на практиці — однопартійна диктатура з високим ступенем централізації керівництва та плановою економікою, якою керувала Комуністична партія. Столицею держави була Москва в її найбільшій республіці — Російській РФСР. Іншими великими міськими центрами були Ленінград, Київ, Мінськ, Ташкент, Алмати та Новосибірськ. Після розпаду Британської колоніальної імперії СРСР став найбільшою за площею країною світу, що простягалась понад 10 000 кілометрів зі сходу на захід, перетинаючи 11 часових поясів і понад 7200 кілометрів з півночі на південь. Її територія включала більшу частину Східної Європи, а також частину Північної Європи та всю Північну та Середню Азію. Країна мала п'ять кліматичних зон, таких як тундра, тайга, степи, пустелі та гори. До народів, що проживали на його території, вживалася спільна назва «радянський народ». Коріння Радянського Союзу сягає Жовтневого перевороту 1917 року, коли «більшовики» — радикальна фракція Російської соціал-демократичної робітничої партії на чолі з Володимиром Леніним — скинули Тимчасовий уряд Російської республіки, який раніше замінив монархію. Більшовики створили Російську Радянську Республіку, розпочавши громадянську війну між більшовицькою Червоною армією та багатьма антибільшовицькими силами по всій колишній імперії, серед яких найбільшою фракцією була Біла армія. Згубний ефект війни та політика більшовиків призвели до 5 мільйонів смертей під час голоду 1921—1922 років на Поволжі та Півдні України. Червона армія розширювалась і допомагала місцевим комуністам у захопленні влади, встановлюючи так звані ради, пригнічуючи своїх політичних опонентів та непокірних селян через політику червоного терору та воєнного комунізму. У 1922 році комуністи перемогли, утворивши Радянський Союз з об'єднанням Російської, Закавказької, Української та Білоруської республік. Розпочата Леніним нова економічна політика призвела до часткового повернення вільного ринку та приватної власності, що призвело до періоду економічного підйому. Після смерті Леніна в 1924 році та короткої боротьби за владу, Йосип Сталін прийшов до влади в середині 1920-х. Сталін пригнічував політичну опозицію під час свого правління всередині Комуністичної партії, почав дотримуватись державної ідеології марксизму — ленінізму, завершив нову економічну політику, започаткувавши централізовану планову економіку. Як результат, країна пережила період бурхливої індустріалізації та примусової колективізації, що призвело до значного економічного зростання, а також до організованого ВКП(б) голоду 1932—1933 років та розширило систему таборів ГУЛАГ, засновану ще у 1918 році. Сталін також розпалював політичну параною й організував Великий терор з метою усунення своїх політичних супротивників шляхом масового свавільного арешту великої кількості людей (військових керівників, членів Комуністичної партії, Комінтерну та простих громадян), яких потім відправляли до «виправно-трудових» таборів або засуджували до смертної кари. 23 серпня 1939 року після невдалих зусиль сформувати антинацистський союз із західними державами на умовах керівництва СРСР, була підписана угода про ненапад з нацистською Німеччиною. Після початку Другої світової війни формально нейтральний СРСР вдерся та анексував території кількох східноєвропейських держав, включаючи Східну Польщу та країни Балтії. У червні 1941 року німці вдерлися до СРСР, відкривши найбільший і найкривавіший театр війни в історії. Зрештою, радянські війська захопили Берлін та СРСР за допомогою союзників виграв Другу світову війну в Європі 9 травня 1945 року. Держави, які захопила Червона армія, стали сателітами СРСР і були приєднані до Східного блоку. «Холодна війна» від 1947 року полягала у протистоянні Східного блоку Західному блокові, який у 1949 році об'єднався в Організацію Північноатлантичного договору. Після смерті Сталіна в 1953 році під керівництвом Микити Хрущова розпочався період, відомий як десталінізація та хрущовська відлига. Країна швидко розвивалася, оскільки мільйони селян були переселені до індустріальних міст. СРСР виграв космічні перегони з першим в історії штучним супутником і першим космічним польотом за участю людини. 1970-ті характеризувались короткою розрядкою відносин зі Сполученими Штатами, однак напруження відновилося, коли Радянський Союз розпочав війну в Афганістані 1979 року. Війна виснажила економічні ресурси Союзу, серед іншого внаслідок надання Сполученими Штатами військової допомоги бійцям моджахедам. У середині 1980-х останній радянський лідер Михайло Горбачов прагнув реформ та лібералізації економіки шляхом проведення політики гласності та перебудови (). Метою було збереження Комуністичної партії при одночасному припиненні економічної стагнації. Під час його перебування на посаді закінчилася Холодна війна, а 1989 року радянські сателіти Східної Європи скинули свої комуністичні режими. Це призвело до виникнення сильних націоналістичних і сепаратистських рухів всередині самого СРСР. Центральна влада ініціювала референдум, який бойкотували республіки Балтії, Вірменія, Грузія та Молдова — в результаті чого більшість громадян-учасників голосували за збереження Союзу як оновленої федерації. У серпні 1991 року консервативні кола Комуністичної партії здійснили невдалу спробу державного перевороту. Російський президент Борис Єльцин відіграв важливу роль у боротьбі з путчистами, що призвело до заборони Комуністичної партії. 25 грудня 1991 року Горбачов пішов у відставку, і в результаті розпаду Радянського Союзу виникло 15 незалежних пострадянських держав. Російська Федерація (раніше Російська РФСР) оголосила себе правонаступницею СРСР. Країна мала другу за величиною економіку у світі та найбільшу у світі армію. СРСР був однією із п'яти держав, які володіли ядерною зброєю. Країна була постійним членом Ради Безпеки ООН, а також членом Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Всесвітньої федерації профспілок і провідним членом Ради економічної взаємодопомоги та Варшавського договору. Назва В документах українською назва подавалася таким чином: з 1922 до 1933 — Союз соціялістичних радянських республік; після 1933 — Союз Радянських Соціалістичних Республік. Мовою оригіналу (російською) Договору про утворення СРСР — Союз Советских Социалистических Республик. При перекладі українською мовою російськомовного прикметника «советский» застосовні два варіанти: «радянський» (офіційний в однойменні часи) й розмовного «совєцький», який можна зустріти в антикомуністичній літературі. Офіційна політика Офіційною політикою СРСР був т. зв. пролетарський інтернаціоналізм. У декларації про утворення було заявлено, що СРСР є «рішучим кроком на шляху об'єднання трудящих усіх країн у світову Соціалістичну Радянську Республіку». В офіційному гімні створеного і керованого Москвою Комінтерну співалося: «Наш лозунг — всесвітній Радянський Союз». Активно проводилася політика експорту революції. Під час війни на вимогу союзників у травні 1943 року Комінтерн було розпущено. Але лише у 1960 році була прийнята доктрина мирного співіснування, яка визнала можливість мирних стосунків т. зв. соціалістичного табору з рештою країн світу. Офіційною доктриною КПРС, яка мала в СРСР безроздільну монополію влади, було встановлення т. зв. диктатури пролетаріату (тобто диктатури прорадянської партії) у будь-якій країні, на яку СРСР поклав око. Тому усю історію свого існування СРСР підтримував збройні терористичні повстання, роздмухував громадянські війни, наприклад у Греції (Громадянська війна у Греції, 1946—1949), Кубі (1960), Анголі, Чилі, Афганістані тощо. Політична історія Революція та переворот 1917 року в Російській імперії Заворушення по всій Російській імперії і зокрема в столиці — Петрограді призводять до офіційної відмови імператора Миколи II від престолу. Влада переходить до Тимчасового уряду. Готуються вибори до Установчих Зборів (), які мають розв'язати питання утворення нового державного ладу і провести вибори до Державної Думи. У цей час в умовах війни й розпаду єдиного старого державного апарату в різних частинах імперії з'являються різноманітні владні структури, які намагаються в той чи інший спосіб розв'язати наявні проблеми й узяти владу до своїх рук. Серед них різноманітні ради (совєти), комітети, а також різноманітні уряди. Ті уряди, які визнали владу Тимчасового уряду, проголошують автономії у складі Росії. Як приклад можна навести утворення Української Центральної Ради. У серпні 1917 року генерал Корнілов робить спробу державного перевороту, відмовляється коритися Тимчасовому уряду і проголошує військову диктатуру. У цей час, протягом лютого-жовтня 1917 року, частина партії РСДРП — більшовики, під керівництвом В. І. Ульянова (Леніна), займаються створенням власних структур підтримки — робітничих рад, комітетів і військових загонів, які, після Жовтневого перевороту, стали основою нового державного апарату більшовиків. Головні противники на даному етапі — Тимчасовий уряд і армія Корнілова. Наближається II з'їзд Рад. 25 жовтня (за старим стилем) більшовики захоплюють владу в Петрограді до своїх рук. II Всеросійський з'їзд Рад робітничих і солдатських депутатів санкціонує створення нового уряду — Ради Народних Комісарів (РНК). З'їзд приймає запропоновані більшовиками та лівими есерами декрети про мир і землю, що привертає на їх сторону більшість робітників і селян Російської Імперії. Проте в цей час існували і інші партії лівого спрямування, які виступали з аналогічними лозунгами. Намагаючись узаконити свою владу і поширити її на всю Російську Імперію, більшовики погоджуються на проведення виборів до Всеросійських Установчих Зборів. Вибори проводяться у листопаді 1917 року. Перемогу отримують партії соціалістичного спрямування, проте більшовики набирають лише 24,5 %. Абсолютну більшість 51,7 % отримують соціалісти-революціонери (есери), ліві есери отримують — 5,6 %, кадети 2,4 %, меншовики — 2,1 %. Такі результати розглядаються керівництвом більшовиків як неприйнятні. Довгий час установчі збори не могли зібратися через вимогу більшовиків, щоб були присутні 400 депутатів (51 % загальної кількості). Врешті установчі збори розпочинають роботу 5 (18) січня. Разом з відкриттям зборів організується багатотисячний мітинг на підтримку установчих зборів. Беззбройний мітинг більшовики розстрілюють кулеметами. Наступні дні депутати установчих зборів не могли зібратись через недопущення їх до Таврійського палацу. 18 (31) січня більшовики видають декрет про розпуск установчих зборів. Національні уряди (Українська Народна Республіка, Білоруський загальний з'їзд та інші) здебільшого не підтримали більшовицький переворот і проголосили утворення власних незалежних держав. Утворюється РСФРР. Громадянська війна Розгін більшовиками установчих зборів у січні 1918, які мали визначити майбутній устрій держави, став початком Громадянської війни в Росії між прихильниками радянської влади (більшовики та ліві есери) з одного боку і її противниками (меншовиками, білогвардійцями, анархістами) — з іншого. Головні воєначальники «червоних»: Л. Д. Троцький, М. М. Тухачевський, С. С. Каменєв, С. М. Будьонний, М. В. Фрунзе, В. К. Блюхер, І. П. Уборевич, В. О. Антонов-Овсієнко, С. В. Косіор. Головні воєначальники «білих»: Колчак Олександр Васильович, А. І. Денікін, М. М. Юденіч, Л. Г. Корнілов, П. Н. Врангель, П. Н. Краснов, Е. К. Міллер, М. В. Алєксєєв, Г. М. Семенов. В умовах Громадянської війни проводилася політика «Воєнного комунізму». Її ввели для безпосереднього та швидкого переходу до комунізму. Основні риси «воєнного комунізму»: націоналізація всієї великої та середньої промисловості, а також великої частини дрібних підприємств; продовольча диктатура, продрозкладка, прямий продуктообмін між містом і селом; заміна приватної торгівлі державним розподілом продуктів за класовою ознакою (карткова система); натуралізація господарських відносин; загальна трудова повинність; зрівнялівка в оплаті праці; військово-наказова система керівництва всім життям суспільства. «Класові вороги», а також усі незгодні, були ліквідовані в рамках Червоного терору, який забрав понад півтора мільйонів життів. Більшовики поширили своє панування на інші республіки. У Грузії Радянська влада була встановлена після її завоювання 11-ю армією Червоної армії у лютому 1921 року. Як вказують сьогодні російські джерела, в Україні «Незалежна Народна Республіка, яку проголошено 1918 року, завойована Червоною армією 1920 року». У такий спосіб Радянська влада остаточно утвердилася в Україні в серпні 1920 року. Військові частини Української Народної Республіки разом з урядом були покинули територію України. Поступово Уряд УСРР уклав договори з РРФСР про військовий і господарський союз. Заснування 30 грудня 1922 року в Москві відбувся І з'їзд рад СРСР, на якому делегати від РСФРР, УСРР, Білоруської СРР та Закавказької СФРР розглянули та схвалили «в основному» проєкт Декларації та Договору про утворення Союзу Радянських Соціалістичних Республік. Введення в дію цих документів під загальною назвою «Конституція СРСР» відбулося після додаткового обговорення, закінчити яке збиралися за 3 місяці, але реально це зайняло пів року. Як свідчать документи того часу, «сесію ЦВК, яка мала формально започаткувати існування СРСР, спочатку було заплановано на квітень 1923 р. Однак через ряд обставин <...> ця сесія розпочала свою роботу 6 липня 1923 р. І в перший же день її роботи Декларація і Договір про створення СРСР під спільною назвою „Конституція СРСР“ були введені в дію». 13 липня 1923 року Президія ЦВК СРСР прийняла відозву до всіх народів і урядів світу, в якій сповіщала про створення СРСР та про те, що його вищі органи влади та управління почали роботу. На початку 1920-х років радянські республіки переживали не найкращі часи. Вони не могли ніяк оговтатися від наслідків Громадянської війни. В Україні та на Поволжі лютував голод, викликаний як посухою, так і свідомими діями Радянської влади. В окремих районах відбувалися селянські антирадянські повстання. У березні 1921 р. на Балтійському морі у Кронштадті моряки, незадоволені політикою «воєнного комунізму», підняли антибільшовицьке повстання під гаслами: «Влада Радам, а не комуністам!» Ці обставини не могли не впливати на розвиток всього господарства. Промисловість у республіках залишалась у стані колапсу. Політика «воєнного комунізму» не виправдала себе. У березні Х з'їзд РКП(б) ухвалив рішення про запровадження нової економічної політики — НЕПу. Неп став фактичним відходом від соціалістичного господарювання і позначився відновленням товарно-грошових відносин. Така політика ставила за мету відродження промисловості та сільського господарства. Селяни відтепер могли вільно продавати залишки своєї продукції на ринках. Таким чином, з'явилася зацікавленість у своїй праці. Проте неп важко назвати капіталізмом. Над промисловістю зберігалося адміністративне управління, що сковувало розвиток підприємств. 21 січня 1924 р. помер засновник Радянської держави, голова Раднаркому СРСР В. І. Ленін. Його тіло забальзамували і поховали в Мавзолеї. Відразу після смерті Леніна почалася боротьба за владу. Невдовзі фактичним лідером держави став генеральний секретар ЦК Йосип Сталін. Він зумів перетворити цю фактично технічну посаду у ключову. Поступово він зосередив усю повноту влади в державі. Паралельно йшла боротьба за владу з його найзапеклішим політичним противником, соратником Леніна, Левом Троцьким. З приходом до влади Сталіна СРСР поступово стає тоталітарною державою. Радянський Союз, що був формально створений у 1922—1924 роках, у своїх найголовніших і найбільш очевидних рисах являв відновлену Російську імперію. Помітивши це відразу після 1917 року значна частина російських емігрантів, котрі ненавиділи проголошені більшовиками комуністичні ідеї, віддавали належне більшовикам за порятунок Росії від розпаду. Лунали навіть заклики до всіх «російських патріотів» підтримувати більшовицький уряд. Хоча ці заклики не мали значної підтримки серед еміграції, все ж існувало загальне переконання, що Росія і під більшовицьким прапором залишилася Росією. Створення нових республік Позиція В. Леніна щодо устрою нової держави переважила сталінський план «автономізації». За пропозицією Леніна, до складу нової держави входили рівноправні республіки: РСФРР, УСРР, БСРР і ЗРСФР. Проте насправді всі найважливіші рішення приймалися лише в Москві. За Конституцією, кожна з республік мала право на вихід із союзної держави. Проте на практиці ця норма не могла бути втілена в життя. Територія Радянського Союзу швидко зростала, а також ріс формальний статус автономних утворень. Так, на території Туркестанської АСРР 27 жовтня 1924 р. були сформовані Туркменська й Узбецька СРР. 5 грудня 1929 р. утворилася Таджицька СРР. 5 грудня була ліквідована Закавказька СРР і на її базі утворилися Грузинська, Азербайджанська і Вірменська РСР. Великий терор В 1929 році вибухнула світова економічна криза. У зв'язку з тим, що в СРСР у період НЕПу частково сформувалася ринкова система, світова криза зачепила СРСР. Спад промисловості та проблеми з продуктами по всій країні у зв'язку з переважанням невеликих приватних підприємств. Керівництво СРСР після довгих суперечок приймає рішення про проведення індустріалізації країни — створення великої промисловості, яка, своєю чергою, дасть змогу створити потужний військово-промисловий комплекс для оборони від західних держав і Німеччини у випадку нападу, а також для подальшого поширення соціалістичної системи в усьому світі. Одною з умов індустріалізації є колективізація — створення великих сільськогосподарських підприємств — колгоспів та радгоспів. Прогнозується, що в деяких районах країни можливий опір цим заходам влади. Вирішено проводити колективізацію за всяку ціну — зокрема чинити вплив на населення деяких районів за допомогою продзаготівель (створено умови для голодомору), незгодних — заарештовувати і відправляти в концтабори. У 1932—1933 під керівництвом Сталіна було організовано штучний голодомор, що охопив території України, Казахстану, Поволжя та Північного Кавказу. Голодомор в Україні 1932—1933 став однією з найстрашніших трагедій в історії людства. Під час голоду 1932—1933 вмирає близько 10 % населення України, переважно сільського. Залишаються ті хто знайшов собі місце і роботу в новій суспільній системі — вступив до колгоспу, переїхав жити до міста, вступив у Червону Армію або НКВС. Таким чином, як це не парадоксально, але саме в цей період закладаються основи майбутньої радянської системи — в суспільстві стає мізерною частка приватної власності, створюється велика промисловість, колгоспна система, система освіти, починають швидкими темпами розвиватись природничі науки, зростає роль армії, НКВС і центральної влади в житті суспільства. Зростає роль репресій у житті суспільства — починає працювати система ГУЛАГ (система концтаборів), де не дотримувалися елементарні людські права, тому тисячі людей вмирали від голоду, хвороб та непосильної праці. Впроваджується нові погляди на суспільне життя — принцип переваги загального над власним. Героями проголошуються такі люди, як Павлік Морозов — хлопчик, який ставить інтереси радянської влади вище за інтереси рідної сім'ї (доносить на батька). Іде боротьба зі старою суспільною ідеологією — релігією, наприклад, у 1932 році проходить «безбожна п'ятирічка», протягом якої було знищено близько 95 % церков, що діяли в 1920-их роках. Друга світова війна В 1933 у Німецькій Державі до влади прийшли націонал-соціалісти. У 1939 році були укладені радянсько-німецькі договори (в тому числі так званий пакт Молотова — Ріббентропа), що поділили сфери впливу в Європі, відповідно до яких низка територій Східної Європи визначалася як сфера інтересів СРСР. Друга світова війна розпочалась нападом Третього Рейху на Польську республіку, який зі сходу був підтриманий СРСР. Третій Рейх захопив Данію, Норвегію, Бельгію, Нідерланди та Французьку республіку, і наприкінці 1940 року нею була захоплена майже вся Західна Європа. Своєю чергою, в 1939—1940 роках СРСР, у союзі з нацистською Німеччиною, поширив свій вплив на Західну Україну, Західну Білорусь, країни Балтії, Бессарабію та Північну Буковину. Західна Україна відразу була приєднана до складу УРСР (див.: Вторгнення СРСР до Польщі). У листопаді 1939 року СРСР вступив у війну з Фінляндією (див.: Радянсько-фінська війна). За напад на Фінляндію СРСР був виключений з Ліги Націй як агресор. Надалі, з 1941 до перемир'я 1944 року, Фінляндія брала участь у Другій світовій війні на боці Німеччини. 22 червня 1941 року Третій Рейх, порушивши акт про ненапад, напав і на Радянський Союз. Розпочалася Німецько-радянська війна, яка у радянській історії отримала назву «Велика Вітчизняна війна». Ця війна тривала чотири роки — з 1941 по 1945. 9 травня 1945 року СРСР закінчив війну з Третім Рейхом перемогою. 9 серпня того ж року СРСР розпочав військові дії проти Японської імперії. Відбудова. Холодна війна Після Другої світової війни СРСР поширює свій вплив на країни Східної Європи, деякі країни Америки, Азії й Африки. При цьому керівництво СРСР відмовляється від планів утворення світового союзу радянських республік. Створюється міжнародна соціалістична система на противагу капіталістичній. У цей час провідну роль у капіталістичній системі світу отримують США. Початок «холодної війни». План Маршалла був системою допомоги США країнам світу (переважно Західної Європи) у відбудові їхньої промисловості. Після закінчення війни сильна центральна влада продовжує зосереджуватись у Москві. При цьому влада у своїй політиці все більше починає уділяти уваги внутрішнім перетворенням суспільства. Вище керівництво країни за своїм складом і психологією відрізняється від того, яке було до війни — переважають люди, для яких рідна російська мова, які виховані в рамках російської культури і вважають себе частиною російського народу. Це одна з причин централізованої русифікації суспільства, тобто нав'язування російської мови і культури, яка починається після війни, в усіх радянських республіках. Закриваються створені до війни бібліотеки, культурні товариства, газети і журнали, які сприяли розвитку культур різних народів СРСР, зокрема українські, тюркські (кримськотатарські), єврейські. Ці заходи проводяться в рамках проголошеної боротьби з націоналізмом, фашизмом і космополітизмом. Збільшується кількість репресій за національною ознакою — війна з УПА в Західній Україні, арешти культурних діячів різних народів СРСР, переселення чеченців і кримських татар (під приводом співпраці з німцями у роки Другої Світової Війни). Після смерті Сталіна починається новий етап існування СРСР — відлига. Відлига Після завершення Другої світової війни СРСР збільшився внаслідок приєднання деяких нових територій. Крім того, утворився так званий «табір соціалізму», до якого увійшли нові країни — Чехословаччина, Польща, НДР та інші. У цих країнах була встановлена жорстка влада, що направлялася керівниками СРСР. Після війни репресії усередині країни продовжувалися. Крім того, погіршилися стосунки з країнами Заходу, почалося жорстке змагання систем, перегони озброєнь. У 1953 році помер Йосип Сталін і лідером країни став Микита Хрущов, який зробив перші кроки у зруйнуванні культу особи Сталіна та поширення правди щодо методів його правління (хоча замовчувалася власна роль Хрущова під час сталінських репресій). Офіційне викриття цього культу відбулося на 20-му з'їзді КПРС у 1956 р. Хрущов приділяв деяку увагу підвищенню рівня життя громадян держави (зокрема, було побудовано багато нових житлових будинків, так званих «хрущовок»), скасував «сільське рабство» (видав паспорти селянам, що скасувало заборону на їх переміщення). Але економіка СРСР постраждала від волюнтаристичних, недалекозорих рішень партії. У 1962 виникла ракетна криза на Кубі, яка мало не призвела до ядерної війни, але була успішно розв'язана зусиллями Хрущова та Кеннеді. Застій У 1964 році консервативно налаштована партійна верхівка усунула від влади Хрущова, висунувши замість нього Леоніда Брежнєва. Кремлівський переворот 1964 року був класичним політичним переворотом — специфічною формою захоплення влади певним політичним угрупованням, що зумовлює докорінні зміни у персональному складі панівної еліти, але не передбачає трансформації політичної системи суспільства. Цей час (1964–1985) відомий як період застою. У радянському суспільстві не відбувається майже ніяких значних перетворень — при владі залишаються старі люди, які не зацікавлені в жодних змінах, а простий народ не має змоги суттєво змінити ситуацію. «Брежнєвська доба» вважається найліпшим часом існування СРСР як з економічної, так і з геополітичної точки зору. Проте насправді радянська економіка знаходилася у стані стагнації. Інфляція мала прихований характер. Основною статтею радянського експорту становила сировинна база, а саме: нафта, природний газ, ліс, метал. Так звані «нафтодолари» не йшли на покращення побуту та рівня життя радянських людей. СРСР продовжував політику підтримки країн третього світу. Протягом цього періоду відбувається придушення спроби революції в Чехословаччині (1968) та введення військ до Афганістану (1979). У листопаді 1982 року помер керівник держави — Генеральний секретар ЦК КПРС Леонід Брежнєв. Його наступником став голова КДБ Юрій Андропов, а згодом Костянтин Черненко. Через важкий стан здоров'я вони померли дуже швидко після приходу до влади. Перебудова У 1985 році Генеральним секретарем ЦК КПРС став наймолодший член Політбюро ЦК КПРС 54-річний Михайло Горбачов, який оголосив так звану перебудову: різко зросла політична активність народу, сформувалися масові національні рухи. Горбачов вважав, що демократизація, гласність, розвиток підприємства в обмеженому вигляді кооперативів та відкриття держави світові поліпшить життя людини. Фактично закінчилася холодна війна. Було виведено радянські війська з Афганістану. Але справжні реформи в галузі економіки звелись лише до витрат останніх резервів держави в «довгобуди». У країні почалася величезна соціально-економічна криза. Гласність виявила серйозні проблеми в економіці та міжнаціональних відносинах, які раніше не вирішувалися. Радянська імперія стала поступово розпадатися. Прибалтійські республіки, а пізніше деякі інші проголосили, що виходять зі складу СРСР. У серпні 1991 після провалу комуністичного перевороту (див. ДКНС) більшу владу одержав президент Росії Борис Єльцин, який прискорив розпад комуністичних структур. У грудні 1991 СРСР офіційно припинив існування. На думку деяких дослідників, найбільш далекоглядні діячі партії та комсомолу, заради збереження фактичної влади, ще в середині 1980-х почали виводити з державної власності найцінніше майно, засновували політичні партії, великі кооперативи, приватні банки, друкарні. Розпад Наприкінці 1980-х років у СРСР розпочинається економічна та політична криза. В 1989 році комуністи поступово втрачають контроль над країнами Східної Європи. У лютому 1990 році в СРСР проходять перші конкурентні вибори, що дозволило демократичним силам отримати представництво в парламентах. Поступово в 1990—1991 роках практично всі республіки прийняли декларації про суверенітет, а згодом і про незалежність. Також незалежність оголосили окремі автономні республіки Росії та деякі регіони інших республік СРСР, зокрема, проголосили незалежність Чечня та Татарстан. Одночасно комуністична партія на чолі з Горбачовим втрачає вплив у Російській РФСР. Горбачов та окремі комуністичні партійні діячі здійснили низку неуспішних спроб повернення контролю над республіками, зокрема зі спробою застосування військових. 8 грудня 1991 року голови республік-першозасновників СРСР — Росії, України та Білорусі — Борис Єльцин, Леонід Кравчук і Станіслав Шушкевич у держрезиденції «Віскулі» в Біловезькій пущі підписали угоди, згідно з якими Радянський Союз припинив існування як суб'єкт міжнародного права. Водночас ці держави підписали угоду про створення міждержавного об'єднання — Співдружності Незалежних Держав (або СНД), до якої увійшли ще 9 колишніх республік СРСР (крім трьох прибалтійських), яка мала стати базисом для цивілізованого «розлучення» новостворених країн та запобігання міжнаціональних конфліктів. Іще деякий час після підписання цих угод продовжували існувати деякі центральні органи влади СРСР, так що факт зникнення цієї держави залишався не визнаним юридично. 25 грудня 1991 року подав у відставку Президент СРСР Михайло Горбачов. У той же день з будівель адміністративних будинків було знято прапори СРСР, а єдиним органом, який існував і вважав себе органом влади СРСР, залишилася Рада Республік Верховної Ради СРСР (тобто одна з палат парламенту). Уранці 26 грудня 1991 року ця палата зібралася на своє останнє засідання, на якому було ухвалено рішення, в якому було констатовано факт припинення існування Радянського Союзу. Російська Федерація — раніша РРФСР — узяла на себе права та обов'язки Радянського Союзу та була визнана де-факто державою-правонаступницею. У той самий час Україна за законом проголосила, що є державою-правонаступницею як Української РСР, так і Радянського Союзу. Україна відмовилася визнати виключні російські претензії на правонаступництво СРСР та претендувала на такий статус і для України, що було закріплено в статтях 7 і 8 її закону 1991 року Про правонаступництво України. З моменту здобуття незалежності в 1991 році Україна продовжувала пред'являти позови проти Росії в іноземних судах, прагнучи повернути свою частку іноземної власності, яка належала СРСР. У нині присутніх країнах — колишніх республіках СРСР, що сформувались після розпаду СРСР, є певні групи населення, особливо серед російських національних меншин, що сподіваються на «відновлення СРСР» і провадять у цьому напрямку пропаганду, намагаючись «обґрунтувати» його «невідворотність». СРСР у геополітиці Погляд зовні на СРСР на початку створення До країн, які поступово могли стати провідними у світі, Шпенґлер відносив США і Японію, зазначаючи при цьому їх неминуче зіткнення за панування в Тихому океані. Хороші перспективи, вважав він, має і Росія, але тільки після звільнення від більшовицького режиму. «Більшовицький уряд не має нічого спільного з державою в нашому розумінні, яким була петровська Росія. Подібно Золотій Орді у монгольську пору, воно складається з панівної орди — ...комуністичної партії з ватажками й усемогутнім ханом, а також із незліченної, покірної та беззахисної маси. Тут мало що вціліло від справжнього марксизму, крім гасел і програми. Насправді наявний чисто татарський абсолютизм, що підбурює весь світ і грабує його, не знаючи ніяких кордонів ... хитрий, жорстокий, що використовує вбивство як повсякденний засіб влади». Світові держави: від неприйняття і поборення — до співпраці (30-ті — кінець 40-х) Самостійний суб'єкт геополітики Адміністративний поділ Станом на 1987 рік СРСР поділявся на 15 республік, у складі яких перебували 20 автономних республік, 8 автономних областей, 10 автономних округів, 6 країв, 123 області, 3255 районів. Населення Чисельність населення (у тис. осіб) республік у складі СРСР: Природний рух (1990): Природний рух (1990): Народжуваність: 18 на 1000 Смертність: 10 на 1000 Природний приріст: + 8 на 1000 Дитяча смертність: 24 на 1000 живонароджених (1990) Тривалість життя при народженні (1990): чоловіки — 65 р. жінки — 74 р. Сумарний коефіцієнт народжуваності (1990): 2.4 дитини(1990) Політична система та ідеологія Стаття 2-га Конституції СРСР 1977 року проголошувала:Вся влада в СРСР належить народові. Народ здійснює державну владу через Ради народних депутатів, які становлять політичну основу СРСР. Всі інші державні органи підконтрольні і підзвітні Радам народних депутатів.На виборах висувалися кандидати від трудових колективів, профспілок, молодіжних організацій (ВЛКСМ), самодіяльних творчих організацій, а також від партії (КПРС). До проголошення соціалізму в СРСР Конституцією СРСР 1936 року, в СРСР офіційно проголошувалася диктатура пролетаріату і селянства. Стаття 3-тя Конституції 1936 року була такою: «Вся влада в СРСР належить трудящим міста і села в особі Рад депутатів трудящих». Радянська політична система відкинула принцип поділу влади й незалежності влади, поставивши законодавчу владу над виконавчою і судовою. Радянська законність характеризувалася невідповідністю державних актів вимогам чинного законодавства. Джерелом права формально були тільки постанови законодавця, тобто Верховної ради СРСР, хоча реальна практика значно розходилася з конституційними положеннями. Повсякденна законотворча діяльність на практиці здійснювалася Президією Верховної ради СРСР, що складався з Голови, 15 заступників Голови, секретаря та 20-ти інших членів. Верховна рада СРСР обиралася на 4 роки. Вона обирала Президію Верховної ради СРСР, формувала Раду міністрів СРСР, обирала суддів Верховного суду СРСР і призначала Генерального прокурора СРСР. Колективним главою держави в 1923—1937 рр. був Всесоюзний з'їзд Рад, у проміжках між з'їздами — його Президія. У 1937—1989 рр. колективним главою держави вважалася Верховна рада СРСР, в проміжках між сесіями — Президія Верховної ради СРСР. В 1989—1990 рр. одноосібним главою держави був Голова Верховної ради СРСР, в 1990—1991 рр. — Президент СРСР. Фактична влада в СРСР належала керівництву КПРС (ВКП(б)), яка функціонувала відповідно до свого внутрішнього статуту. Конституція 1977 року, на відміну від попередніх, вперше відбивала фактичну роль КПРС в управлінні державою: «Керівною і напрямною силою радянського суспільства, ядром його політичної системи, державних і громадських організацій є Комуністична партія Радянського Союзу». Центральна радянська еліта складалася з номенклатури, яка визначала внутрішню і зовнішню політику Країни Рад. Вона не тільки зосереджувалася в серці Росії, а й сама була переважно російською (тобто її становили росіяни або русифіковані інородці). Периферійні радянські еліти теж були представниками номенклатури, але вони реалізовували виключно політику центру. На кінець періоду існування СРСР апарат управління налічував 18 000 000 осіб. В СРСР законодавчо ніяка ідеологія не проголошувалася державною або панівною, але, з огляду на політичну монополію Комуністичної партії, такою ідеологією де-факто була ідеологія КПРС — марксизм-ленінізм, яку в пізньому СРСР іменували «соціалістичною марксистсько-ленінською ідеологією». Політична система СРСР розглядалася як «соціалістична держава», тобто як «політична частина надбудови над економічним базисом соціалізму, новий тип держави, що приходить на зміну буржуазній державі в результаті соціалістичної революції». Однак, на думку деяких західних дослідників радянського суспільства, в пізньому СРСР марксизм у реальності трансформувався в націоналістичну і етатичну ідеологію, тоді як класичний марксизм проголошував відмирання держави при комунізмі. Єдиними інститутами, які легально залишалися (але часто піддавалися гонінням) організованими носіями ворожої марксизму-ленінізму ідеології, були зареєстровані релігійні об'єднання (релігійні громади та групи). Економіка Індустрія СРСР від початку мала дві основні проблеми. Перша — це непомірно висока частка військового виробництва в загальному обсязі виробництва. Друга — це будівництво заради будівництва, виробництво заради нього самого, тобто насправді — заради певних партійних працівників (або груп працівників), які робили кар'єру, отримували владу і гроші для різних «ініціатив» в області створення нових заводів і фабрик, а також — глобальних проєктів на кшталт «повороту північних річок». Останнє робило радянську економіку дедалі більш безглуздою, такою, що працює не для людей чи ринку товарів, а значною мірою — тільки на себе, та й то вкрай погано через централізовану «планову» або «командно-адміністративну» систему управління. Залучаючи величезні маси робітників, ця конструкція в разі розвалу прирікала їх на безробіття таких грандіозних масштабів, яких не знала жодна країна світу. Кредитна реформа (січень 1930 р.) і реорганізація 1932 р. управління промисловістю (ліквідація ВРНГ й системи раднаргоспів і створення загальносоюзних промислових наркоматів), спрямовані на якнайсуворішу централізацію управління економікою, завершили перехід від переважно економічних методів управління народним господарством, характерних для НЕПу, до переважно адміністративно-командних, що базувалися не на матеріальній зацікавленості, а на адміністративному наказі, тобто на примусі. На відносно невеликий сектор послуг СРСР припадало трохи менш як 60 % ВВП країни в 1990 р., а в промисловому і сільськогосподарському секторах — 21,9 % і 20 % відповідно в 1991 р. Сільське господарство було переважним заняттям ув СРСР до масової індустріалізації за Йосипа Сталіна. Сектор послуг мав низьку важливість, причому більшість робочої сили було зайнято в промисловому секторі. Робоча сила становила 152,3 млн чол. До переліку великих промислових товарів СРСР можна віднести нафту, сталь, автомобілі, аерокосмічну, телекомунікаційну, хімічну, електронну, харчову, лісову, оборонну промисловості. В СРСР ВВП на душу населення за ПКС у 1991 році складав 9130 дол. США — це станом на той рік був 33 показник у світі. Воєнний комунізм Нова економічна політика (НЕП) Колгосп Радянський карбованець ГОСТ (держстандарт СРСР) Планова економіка Соціалістичне змагання П'ятирічки в СРСР Штурмівщина Будівництво БАМу Економіка СРСР періоду застою Збройні Сили Червона армія (1918—1946) Радянська армія Війни та збройні конфлікти: Радянсько-фінська війна (1939—1940) Радянсько-польська війна (1939) Радянсько-румунська війна (1940) Радянсько-німецька війна (1941—1945) Радянсько-японська війна (1945) «Холодна війна» (1946—1991) Корейська війна (1950—1953) В'єтнамська війна (1959—1975) Радянсько-афганська війна (1979—1989) Освіта Московський університет (МДУ) Київський університет Київський політехнічний інститут Видавництво «Радянська школа» Товариство «Знання» України Університети марксизму-ленінізму Кількість учнів і студентів різних закладів освіти у деяких з найбільших міст СРСР. Наука Академія наук СРСР Радянська космічна програма Створення літака Ан-124 Створення літака Ан-225 Культура Кінематограф СРСР Книговидання в СРСР Міжнародний конкурс імені Петра Чайковського Спорт Літні Олімпійські ігри 1980 Збірна СРСР з футболу Чемпіонат СРСР з футболу Збірна СРСР з хокею із шайбою Чемпіонат СРСР з хокею із шайбою Спартакіади в СРСР Див. також Homo Sovieticus Втікачі з СРСР Демократичний централізм Знаки поштової оплати СРСР 1923 Інтернаціоналізм Колективізм Колоніальні імперії Колоніальна політика Комінтерн КДБ КПРС Комунізм Музей радянської окупації НКВС Радянська імперія Русифікація Совок Нотатки Примітки Література Боффа Дж. История Советского Союза. В 2 тт. / Пер. с ит. — Москва: Международные отношения, 1990. ISBN 5-7133-0362-4 Том 1: От революции до второй мировой войны. Ленин и Сталин, 1917—1941. — 628 с. Том 2: От Отечественной войны до положения второй мировой державы. Сталин и Хрущев, 1941—1964. — 631 с. Боффа Дж. От СССР к России. История неоконченного кризиса. 1964—1994 / Пер. с ит. — Москва: Международные отношения, 1996. — 320 с. Верт Н. История советского государства. 1900—1991 / Пер. с фр. — Москва: Прогресс, Прогресс-Академия, 1992. — 480 с. ISBN 5-01-003643-9 Карр Е. Х. Русская революция от Ленина до Сталина. 1917—1929 / Пер. с англ. — Москва: Интер—Версо, 1990. — 208 с. ISBN 5-85217-005-4 Карр Е. Х. История Советской России. Кн. 1: Том 1 и 2. Большевистская революция. 1917—1923 / Пер. с англ. — Москва: Прогресс, 1990. — 768 с. ISBN 5-01-002968-5 Козлов В. А. Неизвестный СССР. Противостояние народа и власти. 1953—1985. — М.: ОЛМА-ПРЕСС, 2006. — 448 с. — ISBN 5-224-05357-9 Шубин А. 10 мифов Советской страны. — Москва: Яуза, Эксмо, 2006. ISBN 5-699-17714-0 Шубин А. Золотая осень, или Период застоя СССР в 1975—1985 гг. — Москва: Вече, 2008. ISBN 978-5-9533-2297-3 Шубин А. Старт Страны Советов. Революция. Октябрь 1917 — март 1918. — Санкт-Петербург: Питер, 2017. ISBN 978-5-496-02966-7 Шуткова Е. Ю. Советские политические репрессии в отношении несовершеннолетних (1917—1953 гг.): Дисс. ... канд. ист. наук.— Ижевск: Удмуртский государственный уныверситет, 2003. — 289 с. Депортации народов СССР: (1930-е — 1950-е годы). Ч. 1: Документальные источники Центрального Государственного Архива Октябрьской революции, высших органов государственной власти и органов государственного управления (ЦГАОР) СССР / Сост. О. Л. Милова. — М.: Ин-т этнологии и антропологии им. Н. Н. Миклухо-Маклая РАН. — 1992. — (Народы и культура: Материалы к серии / Отв. ред. Ю. Б. Симченко; Вып. 12). — 353 с.: карт. Гражданская война в СССР. В двух томах. Т. 2. Решающие победы Красной Армии. Крах империалистической интервенции (март 1919 г. — октябрь 1922 г.) — М.: Воениздат, 1986. — 447 с, ил. Образование СССР / Сборник документов. 1917—1924. — М.; Л.: Издательство Академии наук СССР, 1949. — 472 с. Sheila Fitzpatrick and Alexander Rabinowitch (eds.), Russia in the Era of NEP: Explorations in Soviet Society and Culture, Indiana University Press, 1991. ISBN 978-0-253-20657-2 Sheila Fitzpatrick, Everyday Stalinism: Ordinary Life in Extraordinary Times: Soviet Russia in the 1930s, Oxford University Press, 1999. ISBN 0-19-505001-0 Marcel van der Lindedn, Western Marxism and the Soviet Union: A Survey of Critical Theories and Debates since 1917, Chicago: Haymarket, 2009. ISBN 978-1-931859-69-1 Alec Nove, An Economic History of the USSR, 1917—1991'', London; New York: Penguin Books, 1992. Посилання Марсель ван дер Лінден. «Західний марксизм» і Радянський Союз. Огляд критики та дискусій після 1917 року. Глава 2. Від Жовтневої революції до сталінських часів (1917—1929) (2007) Марсель ван дер Лінден. «Західний марксизм» і Радянський Союз. Огляд критики та дискусій після 1917 року. Глава 3. Від сталінського «великого стрибка» до «Великої Вітчизняної війни» (1929—1941) (2007) Марсель ван дер Лінден. «Західний марксизм» і Радянський Союз. Огляд критики та дискусій після 1917 року. Глава 4. Від «Великої Вітчизняної війни» до уподібнення структур Східної Европи (1941–1956) (2007) Марсель ван дер Лінден. «Західний марксизм» і Радянський Союз. Огляд критики та дискусій після 1917 року. Глава 5. Від ХХ з’їзду КПРС до придушення «Празької весни» (1956–1968) (2007) Марсель ван дер Лінден. «Західний марксизм» і Радянський Союз. Огляд критики та дискусій після 1917 року. Глава 6. Від придушення «Празької весни» до перебудови (1968—1985) (2007) Гіллель Г.Тіктин. До політичної економії СРСР (1973) Лев Троцький. Робітнича держава, термідор і бонапартизм (історично-теоретична перевірка) (1935) Панас Феденко. Рец. на кн. Мілована Джіласа «Розмови з Сталіном» (1962) Андре Ґундер Франк. Що пішло не так на «соціялістичному» Сході? (1998) Клясовий поділ в совітськім суспільстві (1955) Утворення СРСР. Що таке СРСР? Проблема характеризації суспільства (1977) Бібліографія за темою «Історія репресій в СРСР». Інформація про СРСР на history.com Карта СРСР — Карта СРСР, кордони, республіки і територія СРСР. Державні утворення XX століття Колишні федерації Соціалістичні країни Надпопулярні статті Колишні держави-члени ООН


text: Моро́з Олекса́ндр Олекса́ндрович ( , с. Буда, Таращанський район, Київська область, Українська РСР, СРСР) — український політик та громадський діяч, двічі Голова Верховної Ради України у 1994—1998 та 2006—2007 роках. Лідер колишньої Соціалістичної партії України. Кандидат в президенти України на виборах 1999, 2010 та 2019. Життєпис Насправді народився 19 лютого 1944 року в селі Буда Таращанського району Київської області. Через Німецько-радянську війну, що тривала тоді, дитину зареєстрували лише 29 лютого, і власне цей день вважається офіційною датою народження. У 1965 р. закінчив Українську сільськогосподарську академію за фахом «інженер-механік». У 1983 р. — Вищу партійну школу при ЦК Компартії України, отримав диплом політолога. У 1966—1974 рр. — викладач, завідувач відділу механізації сільського господарства Таращанського технікуму механізації. У 1974—1975 рр. — старший інженер-технолог, старший виконроб мехзагону Таращанського райоб'єднання «Сільгосптехніка». У 1975—1976 рр. — старший інженер Київського обласного об'єднання «Сільгосптехніка». Від 1976 року — завсектору, заступник завідувача сільськогосподарського відділу Київського обкому КПУ. У 1983—1989 рр. — секретар Київської облпрофради, перший секретар РК КПУ. Від 1989 року — завідувач аграрного відділу обкому КПУ. Політична діяльність У 1990 р. обраний народним депутатом України. Увійшов до комісії з питань АПК та групи «Аграрники». Став лідером комуністичної більшості (так звана «Група 239»). Після заборони КПУ був одним із ініціаторів створення Соціалістичної партії України і очолив її. У березні 1994 р. знову обраний народним депутатом, у травні того ж року — головою Верховної Ради України. У червні 1994 р. балотувався на посаду президента України, у першому турі здобув 13.04 % (3-тє місце серед 7 претендентів). Зіграв одну з ключових ролей в ухваленні Конституції України (28 червня 1996 р.) У 1998 потрапив до Верховної Ради за списком блоку СПУ і СелПУ, очолив фракцію «Лівий центр», до 2000 р. керував парламентським комітетом з питань аграрної політики та земельних відносин. Був кандидатом у президенти від соціалістів на виборах 1999 р. Разом з Олександром Ткаченком, Євгеном Марчуком та Володимиром Олійником створив «канівську четвірку». Але врешті-решт знімати свою кандидатуру на користь інших претендентів відмовився. У 1-му турі здобув 11.29 % (3-тє місце серед 13 кандидатів). Восени 2000 р. оприлюднив «плівки Мельниченка», поклавши початок «касетному скандалу». Активний учасник акції «Україна без Кучми». Член ради «Форуму національного порятунку» (у 2001). Представляв Громадянський комітет захисту Конституції на переговорах з представниками влади. У 2002 р. обраний до парламенту за списком Соціалістичної партії, очолив фракцію СПУ. Працював в комітеті з питань правової політики. Активно долучався до масштабних протестних акцій «Повстань, Україно!» у 2002—2003 рр. У цьому парламенті разом зі Степаном Гавришем очолював ТСК по опрацюванню проектів законів України про внесення змін до Конституції України (2002). У 2004 р. балотувався на виборах в Президенти України. В першому турі набрав 5,81 %. У другому турі підтримав Віктора Ющенка, поставивши однією з головних умов підтримки впровадження політичної реформи — тобто перетворення України на парламентсько-президентську республіку. У 2006 році обраний до парламенту за списком Соціалістичної партії, очолив фракцію. Незважаючи на підписану коаліційну угоду між фракціями БЮТ, «Наша Україна» та СПУ, яка передбачала обрання Юлії Тимошенко прем'єр-міністром та Петра Порошенка спікером, несподівано висунув власну кандидатуру на посаду голови Верховної Ради, що було розцінено «Нашою Україною», БЮТ та частиною соціалістів, як зрада. БЮТ та НСНУ відмовилися брати участь у голосуванні, проте Мороза обрано — завдяки підтримці фракцій ПРУ та КПУ, які наступного дня разом із соціалістами утворили нову коаліцію більшості в парламенті. Обрання Мороза спікером ВРУ було суперечливе як із правового погляду, бо СПУ сформувала нову коаліцію не вийшовши із коаліції із БЮТ та НСНУ, а це є грубим порушенням регламенту ВР, так і з морально-етичного, бо це суперечило сподіванням значної кількості виборців СПУ. Наслідком цього було виникнення гострого протиборства між гілками влади за повноваження, ініційоване новоутвореною коаліцією, — що згодом призвело до розпуску ВР президентом та початку дострокових виборів. Дані події також стали однією з головних причин кількаразового падіння рейтингів СПУ. На виборах 2007 року Соціалістична партія не подолала 3-відсотковий бар'єр і Мороз не отримав депутатського мандата. На президентських виборах 2010 року здобув підтримку 0,38 % виборців. 25 січня 2019 року рішенням ЦВК Олександра Мороза зареєстровано кандидатом на посаду Президента України. Суб'єкт висування — ПП «Соціалістична партія Олександра Мороза». 27 березня 2019 року Олександр Мороз зняв свою кандидатуру. Сумарно чотири рази балотувався на пост президента України. Нагородження орденом князя Ярослава Мудрого 19 серпня 1998 року Президент України Л. Д. Кучма видав указ No 899/98, яким «за видатні особисті заслуги перед Українською державою в галузі державного будівництва, значний внесок у розвиток законодавчої бази України та з нагоди 7-ї річниці незалежності України» постановив нагородити О. О. Мороза орденом князя Ярослава Мудрого V ст. О. О. Мороз від нагороди відмовився, і 11 березня 1999 року указом Л. Д. Кучми No 243/99 указ щодо нагородження No 899/98 був визнаний таким, що втратив чинність. Творчість Автор книжок: «Куди йдемо?..» (1993), «Вибір», «Тема для роздумів» (1996), «Дорога, з якої не зійти», «Між вічними полюсами» (1999), «Хроніка одного злочину» (2000), «Про землю, Конституцію і не тільки» (2001), «Політична анатомія України» (2004), збірка поезій «...З відстані» (2004), збірка поезій «Обличчям до вогню» (2006), збірка поезій «Белый снег на каменной террасе» (2006), автор понад 2000 публікацій в періодиці. </div> Особисте життя Одружений, має двух доньок (Ірина та Руслана). Хобі Шахи, поезія. Примітки Посилання Мороз // Офіційний сайт СПУ Довідник «Хто є хто в Україні», видавництво «К. І. С» Мороза обрали головою СПУ Джерела Удод О. А. Мороз Олександр Олександрович // Література Гарань О. Мороз Олександр Олександрович // Політична енциклопедія / редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К. : Парламентське видавництво, 2011. — С. 467. — ISBN 978-966-611-818-2. Губерський Л. В. Мороз Олександр Олександрович // Українська дипломатична енциклопедія: у 2-х т. / редкол.: Л. В. Губерський (голова) та ін. — К. : Знання України, 2004. — Т. 2. — 812 с. — ISBN 966-316-045-4. Уродженці Таращанського району Випускники Української сільськогосподарської академії Випускники Вищої партійної школи при ЦК КПУ Народні депутати України 1-го скликання Народні депутати України 2-го скликання Народні депутати України 3-го скликання Народні депутати України 4-го скликання Народні депутати України 5-го скликання Голови Верховної Ради України Члени РНБО Члени Соціалістичної партії України Учасники Помаранчевої революції Справа Гонгадзе Члени конституційних комісій в Україні Українські соціалісти Кандидати в президенти України (1994) Кандидати в президенти України (1999) Кандидати в президенти України (2004)


text: Раннє Середньовіччя Епоха вікінгів Золота доба ісламу Реконкіста Геополітична ситуація Візантію очолює Василій II Болгаробійця. Оттон II Рудий править у Священній Римській імперії. Західним Франкським королівством править, принаймні формально, Лотар. Апеннінський півострів розділений між численними державами: північ належить Священній Римській імперії, середню частину займає Папська область, на південь від Римської області лежать невеликі незалежні герцогства, деякі області на півночі та на півдні належать Візантії, інші окупували сарацини. Південь Піренейського півострова займає займає Кордовський халіфат, у якому триває правління Хішама II. Північну частину півострова займають королівство Астурія і королівство Галісія та королівство Леон, де править Раміро III. Королівство Англія очолив Етельред Нерозумний. У Київській Русі триває правління Ярополка Святославича або почалося правління Володимира. У Польщі править Мешко I. Перше Болгарське царство частково захоплене Візантією, в іншій частині править цар Самуїл. У Хорватії править король Степан Држислав. Великим князем мадярів є Геза. Аббасидський халіфат очолює ат-Таї, в Єгипті владу утримують Фатіміди, в Середній Азії — Саманіди, починається становлення держави Газневідів. У Китаї продовжується правління династії Сун. Значними державами Індії є Пала, Пратіхара, Чола. В Японії триває період Хей'ан. Події Цього року, або 980, можливо, почалося князювання в Києві Володимира Святославича. Володимир захопив Київ із зібраною в Скандинавії варязькою дружиною. Спроба уніфікації поганських вірувань на Русі, утворення нового поганського пантеону. Після вбивства Едварда Мученика Королем Англії став 10-річний Етельред Нерозумний. Спалахнула війна між королем Західного Франкського королівства Лотаром та імператором Священної Римської імперії Оттоном II. Лотар взяв Аахен, але потім змушений був відступити, втратив Лан, але відстояв Париж. Аль-Мансур став хаджибом Кордовського халіфату, взявши фактичну владу в свої руки. Він одразу розпочав похід проти Памплони й Барселони. У Картлі розпочалося правління Баграта III Багратіоні. Династія Сун підкорила собі державу Уюе. Народились Вишеслав Володимирович , князь Новгородський у 989/990/991—бл.1010 Померли Див. також Список керівників держав 978 року Примітки 970-ті


text: Високе Середньовіччя Золота доба ісламу Реконкіста Київська Русь Геополітична ситуація Візантію очолює Костянтин IX Мономах. Генріх III править Священною Римською імперією, а Генріх I є королем Західного Франкського королівства. Апеннінський півострів розділений між численними державами: північ належить Священній Римській імперії, середню частину займає Папська область, на південь від Римської області лежать невеликі незалежні герцогства, південна частина півострова належить частково Візантії, а частково окупована норманами. Південь Піренейського півострова займають численні емірати, що утворилися після розпаду Кордовського халіфату. Північну частину півострова займають християнські Кастилія, Леон (Астурія, Галісія), Наварра, Арагон та Барселона. Едвард Сповідник править Англією, Гаральд III Суворий є королем Норвегії, а Свейн II Данський — Данії. У Київській Русі почалося княжіння Ізяслава Ярославича. Королем Польщі є Казимир I Відновитель. У Хорватії править Степан I. На чолі королівства Угорщина стоїть Андраш I. Аббасидський халіфат очолює аль-Каїм, в Єгипті владу утримують Фатіміди, в Магрибі — Зіріди, почалося піднесення Альморавідів, в Середній Азії правлять Караханіди, Хорасан окупували сельджуки, а Газневіди захопили частину Індії. У Китаї продовжується правління династії Сун. Значними державами Індії є Пала, Чола. В Японії триває період Хей'ан. Події Зі смертю Ярослава Мудрого розпочалося дроблення Київської Русі на уділи. У Києві батька змінив Ізяслав Ярославович, поділивши владу з братами, які отримали окремі уділи. Святослав Ярославич почав княжити в Чернігові, Всеволод Ярославич — у Переяславі, Вячеслав Ярославич — у Смоленську. Спільне правління трьох братів Ізяслава, Святослава та Всеволода називають триумвіратом Ярославичів. Відбулася Велика схизма — розкол християнської церкви на церкву східного обряду (православ'я) і церкву західного обряду (католицизм). Постанова константинопольського патріарха Михайла Кіруларія про закриття в межах імперії храмів західного обряду, викликала невдоволення в Римі, і папа Лев IX послав до Константинополя делегацію на чолі з легатом Гумбертом. Порозуміння досягнути не вдалося, і Гумберт від імені папи римського відлучив Михайла Кіруларія від церкви, на що константинопольський патріарх відповів відлученням папи римського та його легата. Помер папа римський Лев IX. Це відбулося 19 квітня, ще до відлучення від церкви константинопольського патріарха, що закладає сумніви в його легітимності. Герцог Нортумбрії Сівард окупував Шотландію, щоб допомогти Малкольму III в боротьбі проти Макбета, який узурпував владу, що належала батькові Малкольма — королю Дункану І. Альморавіди захопили торговий шлях золота в Гані. За даними китайських та арабських астрономів 4 липня почалось спостереження наднової, що спалахнула в сузір'ї Тельця. Упродовж 23 днів її можна було спостерігати навіть удень (упродовж року — вночі) — вона була в шість разів яскравіша за Венеру, і лише Сонце та Місяць могли затьмарити її. Після вибуху наднова перетворилась в Крабоподібну туманність, у центрі якої знаходиться зірка-пульсар, відстань котрої до Землі становить 6 тисяч світлових років. Оборона Манцикерта Битва при Атапуерці між арміями Фердинанда I Кастильського і Гарсії III Наварського. Битва при Мортемері між арміями нормандського герцога Вільгельма II і французького короля Генріха I. Народились Померли Ярослав Мудрий (близько 978-1054), державний діяч Київської Русі (великий князь київський). Лев IX, папа римський. Див. також Список керівників держав 1054 року 1050-ті