text: Тема. Шекспір – геніальний англійський драматург і поет доби Відродження. Мета: познайомити учнів з життєвим і творчим шляхом Вільяма Шекспіра, дати уявлення про його батьківщину, виховувати культуру зв’язного мовлення, розвивати навички виразного читання поетичних творів, вміння самостійно шукати та опрацьовувати потрібну інформацію; формувати такі риси характеру, як презентабельність, бажання і вміння змагатись.. Обладнання: портрет Вільяма Шекспіра, зображення театру “Глобус”, ілюстрації художників до трагедій Шекспіра, політична карта світу, виставка творів про Шекспіра (художніх, наукових, науково-популярних). Тип уроку: урок засвоєння нових знань. Хід уроку I.Презентація теми та мети уроку. Вступне слово вчителя. На уроках зарубіжної літератури ми не тільки знайомимось із найкращими майстрами світової літератури та їх творами, а й подорожуємо різними країнами. Сьогодні ми відвідаємо Англію. Є у неї ще й інші назви - Велика Британія та “країна туманного Альбіону”. Там ми дізнаємось багато цікавого про сучасну Англію та англійський театр доби Шекспіра і про самого Шекспіра. Правда, подорож буде віртуальною, а здійснити її нам допоможуть ваші однокласники. Вони заздалегідь отримали індивідуальні завдання, самостійно знайшли потрібний матеріал і протягом уроку будуть екскурсоводами у нашій подорожі. На кінець нашої подорожі пропоную провести конкурс “Кращий екскурсовод класу.” Отже, наш урок буде водночас урок-подорож і урок-конкурс. Будьте уважними під час екскурсій, слідкуйте за культурою мовлення екскурсоводів, їхнім умінням підібрати потрібний матеріал і зацікавити слухачів. Наш конкурс проходитиме в 3 турах. Починаємо I тур. Називається він “Екскурсія”. II. Формування нових знань, умінь та навичок Учитель. Подивіться на політичну карту світу. Це – (показує на карті) сучасна Англія. Якою вона є сьогодні? Про це знає 1 учень. (Називає його ім’я та прізвище) . 1 учень. Велика Британія – острівна країна, що розташована на північному заході Євразії. Крім острова Великобританія, північно-східної частини острова Ірландія, до складу країни входить низка невеликих островів, розташованих довкола. Сполучене Королівство Великобританії і Північної Ірландії- офіційна назва країни. Найближчими сусідами, що знаходяться на материку Євразії, є Франція та Бельгія. На заході держава межує з Ірландією, що була 700 років колонією Великобританії. Звільнення Ірландії відбулося 1949 року. Але 6 графств Ольстера залишились у складі Великобританії, яка належить до 7 найрозвиненіших країн світу, є членом ЄС. Столиця держави – Лондон. Учитель. Вулицями цього міста нас проведе 2 учень. (Називає його ім’я та прізвище). 2 учень. Герберт Уелс, відомий письменник-фантаст, у 1911 році писав:”Як на мене, Лондон – найцікавіше, найкрасивіше, найдивовижніше місто у світі”. З того часу багато що змінилося: з’явилися хмарочоси в Сіті, Центр Мистецтв на південному березі, діловий центр Декландс. Але Лондон, столиця світу, залишився вірним собі. Герберт Уелс і сьогодні міг би бути присутнім на дебатах у Парламенті, піти на концерт в Альберт-хол або послухати воєнний оркестр у королівському парку. Сучасний Лондон – великий міжнародний центр, який відвідує багато туристів із різних країн світу. Бувають там і наші співвітчизники. Вони вважають за потрібне обов’язково побувати на площі Парламента, уважно роздивитись Біг-Бен і послухати його голос. Приваблює туристів і Букінгемський палац, який побудував король Георг IV. Вартість будівництва досягла 700 000 фунтів. Величною архітектурною спорудою міста є Кенсінгтонський палац. У ньому народилась і виховувалась королева Вікторія. У музеї воскових фігур мадам Тюссо відвідувачів очікує зустріч з всесвітньо відомими особами: членами королівської родини, популярними акторами та політиками, зірками поп-музики. Музей знаходиться неподалік від Бейкер-стріт. У Лондоні працює найдавніший метрополітен у світі, який побудовано у 1863 році. У місті розташовані великі банки, правління страхових, судноплавних, поштових та інших компаній, торгівельні біржі, редакції найвідоміших газет. Лондон – найбільший культурний центр країни. Тут знаходяться Лондонський університет, Університет Сіті, Королівська академія драматичного мистецтва, Королівська академія музики та інші навчальні заклади. У місті працюють найбільша у світі Британська бібліотека та понад 30 музеїв. Серед архітектурних пам’яток Лондона найвідоміші: замок Вільгельма Завойовника – Тауер, Вестмінське абатство, “банкетний зал” палацу Уайтхолл, Британський музей та інші. Учитель. У сучасному Лондоні багато і театрів. Всі вони славляться якістю постановок ще з часів Шекспіра. А яким був англійський театр XVI століття? Відповідь на це запитання знає 3 учень. (Називає його ім’я та прізвище). Отже, давайте його послухаємо. А щоб краще зрозуміти його розповідь, проведемо словникову роботу. Театр – місце для видовищ і саме видовище, вистава. Ліцедійство – 1) гра на сцені; 2) прикидання. Драматургія – літературні твори для постановок на сцені. Трагедія – жанр драми: в основі зіткнення характерів, конфлікт, який обов’язково закінчується загибеллю героїв. Композиція драми - складається з зав’язки, розвитку дії, кульмінації та розв’язки. 3 учень. Перше спеціальне приміщення, призначене для публічних видовищ, було збудовано за Лондоном у 1576 році. Його збудував тесля Джеймс Бербедж, який взяв на себе керівництво трупою. Саме Бербедж і назвав зведену ним будівлю “театром”. Вона була овальної форми. Глуха стіна мала два виходи: один – для глядачів, другий – для акторів. Уздовж усієї стіни були розміщені галереї, розділені перегородками. Завіси в сучасному розумінні не було. Сцена протягом усієї вистави залишалась відкритою. Спектаклі демонструвалися завидна ( найчастіше після обіду), оскільки театр не мав даху. У трупі Джеймса Бербеджа, де понад 20 років працював Шекспір, були дуже талановиті актори: Річард Бербедж – видатний трагік, виконавець ролей Гамлета, Отелло, короля Ліра; Вільям Кемп – чудовий комік, найкращий виконавець ролі Фальстафа у п’єсі Шекспіра “Віндзорські жартівниці” та інші. Після смерті Джеймса Бербеджа його сини Катберт і Річард у 1599 році за південною межею Лондона побудували нове приміщення. Це був знаменитий театр “Глобус”. Майданчик овальноі форми було оточено високою стіною, з внутрішнього боку якої розташували ложі для аристократії, над ними – покриту соломою галерею для заможних жителів міста. Решта глядачів стояла з трьох боків сцени. Вистави проходили без антрактів і майже без декорацій. Два-три столи і кілька графинів – ось і приміщення таверни. Кілька дерев у діжках – ліс. Костюми ж, у яких виступали актори, виготовлялись дуже ретельно і відповідали певній епосі. Театральні трупи були невеликі: по 12 – 15 чоловік кожна, що пояснювалося матеріальною скрутою. Якщо діючих осіб у п’єсі було більше, ніж акторів у трупі, одному виконавцю доводилося грати 2 – 3 ролі. Жіночі ролі грали юнаки. Перші виступи актриси у ролі Дездемони зафіксовано тільки у 1660 році. “Глобус” уміщав 1200 глядачів. Театри цього типу збирали найрізноманітнішу аудіторію: поряд з молодими дворянами і чепурними дамами тут були представники найширших верств населення: торговці, ремісники, студенти, матроси. Найменше бувало у театрі представників поважної лондонської буржуазії, яка була охоплена духом ощадливості, тверезої розсудливості, ненавистю до розваг, вважаючи їх марнотратством і легковажністю. У “Глобусі” грала трупа “Слуги лорда-камергера”, у якій головним трагіком був Р. Бербедж, головним коміком – Р. Армін, головним драматургом – В. Шекспір. Трупа зіграла всі п’єси, написані Шекспіром після 1594 року. Трупа театру “Глобус” іноді грала і в закритому театрі, що звався “Блек фрайєрс”. До нього мали доступ тільки найбільш привілейовані члени суспільства; репертуар і стиль акторської гри тут зазнавали деяких обмежень, що виключали вільність, яка була звичною у театрі “Глобус”. Шекспірівську трупу часто запрошували на виїзні спектаклі до придворного театру, де вона мала багатші декорації і складні машинні пристрої для постановок. Можливо, деякі п’єси Шекспіра в першому варіанті були написані саме для таких вистав (“Сон літньої ночі”, “Макбет”, “Буря”). Шекспір писав для різноманітних верств населення, але основною його аудиторією були глядачі з народу. У 1613 році дерев’яна будівля “Глобуса” згоріла. Театр був збудований з каменю і знову відкритий у 1614році. Учитель. Наша наступна екскурсія до театру “Глобус”, співвласником якого колись був Вільям Шекспір. Тепер він – відомий у всьому світі поет і драматург. Які відомості про нього нам зберегла історія? Про це - 4 учень.(Називає його ім’я та прізвище). 4 учень. Ми мало знаємо про Шекспіра, - надто пізно похопилися його біографи. Адже перша зовсім коротенька біографія великого драматурга, написана якимсь Ніклзом Роу, вийшла друком у 1709 році, інакше кажучи, майже через сто років після його смерті. Відомий нам образ Шекспіра-людини з самого початку на добру половину складався з переказів, легенд, міфів. Протягом століть учені просівали цю руду. Як наслідок, на долоні шекспірознавства залишилась пригорща незаперечних фактів. Проте вони розрізнені, часом суперечливі. І біографічні прогалини мимоволі заповнюють припущеннями, гипотезами. В особистій долі творця “Гамлета”, “Ліра”, “Макбета” й досі багато темного, непоясненного. Він народився у Стретфорді-на-Ейвоні 1564 року, певно, 23 квітня. Це – факт, підтверджений записом у церковній книзі. Батько майбутнього поета, Джон Шекспір, розжився на чинбарстві і торгівлі вовною, а якийсь час навіть був міським головою. Його старший син Вільям у віці від семи до чотирнадцяти років відвідував так звану “граматичну школу” в Стретфорді. Довше вчитись йому не довелося: фінансові справи батька занепали, треба було брати участь в утриманні багатодітної сім’ї. Що він робив у ці роки, достеменно невідомо – чи то був учнем у різника (може, навіть у власного батька), чи то служив молодшим учителем. У 1582 році він одружився з Анною Хетевей, дівчиною трохи старшою за нього, дочкою заможного селянина. Незабаром народилася дочка Сьюзен, а через два роки – близнята Джудіт і Гамнет. Однак юний батько і чоловік недовго просидів біля родинного вогнища: близько 1586 року він подався до столиці. Поголос твердив, що то була втеча. За однією версією Шекспір браконьєрствував на землях всесильного в окрузі поміщика сера Томаса Льюсі і був змушений рятуватися від його помсти. За іншою – він посварився (коли не побився) з хазяїном, у якого служив. Що він робив у столиці спочатку, теж невідомо. За однією легендою, стеріг перед театром коней вельможних панів, що відвідували вистави. Це так само можливо, як і сумнівно. Відомо лише те, що незабаром він уже був всередині одного з лондонських театрів, здається, як суфлер чи служитель, який відповідав за шумові ефекти. Акторської кар’єри він так і не зробив: до нащадків дійшли відомості лише про дві зіграні ним ролі, до того ж другорядні, - це ролі тіні батька Гамлета і слуги Адама з комедії “Як вам це сподобається”. Зате Шекспір досить швидко досяг успіхів на іншій ниві. Приблизно з 1590 року він узявся за перо. З 1593 чи 1594 року входив до трупи Джеймса Бербеджа, яка давала вистави в будинку, йменованому “Театром”, і належав до “слуг лорда-камергера”. А 1599 року, коли сини Бербержа побудували театр “Глобус”, Шекспір став одним із співвласників цього прибуткового закладу. Він написав 37 п’єс, кілька поем і циклів віршів, 154 сонети. Протягом усього свого лондонського життя він купував нерухоме майно і землю, отож, коли близько 1612 року пішов на спочинок і повернувся в рідні місця, майбутнє близьких і власна його старість були забезпечені. Тільки він не дожив до старості. 23 квітня його не стало. Творчість Шекспіра залишила помітний слід в українській літературі. Михайло Старицький, Юрій Федькович, Панас Мирний, Пантелеймон Куліш, Леся Українка, Іван Франко, Марко Кропивницький, Михайло Драгоманов, Максим Рильський, Борис Тен, Микола Бажан, Василь Мисик, Дмитро Павличко, Дмитро Паламарчук перекладали твори великого англійського драматурга. П’єси Шекспіра з успіхом ідуть на сценах українських театрів. Вчитель. Думаю, настав час послухати невмирущі твори талановитого Шекспіра. Наші конкурсанти прочитають напам’ять по одному його сонету. Це буде II туром нашого змагання. Слідкуйте за виразністю читання віршів та багатством інтонацій наших конкурсатів. 1 учень. Сонет 130 Її очей до сонця не рівняли, Корал ніжніший за її уста, Не білосніжні пліч її овали, Мов з дроту чорного коса густа. Троянд багато зустрічав я всюди, Та на її обличчі не стрічав, І дише так вона, як дишуть люди, - А не конвалії між диких трав. І голосу її рівнять не треба До музики, милішої мені, Не знаю про ходу богинь із неба, А кроки милої – цілком земні. І все ж вона – найкраща поміж тими, Що славлені похвалами пустими. 2 учень. Сонет 102 Зроста любов моя, всякчас нова, - Люблю ніжніше, мовчки, до нестями. Торгує той дрібними почуттями, Хто серце всім на показ відкрива. В весняну пору нашої любові Тебе прославили мої пісні, - Так соловей співа на честь весни, Та влітку мовкне спів його в діброві. Не гаснуть чари весняного саду, Як стихне голос ніжного співця. Коли той спів лунає без кінця, Набридне він, утративши принаду. Тому на певний час умовк і я, Щоб пісня не обриднула моя. 3 учень. Сонет 88 Коли, свої виправдуючи зради, Нарузі віддаси мене й ганьбі, Я сам допомагатиму тобі, Себе ганьбитиму я без пощади. Найкраще знаючи всі власні вади, В них ладен я відкритися юрбі, Твоєї правоти і честі ради Найбільшу кривду спричинить собі. Та в жертві цій здобуток мій багатий Покриє легко всі мізерні втрати, Моє безчестя, кривди і жалі, Бо знатиму – не марно слугував я: Тавро лукавства, зради і безслав’я Не запалало на твоїм чолі. 4 учень. Сонет 121 Ліпш бути злим, ніж виглядать на злого, Впокорившись обмовам навісним. О суд очей чужих! Як нам із ним Погодитись нелегко, їй же богу! Чи б міг фальшивий зір цінити в скарб Мій серця жар? Здолав його б донести Шпигунський набрід, що кладе на карб Мені все те, за що я годен честі? Я – отакий, як бач. Ганьбить мене - Це міряти на свій аршин пігмеям. Та я ж високий як на них. Бігме їм Це не з руки. А хто мене зігне? На грішника – то всі, і навіть діти, В смолі пекельній мусили б сидіти. Учитель. Коли наші учні- конкурсанти готувались до проведення екскурсій, вони шукали потрібний матеріал у різних джерелах: підручниках, енциклопедіях, довідниках. А зараз ми надамо їм можливість поспілкуватись з випускником нашої школи, Олексієм (називає його прізвище), котрий 2 роки тому проходив студентську практику на батьківщині знаменитого Шекспіра і на власні очі бачив театр “Глобус”. Сподіваюсь, що це спілкування не буде марним, а стане додатковою інформацією і для екскурсоводів, і для всіх нас. Це буде III тур нашого змагання. Давайте назвемо його “Міні-прес- конференція”. А перед її проведенням згадаємо основні правила ведення діалогу. (Надруковані на папері правила роздає всім учням та учасникам змагання.) 1. Доброзичливо,шанобливо стався до співрозмовника. 2. Говори ввічливо, до старших звертайся на Ви. 3.У розмові торкайся теми, яка цікавить співрозмовника. 4. Чітко став запитання, зрозуміло висловлюйся, будь небагатослівним. 5. Учись уважно слухати співрозмовника. Не перебивай його, поки він не закінчить свою розповідь. Дослухай те, що він хотів сказати, до кінця, а вже потім, якщо не згоден, аргументовано заперечуй. Чим уважніше ти слухатимеш, тим приємніше буде людям з тобою розмовляти. 6. Не намагайся говорити голосніше від співрозмовника. Це невигідно тобі ж самому: хто говорить, не підвищуючи голосу, до того прислухаються уважніше, ніж до крикуна. 7. Розмовляючи, дивись на співрозмовника, але не хапай його за руку, не смикай гудзики, не плескай по плечу. Намагайся привернути увагу словами, а не руками. 8. Не починай розмову без потреби. Прес-конференція .(Можливий варіант). 1 учень. Добрий день, Олексію! Щиро дякуємо тобі за те, що ти знайшов час і відгукнувся на наше запрошення. Олексій. По-перше, я вдячний вам за те, що не забули мене і запросили до себе. Мені приємно відвідати рідну школу, побачити своїх вчителів. По-друге, щиро дякую вам за співучу рідну мову. В Дніпропетровську, де я навчаюсь в аграрному університеті, її не так вже й часто чути. 2 учень. Олексію, ми знаємо, що два роки тому ти проходив студентську практику в Англії. Скажи, як довго вона тривала? Олексій. Вона тривала майже півроку. 3 учень. Де саме ти працював? Олексій. Я трудився у господарстві, яке спеціалізується на садівництві. З весни я разом з іншими студентами доглядав за яблунями, черешнями, чорною смородиною. А влітку ми збирали врожай. 4 учень. Де ти жив? Олексій. Я мешкав у котеджі разом із студентами з Чехії, Болгарії та Литви. Пізніше до нашого братства приєднався практикант із Південної Африки. 1 учень. Що тебе найбільше вразило в Англії? Олексій. Вразила добротність у всьому, порядок. Все робиться там для людини. Доріжки, тобто олейки, скрізь вимощені дрібними камінцями. І ніяких канцерогенів! Заасфальтовані лише дороги для автомобілів. 3 учень. Що цікавого ти побачив там? Олексій. Кожного вихідного ми їздили до Лондону. Прекрасне місто! Музеї, театри, виставки! Але це все - дуже дороге задоволення. 2 учень. Чи бачив ти театр “Глобус”? Олексій. Так, бачив і, навіть заходив до нього! Я зрозумів, що англійці з повагою ставляться до Шекспіра. 4 учень. Який твір Шекспіра тобі найбільше подобається? Олексій. ”Гамлет”. Це надзвичайно філософська трагедія. Я люблю її інколи перечитувати. 3 учень. Що б ти побажав нашим учням ? Олексій. Старанно вчитись і бути у всьому наполегливими. 1 учень. Спасибі тобі, Олексію, за цікаву бесіду. До побачення. Олексій. Нема за що. До побачення. III.Підбиття підсумків конкурсу. Учитель. Наш конкурс добігає кінця. Настав час визначити переможця. І це зробите ви. Уявіть собі, що ви – представники туристичної компанії”ЕЛІТ-ТУР”. Вам потрібно прийняти на роботу ще одного екскурсовода. Кому з ваших однокласників ви запропонували б таку роботу? Це і буде переможець нашого конкурсу. Напишіть його ім’я та прізвище на аркушику папера, котрий я вам зараз роздам. (Роздає. Потім проходить між рядами парт з тацею, на яку учні кладуть свої папери. Діти за першою партою опрацьовують результати голосування. Учитель називає переможця. Його всі вітають і перев’язують стрічкою з написом “Кращий екскурсовод класу”. IV.Підсумок уроку. Аргументоване оцінювання учнів. Актуальне інтерв’ю. Учитель. Подорож завершено. Залишається обмінятись враженнями від того, що ми почули впродовж 45 хвилин віртуальної подорожі. - Що цікавого ви почули про Шекспіра? - Що вас найбільше вразило на уроці? - Чи можна вважати, що наша подорож була не тільки цікавою, а й корисною? V. Домашнє завдання. Опрацювати матеріал підручника про В. Шекспіра. Вивчити напам’ять сонет Шекспіра (121 або 130). Повторити вивчений матеріал про сонети Ф. Петрарки. Література 1.Бендаччі Т. Лондон. – Л.:ЛТД, 2001. 2.Ніколенко О. М. Зарубіжна література. – Х.: АН ГРО ПЛЮС, 2008. 3. Сафарян С. І., Султанов Ю. І. Зарубіжна література. – К.:Вежа, 2000. - С.231 – 234. 4. Шекспір В. Твори в шести томах. Т.2. – К.: Дніпро, 1986. 5. Яценко Б.П. Економічна і соціальна географія світу. - К.: Форум, 2004.


source: fineweb

text: Сент-Люсія Сент-Люсія є популярним місцем у туристів в Центральна Америка і Карибський басейн. Навіщо платити більше? Agoda.com пропонує найкращий вибір готелів в Сент-Люсія що відповідатиме бюджету вашої поїздки та вашим вимогам. Поки ви тут, не забудьте ознайомитися з різними регіонами, в тому числі Кастрі квартал, Гро-Острівець квартал, Вйо-Фор квартал. Кастрі, Острівець Гро, Вьйо-Фор - великі міста для візиту. Солодкі пропозиції на відстані одного кліка, коли ви користуєтеся послугами Agoda.com для бронювання вашої наступної поїздки до Сент-Люсія.


text: Механічний рух. Види руху. Відносність руху Для того щоб сказати, рухається тіло чи ні, необхідно подивитися, чи змінюється його положення відносно інших тіл. Механічним рухом називають зміну положення тіла відносно інших тіл з часом. Тіло, розмірами якого у даних умовах задачі можна знехтувати, називають матеріальною точкою. Наприклад, коли йдеться про рух космічного корабля, його розміри можна не враховувати порівняно з відстанню від Землі, корабель — матеріальна точка. А для космонавта, який знаходиться у космосі, корабель не є матеріальною точкою. Положення тіла можна задати тільки відносно іншого тіла. Таке тіло називають тілом відліку. Тілом відліку може бути будь-яке тіло. Для визначення положення тіла у просторі користуються системою координат. Якщо тіло рухається, тобто його координати змінюються відносно тіла відліку, необхідним є прилад для вимірювання часу руху тіла. Тіло відліку, система координат і прилад для вимірювання часу становлять систему відліку. Будь-який механічний рух розглядається в системі відліку, обраній спостерігачем. У різних системах відліку тіло поводить себе по-різному. Наприклад, пасажир, який сидить у вагоні потягу, знаходиться у спокою відносно вагону і рухається відносно залізничних рейок. Відносністю руху досить цікаво користуються для поповнення пальним баків літака у повітрі. Незважаючи на те, що відносно поверхні землі та атмосферного повітря літаки мчать зі швидкостями у кілька сотень кілометрів за годину, один відносно одного літаки перебувають у спокої. У фізиці розглядають різні види руху: - поступальний, - коливальний, - обертальний. Рух тіла, при якому всі його точки рухаються однаково, називають поступальним рухом. Поступально рухається автомобіль на прямолінійній ділянці шляху, коливається маятник годинника, а стрілки годинника обертаються навколо нерухомої осі. Коливаннями називають фізичні процеси, які точно чи майже точно повторюються через однакові проміжки часу. Рух по будь-якій криволінійній траєкторії називається обертальним.


text: Мета: продовжувати розкривати творчий світ поета; по- Глиблювати навички аналізу поетичного тексту, виразного читання; виховувати розуміння краси людських почуттів. Обладнання: збірки творів Петрарки у перекладах Д. Павличка, Д. Паламарчука, музика Ф. Ліста «Сонети Петрарки». Тип уроку: комбінований. Співати по-новому про любов я прагну... Ф. Петрарка ХІД УРОКУ I. Актуалізація Опорних Знань І Досвіду Учнів I. Бесіда з учнями на виявлення рівня сприйняття ними лірики Петрарки • Які враження викликали у вас вірші Петрарки? Чи важко було вам їх читати? Що саме викликало труднощі? • Чим вам близькі поетичні рядки Петрарки? • Які почуття переживали ви, читаючи сонети, присвячені Лаурі? • Які з віршів особливо вам запам’ятались? II. Формування Нових Знань, Умінь І Навичок 1. Слово вчителя Сьогодні на уроці — сонети Ф. Петрарки. Ф. Петрарка — віртуоз у жанрі сонета. Він довів цей жанр до досконалості, довершеності, забезпечивши тим самим його довге життя і популярність у європейській поезії. Сонети Петрарки дуже артистичні, багаті на поетичні порівняння, влучні метафори, гру слів, витончені комбінації. Але найголовніше в них — глибокий і дуже людський та людяний зміст, відтворення живої, ніжної, чутливої душі нової людини з її гуманістичними ідеалами. 2. Дослідницьке завдання • Аналізуючи сонети Петрарки, з’ясувати, у чому полягає но визна зображення кохання. 3. Виразне читання сонета No 1 4. Аналіз вірша. Бесіда з учнями • Про що автор просить читача в цьому сонеті — свого роду передмові до збірки? • Чому поет сподівається на «участь» закоханих? • Які епітети використовує він, характеризуючи колишнє почуття? Сонети Петрарки — це спогади про колишнє кохання, про юність, написані людиною похилого віку, яка багато чого бачила і багато чого пережила, і яка сподівається, що її поетичні рядки викличуть співчуття закоханих і емоційне співпереживання в читачів. 5. Виразне читання сонета No 61 («Благословенні будьте, день і рік...») у перекладі Д. Павличка. Аналіз вірша з елементами бесіди та складанням таблиці «Художні засоби в сонетах Петрарки» Епітети Порівняння Метафори Яким є настрій вірша? (Це своєрідна молитва душі й серця до коханої людини) Відомо, що Петрарка сприймав любов то як найвище благо, то як гріховне почуття. Як такі суперечливі погляди на кохання відобразилися у вірші? (Кохання — це найвища радість, але разом з тим і «солодкий біль», «серця рани». Але ліричний герой приймає все це і не відмовляється від кохання) Які засоби художнього увиразнення використовуються в сонеті? (Епітети: «ясний потік», «ім’я ніжне і кохане»; градація: «день і рік, і місяць, і місця урочі...»; оксюморон: «солодкий біль» — запис прикладів у таблицю) Яким змальовано ліричного героя? (Він по-лицарськи милується прекрасною дамою, жодної зухвалої думки немає в ньому. Це поклоніння коханій) 6. Виразне читання сонета No 162 («Щасливі квіти й благовісні трави»). Аналіз поезії. Бесіда з учнями Яким постає перед читачем ліричний герой? (Замріяним, заглибленим у себе. Але він не аскет, бо любить життя) Яким він бачить навколишній світ? (Світ реальний, сповнений краси) Яке ставлення героя до цього світу? (Він обожнює світ, адже в ньому живе кохана Лаура. Кохання відкриває душу героя назустріч красі) Якою зображена Лаура? (Ми бачимо її очима закоханого поета. Вона реальна й нереальна водночас. Це прекрасний ідеал) Якою є любов у сонеті Ф. Петрарки? (Вона є гріховною: це благо, що посилається людині. Любов очищає душу, облагороджує її, допомагає відчути красу реального світу) Якою є мова сонета? (Живою, образною, пристрасною. Відомо, що сонети Петрарка писав живою італійською мовою, а не латиною) Які засоби художньої виразності використовує поет? Знайдіть їх. (Епітети: «щасливі квіти», «ріки голубі», «благовісні трави»; порівняння: «віти, наче пави»; метафори: «о ріки голубі, ви омиваєте Лаури очі, їх блиск перебираючи собі» — запис у таблицю) Яким є настрій сонета? (Це сонет-роздум, у якому описано природу, враження ліричного героя, його щастя і легкий смуток. Сонет легкий і прозорий, пройнятий високим почуттям) 7. Музична пауза. Прослуховування запису музики Ф. Ліста «Сонети Петрарки». 8. Бесіда на з’ясування сприйняття музики учнями Визначте характер музики. Як композитор звуками передає тонкі душевні переживання героїв? Який зв’язок, на вашу думку, є між віршами Петрарки і музикою Ліста? 9. Творче завдання Яку б ви намалювали ілюстрацію до сонету «Щасливі квіти й благовісні трави...», які б кольори переважали на вашому малюнку? Обґрунтуйте свої міркування. 10. Виразне читання сонета «Ні зоряних небес мандрівні хори...» (пер. Д. Паламарчука). Аналіз сонета. Бесіда з учнями Які художні засоби використовує автор? (Епітети: «вісті радісні», «спів жіночий»; метафори: «смуток увійшов», «згасло сонце». Вони створюють барвистість та емоційність мови сонета — запис у таблицю) • Чи змінився настрій поета порівняно з попередніми творами? Чому? (Так. Настрій сумний, бо кохана Лаура пішла із цього світу. Вірш із другої частини збірки «На смерть донни Лаури») • Як тепер сприймає світ ліричний герой поезії? (Надзвичайно сумно, бо «згасло сонце і померкло все». Кохання для поета — сонце. Згасле сонце — то символічний образ передчасної смерті Лаури) • Знайдіть рядки, в яких Петрарка говорить як особа духовного сану. («Я кличу смерть, щоб ту зустріти знов». Церква говорить про життя після смерті: це життя духовне. Відомо, що попередник Петрарки, Данте, зобразив свою зустріч з Бе-атріче під час подорожі потойбічним світом) • Згадайте, що таке анафора? Знайдіть приклади анафори у тексті. Яка її роль? («Ні зір ясних мандрівні каравани». Уживається для підсилення зображуваних почуттів) • Яким постає ліричний герой у цьому вірші? 11. Індивідуальне завдання для учнів Картка No 1 Письменник Є. Богат писав про Ф. Петрарку: «Ми відчуваємо в Петрарці живу душу, що страждає і сумує, викликаючи гостре співчуття, бо кохає не «ідеальний», вигаданий образ, а живу, «земну» жінку. Його сонети — листи до неї». Знайдіть підтвердження цих слів у сонетах Петрарки. Картка No 2 Письменник Є. Богат писав про Ф. Петрарку: «Чим старшим він ставав, тим більше йому здавалося, що його кохання до неї — провина перед Богом». Знайдіть підтвердження цих слів у сонетах Петрарки. Картка М З Письменник Є. Богат писав про Ф. Петрарку: «...Кохав, незважаючи на обставини й відстані». Знайдіть підтвердження цих слів у сонетах Петрарки. 12. Усне малювання • Якою ви уявляєте собі Лауру — і земну жінку, і поетичний образ. 13. Творче завдання Прочитайте вірш О. Ніколенко «Лаура». • Які образи і мотиви поезії Петрарки використані в цьому вірші? • Як тут змальовується Лаура? Зверніть увагу на порівняння, визначте їх роль у тексті. • Яка думка утверджується у вірші? • Як вона співвідноситься з ідеями Відродження? III. Застосування Знань, Умінь І Навичок 1. Підсумкова бесіда • «Книгу пісень» називають ліричною сповіддю Петрарки. Доведіть правильність чи хибність цієї думки. • Яким є настрій сонетів? З чим пов’язані зміни настрою поезій Ф. Петрарки? • Схарактеризуйте образ ліричного героя збірки. (Ліричний герой — людина, багата внутрішньо, здатна сприймати красу природи, переживати, мріяти, мислити, кохати) 2. Робота з епіграфом • Поміркуйте, у чому полягала новизна оспівування кохання у творах Ф. Петрарки? • Як ви вважаєте, у чому поет випередив своїх сучасників? 3. Заключне слово вчителя Лірика Петрарки наскрізь оригінальна і нова, вона вражає щирістю почуттів, відвертістю, недарма її називають поетичною сповіддю Петрарки. Вона близька нашим почуттям, гармоніює з ними, допомагає нам пізнати себе. У своїх сонетах Петрарка утверджує право на радість життя, на кохання до реальної, земної жінки. Кохання — це свято душі, що облагороджує людину, найвище блаженство, якого прагне людська душа. У цьому виявилися передові погляди поета-гуманіста. Петрарку справедливо називають батьком європейської лірики, вчителем усіх видатних поетів Європи. IV. Оцінювання V. Домашнє Завдання


text: На мені не було ливчика, що явно тільки розіграло його апетит. Влад спустився поцілунками з моєї шиї до грудей, став кусати соски так, що я закричала від болю. Через секунду моя спідниця вже валялася на підлозі, а його руки стискали мою попку, пальці ковзали вздовж всієї промежини. Дійшовши таким чином до піхви, він сунув палець ТУДИ і став водити їм взад-вперед, потім двома пальцями, все швидше і швидше. Коли він зупинився, я відчула, як він кусає мене за мочку вуха, поплескав його трохи і шепнув: «Давно про це мріяв! Губи ковзали по всьому моєму тілу. Він був, як тигр, накинувся на свою дресирувальницю: він агресивно кусав мене дряпав, стискав груди, як ласкавий кіт пестив мій клітор мовою і пальцями, гладив живіт, стегна, смоктав пупок, соски ... Я не знаю, що на мене раптом знайшло, але весь мій дух опору куди випарувався, я зрозуміла, що хочу його. Я припинила спроби вирватися, просто віддалася насолоди. Диявол, секс з старшою на 30! Він порушував мене, а я просто божеволіла. Він то погладжував членом (який, до речі, у нього ого-го) у мене між ніг, то обережно вводив його, але тільки трохи. Я готова була вибухнути від бажання.


text: ^ Унаслідок подальшої диференціації первісного тіла перших примітивних вищих рослин у процесі їх еволюції спочатку виникли вегетативні, а пізніше, в найбільш високоорганізованих, генеративні органи. Провідну роль при цьому, як і при виникненні різних типів тканин, відіграв процес виходу рослин на сушу та їх адаптація до умов надземно-повітряного середовища. На основі аналізу викопних решток рослин вважають, що органи виникли з сукупності теломів – циліндричних осьових органів перших надземних рослин, які отримали назву ринієфіти. Весь листкостебловий пагін вищих рослин утворився в результаті об’єднання груп теломів і розділення функцій між циліндричними осьовими органами – стеблами та плоскими бічними органами – листками. Досить важливе значення в еволюції рослинного світу мало виникнення бруньок – замкнутих вмістилищ верхівкових меристем, які захищені листковими зачатками та бруньковими лусками. Корені, на думку вчених, виникли з теломів, які були розпростерті на поверхні ґрунту, а потім заглибились у нього. Під органом рослини розуміють частину її тіла, що має певну будову та виконує відповідні функції. У складі тіла вищих рослин виділяють два основні вегетативні органи: корінь і пагін. У свою чергу пагін складається зі стебла, бруньок і листків. Такий поділ відповідає первісній диференціації тіла надземних рослин. Крім того, всі елементи пагона онтогенетично виникають із єдиного масиву меристеми й один без іншого існувати не можуть. У найбільш високоорганізованих груп рослин на пагоні виникають генеративні органи, що представлені в покритонасінних рослин квіткою, плодами та насінням. У розміщенні органів вищих рослин можна прослідкувати окремі закономірності, що виражаються в полярності та симетрії. Полярність у розміщенні органів полягає в тому, що в тілі рослин є дві протилежно розміщені частини, які наростають у протилежних напрямках. На одному з кінців рослини розміщується підземна частина, що представлена різними типами коренів. На протилежному кінці знаходяться пагонові системи, що представляють собою надземну частину. В тілі рослин виражена не тільки морфологічна або структурна полярність, але й фізіологічна; вони між собою найтіснішим чином пов’язані й обумовлюють одна одну. Залежно від еволюційного рівня розвитку того або іншого організму полярність може проявлятись у більш простій або в досить складній формі. Симетрія в розміщенні органів полягає в тому, що через тіло рослини та її окремі органи можна провести площини симетрії. Вона проявляється як у зовнішній, так і в внутрішній будові органів. Радіально-симетричними є такі органи, як корінь, стебло, багато плодів і квітів. Двосиметричними або бісиметричні органами, коли через них можна провести дві взаємо-перпендикулярні площини, є окремі квіти та плоди, а також плоскі пагони деяких кактусів і зародки двосім’ядольних рослин. Односиметричними або моносиметричними є органи, через які можна провести лише одну площину симетрії й тоді частини органа або органи мають дві протилежні сторони (наприклад, листок, окремі квіти, більшість насінин). Зустрічаються також несиметричні або асиметричні, неправильні органи, через які не можна провести ні однієї осі симетрії (наприклад, листки або квіти окремих видів). ^ Корінь – це осьовий радіально-симетричний, переважно підземний вегетативний орган вищих рослин із необмеженим ростом у довжину. Основною функцією кореня є опора та закріплення рослини в ґрунті, а також поглинання поживного ґрунтового розчину (мінеральне живлення). Побічними функціями кореня є: утворення мікоризи й бульбочок; синтез окремих речовин (наприклад, ауксинів); дихання; запасання поживних речовин; виділення специфічних речовин; участь у процесах алелопатії – хімічної взаємодії між окремими рослинами за допомогою специфічних фізіологічно-активних речовин. Корінь не розділений на вузли та меживузля, на ньому не утворюються листки й екзогенні бруньки. За формою корені бувають ниткоподібними, шнуроподібними, веретеноподібними, циліндри-чними, конусоподібними, ріпоподібними, кулястими, шишкуватими. За глибиною проникнення в ґрунт корені також сильно відрізняються – від декількох сантиметрів до декількох десятків метрів. За функціями виділяють скелетні або опорні (з добре розвинутими механічними тканинами), ростові (швидко ростуть, але мало галузяться), всмоктуючі, втягуючі, запасаючі, мікоризні корені. ^ Утворення метаморфозних або спеціалізованих коренів пов’язане з виконанням ними нетипових або особливих функцій. Тому такі корені мають специфічну зовнішню та внутрішню будову. Найчастіше виділяють такі основні метаморфози коренів або групи спеціалізованих коренів вищих рослин із мікроорганізмами ґрунту: корені-підпорки, ходульні корені, епіфітні корені, корені-гаусторії або корені-присоски, дихальні корені або пневматофори, фотосинтезуючі корені, коренеплоди, коренебульби, мікоризні корені, корені з бульбочками. Корені-підпорки або стовпоподібні корені представляють собою додаткові корені, що закладаються на горизонтальних гілках рослин. Вони ростуть униз, укорінюються й утворюють власну кореневу систему. Ці корені досить товсті, нагадують стовпи й добре утримують крону. Одне дерево, таким чином, може розростатися до значної площі, утворюючи ніби гай. Такі корені утворюються, наприклад, у бенгальського фікуса або баньяна. Ходульні корені утворюються у видів мангрової рослинності, що населяють тихі, мілкі та мулисті морські береги в зоні припливів і відпливів. За походженням вони є додатковими й звисають униз, відходячи від гілок мангрових дерев. Такі корені забезпечують їм стійкість і кращий розподіл маси на одиницю площі. Мангрові дерева з ходульними коренями зустрічаються в тропічних лісах, на болотах (наприклад, пандануси, деякі види пальм). Дошкоподібні опорні корені розвиваються у великих дерев тропічного дощового лісу, насамперед із його найвищого ярусу. Такі корені бічні й формуються в основі стовбура дерева у вигляді трикутних вертикальних плоских виростів, схожих на дошки, що прилягають до стовбура. Завдяки дошкоподібним кореням маса дерева розподіляється на більшу площу. Слабо виражені дошкоподібні корені можуть формуватися й у дерев помірного поясу – бука, в’яза, тополі. Епіфітні корені (їх ще називають повітряними) розвиваються в рослин, які поселяються, ростуть і розвиваються на стеблах інших рослин, не паразитуючи на них, а використовуючи їх як опору. Такі рослини називаються епіфітами. Епіфітні корені на своїй поверхні мають спеціальну тканину – веламен, яка дозволяє кореням вбирати дощову воду або воду з дуже вологої атмосфери. Веламен знижує втрати води, забезпечує механічний захист розташованих під ним тканин; крім того, в деяких випадках він може функціонувати як фотосинтезуюча тканина. Епіфітні корені досить поширені в тропічних лісах і часто формуються у видів родин – Зозулинцеві, Бромелієві, Ароїдні. Корені-гаусторії або корені-присоски проникають у провідні тканини інших рослин і таким чином від них поглинають поживні речовини. На кінці гаусторії мають довгі волоскоподібні ряди клітин, які розростаються аж до деревини або провідного пучка, утворюючи розгалуження. Такі корені формуються в паразитичних (петрів хрест, повитиця, вовчок) або напівпаразитичних (омела, перестріч, дзвінець) рослин. Дихальні корені або пневматофори розвиваються в деяких тропічних дерев (наприклад, авіценнії, тропічного кипарису), що зростають на болотистих узбережжях океанів. Ці корені ростуть вертикально над поверхнею ґрунту, а на кінці мають систему отворів, які пов’язані з аеренхімою. Повітря з аеренхіми поступає в підводні органи рослин і таким чином покращує їх газообмін. У деяких видів (наприклад, у водяного горіха) розвиваються зелені асиміляційні корені, що виконують функцію фотосинтезу. Вони мають вигляд перисторозсічених ниток, які плавають у воді. Фотосинтезуючі корені утворюються й в омели, де вони представлені довгими циліндричними або дещо сплющеними утвореннями, що мають хлорофіл. Коренеплоди виникають у частини видів рослин, найчастіше дворічних (наприклад, у буряка, моркви, петрушки, редиски), як утворення, що виконують запасаючу функцію. Коренеплід є складним за морфологічною природою утворенням, оскільки тут приймають участь корінь і стебло – підсім’ядольне коліно або гіпокотиль і надсім’ядольне коліно або епікотиль. У складі коренеплоду виділяють три частини: головку, шийку та власне корінь. Коренеплоди характеризуються яскраво вираженим вторинним потовщенням із сильно розвиненою запасаючою паренхімою та атрофованою склеренхімою. Подібними до коренеплодів є коренебульби (іноді їх ще називають кореневими шишками), що також виконують запасаючу функцію. Вони мають на верхівці додаткові бруньки або вони тут легко утворюються. Коренебульби утворюються в георгінів, пшінки, батату, в багатьох видів орхідей. Від зовнішньо подібних до них стеблових бульб вони відрізняються відсутністю редукованих листкових лусок. Унаслідок симбіозу рослин із ґрунтовими грибами та бактеріями розвиваються спеціалізовані мікоризні корені та корені з бульбочками. До теми 9-10: Пагонові системи. Стебло Бруньки, їх будова й типи Брунька є зачатковим, ще нерозвиненим пагоном. У середині бруньки знаходиться апекс, який утворений апікальною меристемою, що забезпечує формування й ріст усіх органів пагона. Розрізняють вегетативні, генеративні (квіткові) та вегетативно-генеративні бруньки. Вегетативна брунька складається з серії зачаткових метамерів або зачаткових листків, які розміщені один над одним на зачатковій осі. З такої бруньки розвивається стебло з листками та новими бруньками. Зовнішні або нижні листкові зачатки всередині бруньки внаслідок нерівномірного росту більш-менш загнуті над внутрішніми або верхніми й прикривають їх і конус наростання пагона. Вузли в бруньці дуже зближені й у пазухах листкових зачатків уже можуть бути закладені зачатки бруньок наступного порядку. Генеративні бруньки містять у собі тільки зачатки суцвіття без зелених асиміляційних листків або одиночні квітки (в цьому випадку бруньку називають бутоном). У вегетативно-генеративній бруньці закладений ряд метамерів, а конус наростання перетворений у зачаткову квітку або суцвіття. Бруньки також бувають відкритими та закритими. Закриті бруньки містять зовні спеціалізовані брунькові луски, що виконують захисну функцію – вберігають меристемні частини бруньки від висихання й пом’якшують негативний вплив різких перепадів температури. Закриті зимуючі бруньки формуються в дуба, берези, липи, ліщини, вільхи, бузини та деяких інших дерев і чагарників, а також в окремих видів багаторічних трав’янистих рослин (наприклад, грушанка, копитняк). Якщо бруньки позбавлені спеціально видозмінених лусок і зовнішні листкові зачатки мало відрізняються від внутрішніх, то їх називають відкритими. Такі бруньки мають весною та літом ростучі пагони тих дерев і чагарників, які зимою мають закриті бруньки, а також однорічні та багато багаторічних трав’янистих рослин. Відкриті бруньки мають, як правило, деревні рослини тропічних і субтропічних зон планети. За розміщенням на стеблі пагона виділяють верхівкові та бічні бруньки. Бічні бруньки бувають пазушними, якщо розміщені в пазухах листків, і додатковими, якщо розміщені в будь-якому іншому місці пагона. Пазушні бруньки, що тривалий час не розвиваються, називаються сплячими. Пазушні бруньки можуть розміщуватись у вузлі поодиноко або групами. В останньому випадку виділяють серіальні або вертикально-рядкові бруньки, якщо вони розміщені в один ряд уздовж осі пагона (наприклад, у жимолості татарської, горіха грецького, робінії білої), колатеральні або горизонтально-рядкові бруньки, якщо вони розміщені в ряд упоперек пагона (наприклад, у вовчих ягід звичайних) та кільчасті, якщо вони розміщені колом (наприклад, у сливи домашньої). ^ За рахунок апекса, що міститься всередині бруньки, відбувається послідовне наростання пагона в довжину. Апекс представляє собою активно працюючий ростовий центр, який забезпечує формування всіх органів і первинних тканин пагона. В апексі бруньки, подібно до апекса кореня, знаходяться ініціальні клітини. При цьому у вищих спорових рослин присутня тільки одна ініціальна клітина, а в голонасінних і покритонасінних рослин ініціальні клітини розміщуються окремими шарами. В голонасінних рослин в апексі виділяють центральну материнську клітину, стрижневу (колончасту або серцевинну) меристему та периферичну або флангову меристему. В покритонасінних рослин також виділяють стрижневу та периферичну меристеми або, відповідно, туніку та корпус. Розвиток пагона починається з виникнення листкових примордіїв, які закладаються акропетально. Закладання примордіїв починається з дистальної частини бруньки. Спочатку вони мають вигляд невеликих горбочків, які наростають своєю верхівкою. В більшості випадків в основі такого зачаткового листка знову утворюється зачаткова брунька. Причини послідовного виникнення нових примордіїв поки що не знаходять достатнього пояснення. Була запропонована концепція гістогенів, згідно якої зачаток листка формує навколо себе поле, яке в свою чергу індукує появу нових листкових зачатків. Проміжок часу між вичлененням на апексі двох послідовних метамерів пагона, називається пластохроном. Перетворення бруньки в пагін розпочинається з розростання листкових примордіїв і росту меживузлів. Листки, що прикривають у бруньці конус наростання, ростуть нерівномірно й вигинаються назовні, відходячи від осі пагона. Найбільш зовнішні луски закритих бруньок при цьому не ростуть або ростуть слабко, швидко підсихають і відпадають, коли брунька починає розпускатись. Внутрішні луски, що розміщені вище вздовж осі бруньки, перед опаданням деякий час ростуть основами, тому в них весною різко відрізняються верхня темна підсохла частина, що зимувала на повітрі, та жива, блідо-зелена або рожева нижня, що була схована під нижніми лусками, а тепер стала рости. В зелених асиміляційних листків при виході з бруньки сильно розростаються пластинка й черешок (якщо листки черешкові). Меживузля ростуть вставним (інтеркалярним) ростом. Якщо вони ростуть інтенсивно, то отримується подовжений пагін. Якщо ріст меживузлів загальмований, то пагін залишається вкороченим. Внаслідок послідовного розгортання наявних у бруньці листкових зачатків і росту стебла на конусі наростання вегетативного пагона можуть продовжуватись формуватися нові листкові зачатки, так що брунька на верхівці ростучого пагона продовжує існувати як морфологічно відмежована його частина, котра самооновлюється й відтворюється. Пагін, який розвивається з бруньки впродовж одного вегетаційного періоду, називають річним. Багаторічна ж рослина може розглядатися як система послідовно утворених річних пагонів. У багаторічних рослин головне стебло й кожну його бічну гілку також можна вважати окремим пагоном. Із верхівкових бруньок наростає головний пагін, а за рахунок бічних пазушних бруньок виникають і розвиваються нові бічні пагони, за рахунок яких і галузиться головний пагін. Перший пагін, який є пагоном першого порядку, виникає за рахунок розвитку зародкової брунечки насінини. Так формується система пагонів, серед яких головний пагін буде пагоном першого порядку, його бічні пагони – пагонами другого порядку, а з подальшим галуженням будуть формуватися пагони третього, четвертого й вищих порядків. Пагін кожного порядку здатний до верхівкового росту доти, доки зберігає діяльність конус наростання його верхівкової бруньки. Верхівковий ріст властивий не тільки для головного, але й для пагонів інших порядків. Таким чином, пагін у цілому представляє собою систему пагонів різного порядку, що відрізняються віком, ступенем розвитку й іншими особливостями. Завдяки наявності різних типів бруньок, пагін має здатність до галуження. Галуження забезпечує значне збільшення поверхні контакту надземної частини рослини з повітряним середовищем, що сприяє кращому протіканню процесів дихання, транспірації та фотосинтезу. Залежно від здатності до галуження виділяють галузисті (більшість видів вищих рослин), слабкогалузисті (види родин Тонконогові, Осокові) та негалузисті (види родин Лілійні, Пальмові, Амарилісові) рослини. Залежно від місця найбільш виражено галуження пагонів виділяють акротонне (галуження найбільш виражене на верхівці рослини), мезотонне (галуження в основному відбувається в середній частині) та базитонне (галуження в основному відбувається в нижній частині рослини) галуження. За способом галуження виділяють дихотомічне, анізотомічне, моноподіальне, симподіальне та псевдодихотомічне галуження рослин. У процесі онтогенезу рослини типи галуження можуть змінюватись. При дихотомічному галуженні верхівкова брунька пагона поділяється на двоє й дає початок двом однаковим пагонам, верхівкові бруньки яких згодом також поділяються на двоє і т. д. Таким чином формується вилчасте розгалуження. Іноді верхівкова брунька може поділятись на три або більше частин, у результаті чого утворюється не два, а більше однакових пагонів. Дихотомічне галуження характерне в основному для окремих видів водоростей. Якщо при поділі верхівкової бруньки виникають два, але неоднакові пагони, один із яких більш розвинений, а інший відстає в рості, то це галуження називають анізотомічним. Таке галуження характерне, наприклад, для плаунів. При моноподіальному галуженні головний пагін весь час наростає в довжину за рахунок верхівкової бруньки, він є моноподієм. Бічні пагони виникають нижче верхівкової бруньки головного пагона, вони менше розвинуті й не переростають його. Моноподіальне галуження характерне, наприклад, для таких рослин, як ялина, сосна, дуб, тополя, жимолость, крушина, мак, буркун. При симподіальному галуженні верхівкова брунька зупиняється в рості й відмирає. Подальше наростання вертикального пагона продовжується за рахунок бічної бруньки, як правило, однієї з найближче розташованої до відмерлої. Відбувається так зване перевершинювання. При цьому пагін, який розвивається з такої бруньки і є пагоном другого порядку, стає пагоном заміщення. Він приймає напрямок росту головного пагона й як би його продовжує. В міру росту цього пагона його брунька також відмирає й перевершинювання повторюється. В результаті повторюваних перевершинювань вертикальний пагін рослини представляє собою симподій – складену вісь із пагонів різного порядку. Симподіальне галуження характерне, наприклад, для таких рослин, як береза, липа, ліщина, купина, медунка. В рослин із супротивно розташованими бруньками після відмирання верхівкової бруньки формується два супротивні пагони заміщення. Вони утворюють розвилку над залишком або рубцем відмерлої верхівки, створюючи уявлення ніби дихотомічного галуження. Таким способом виникає псевдодихотомічне галуження пагона, що зустрічається, наприклад у клена, бузку, кінського каштана. За напрямком росту виділяють ортотропні (мають вертикальну орієнтацію й характеризуються від’ємним геотропізмом), плагіотропні (мають горизонтальну орієнтацію) та анізотропні (ростуть під різним кутом до вертикального пагона) пагони. ^ Стебло – це основа пагона, що сполучає між собою всі його частини, а також корінь. Воно представляє собою вісь пагона, на якій розміщуються всі інші його частини. Стебло має, як правило, радіально-симетричну будову. Стебла виконують дві основні функції – несучу та провідну. Стебла сполучають усі частини пагона в єдину систему. Завдяки стеблу забезпечується збільшення поверхні рослини шляхом його галуження, утворення та найвигідніше розташування листків і генеративних органів. Стебло забезпечує висхідний і низхідний рух води та розчинених у ній речовин. Молоді пагони виконують функцію фотосинтезу. Видозмінені стебла виконують ще й додаткові функції, наприклад, нагромадження та зберігання поживних речовин у багаторічних стеблах, а також запасання води у спеціалізованих стеблах, зачіплювання за інші рослини, захист, забезпечення вегетативного розмноження рослин. Стебла рослин досить різноманітні й відрізняються за багатьма ознаками. За консистенцією стебла бувають трав’янистими або дерев’янистими, порожнистими (соломина) або виповненими (з серцевиною). За формою поперечного розрізу стебла бувають округлі або циліндричні (в більшості видів рослин), чотиригранні (види родин Глухокропивові, Ранникові), тригранні (види родини Осокові), багатогранні (види лободи, щавлю), сплющені (наприклад, тонконіг стиснутий, ситник членистий). Багато стебел мають зовні різного типу утворення у вигляді волосків, шипиків, колючок і т. п., можуть мати також крилоподібні утворення (наприклад, чина лісова). За характером росту та розміщенням у просторі виділяють наступні види стебел: прямостоячі (міцні, переважно ортотропні стебла з добре вираженими меживузлями; більшість видів вищих рослин); повзучі (переважно плагіотропні стебла, що вкорінюються у вузлах, із добре вираженими меживузлями; наприклад, живучка повзуча, суниці, жовтець повзучий, перстач гусячий); виткі (закручуються навколо опори за годинниковою стрілкою або навпаки; наприклад, хміль звичайний, березка польова, повитиця, квасоля звичайна); лазячі або чіпкі (стебла з погано розвинутою механічною тканиною, що зачіплюються за опору за допомогою вусиків; наприклад, огірки, гарбуз звичайний, горох посівний); сланкі (стебла з досить погано розвинутою механічно тканиною, що стеляться по поверхні ґрунту, не вкорінюючись; наприклад, остудник голий, моховинка лежача, звіробій сланкий, стелюшок); висхідні (нижня частина стебла стелиться по поверхні ґрунту, верхня – спрямована вертикально; наприклад чебрець, зірочники, вероніка лікарська); вкорочені (стебло погано виражене, з дуже зближеними вузлами, короткими меживузлями та зібраними в прикореневу розетку листками, утворює квіткову стрілку; наприклад, подорожник, кульбаба, лілійник, підсніжник). ^ Вторинне потовщення дерев’янистих рослин пов’язане з виникненням і подальшою періодичною активністю камбію. Камбій закладається між первинною флоемою та первинною ксилемою. Внаслідок поділу та наступної диференціації клітин камбію ближче до периферії стебла він утворює клітини вторинної флоеми або лубу, а до центру – клітини вторинної ксилеми або деревини. Однак, клітин ксилеми відкладається приблизно в чотири рази більше, ніж клітин флоеми. Тому в стеблі дерев’янистих рослин деревина займає основну його частину. Навесні в деревині утворюються широкі судини ксилеми, більше паренхімних клітин, менше волокон лібриформу. Наприкінці літа формуються дрібні товстостінні судини й трахеїди, а також волокна лібриформу з більш товстими оболонками, майже не утворюються клітини деревинної паренхіми. Наприкінці осені діяльність камбію припиняється до настання весни. Після зимового періоду спокою знову відкладаються великі клітини деревини. Тому межа між осінніми та весняними шарами деревини, як правило, чітко виражена й утворює річне кільце. На поперечному розрізі світлі ділянки річного кільця представляють весняну деревину, а темні – літню та осінню. В багаторічних дерев’янистих рослин таких кілець може бути досить багато й кожне таке кільце здебільшого відповідає одному року життя дерева. Ширина кілець певною мірою свідчить про сприятливість погодних умов. ^ Порівняно з коренем, пагін є досить мінливим за своїм зовнішнім виглядом. Це пояснюється його численними функціями. Зміна різних форм пагонів викликана як внутрішніми, так і зовнішніми причинами. Внутрішні причини викликають звичайну зміну форм росту одного й того ж пагона при зміні його функцій. Наприклад, у суниць функцію захоплення території виконують вуса, а утворені на них розеткові пагони збільшують поверхню асиміляції та формують квіти й плоди, що необхідні для подальшого відтворення. Зовнішні причини викликають пристосування до умов середовища. Такі зміни пагонів під впливом зовнішніх факторів можна спостерігати, наприклад, у водному середовищі. В процесі пристосувальної еволюції відбуваються зміни всього пагона або окремих його частин, найчастіше стебел або листків. Тоді й утворюються спеціалізовані або метаморфізовані пагони, як надземні, так і підземні. Слід зазначити, що видозміни стебла так чи інакше пов’язані зі змінами інших частин пагона. Тому метаморфізм пагона носить комплексний характер, оскільки всі його частини є тісно пов’язаними. На анатомічні та морфологічні особливості стебла передусім впливають екологічні умови існування рослини. Для водних рослин характерні стебла зі слабо розвиненою механічною тканиною. Покривна тканина таких стебел представлена лише епідермісом, клітини якого часто містять хлоропласти, зверху найчастіше покрита слизом. Продиховий апарат мало виражений. Провідна тканина спрощена, часто відсутні судини. Будова стебла залишається первинною – камбій хоч і закладається, але вторинна тканина майже не утворюється. Найбільш розвиненою тканиною в них є аеренхімна. В стеблах сукулентів (різні види кактусів, молочаї та молодило) найбільш розвинена водозапасаюча тканина, що сформована з тонкостінних гомогенних паренхімних клітин. Провідні пучки тут слабо розвинені. Механічну функцію виконують гістологічні елементи всіх тканин, які розміщуються рядами в повздовжньому та поперечному напрямках. Для ліан характерні гнучкі, тонкі й швидкоростучі з довгими меживузлями стебла. Вони мають добре розвинену механічну тканину. В дерев’янистих ліан камбій при вторинному потовщені не формує суцільної ксилеми, як у більшості двосім’ядольних рослин, а утворює пучки між якими знаходиться паренхіма. В стеблах склерофітів, навпаки, добре розвинена механічна тканина, що містить незначну кількість води. Зовні на їх епідермісі часто формуються захисні утворення у вигляді кутикули або різноманітних трихом. Різноманітні нетипові або видозмінені пагони пристосовані до виконання специфічних функцій. Виділяють підземні та надземні видозміни або метаморфози пагонів. Найбільш поширеними підземними видозмінами є моноподіальні та симподіальні кореневища, бульби, столони, цибулини, бульбоцибулини. Найбільш поширеними надземними видозмінами пагона є надземні столони, прості та розгалужені вусики стеблового походження, колючки стеблового походження, кладодії, філокладії, вкорочені пагони, сукулентні пагони. Кореневище представляє собою більш або менш довговічний підземний пагін, який виконує функції запасання речовин (переважно крохмалю), поновлення та вегетативного розмноження. Воно може бути горизонтальним, косим і вертикальним. На кореневищі утворюються численні додаткові корені, що розміщені поодинці або групами у вузлах або меживузлях. Старі частини кореневищ поступово відмирають, а їх верхівки наростають, пересуваючись поступово в нові місця. Розрізняють короткі та довгі кореневища залежно від довжини меживузлів (відповідно виділяють короткокореневищні рослини, наприклад, півники, гірчак, і довгокореневищні рослини, наприклад, пирій, купина). При руйнуванні зв’язків між частинами кореневища виникають окремі особини й таким чином відбувається вегетативне розмноження. Сукупність нових особин, які утворились від однієї материнської, називають клоном, а процес, що веде до утворення клону – клонуванням. Тривалість життя кореневищ становить від двох-трьох до кількох десятків років. За місцем формування розрізняють епігеогенні та гіпогеогенні кореневища. До перших відносять такі кореневища, які утворюються як надземні пагони з зеленими листками, а після відмирання листків втягуються в ґрунт за допомогою додаткових коренів і перетворюються в запасаючі органи. Такі кореневища формуються в копитняка, півників, медунки, фіалки. Гіпогеогенними називають кореневища, що з самого початку формуються в ґрунті. Такий пагін починає розвиватися з бруньки, розташованої під поверхнею ґрунту, й одразу стає кореневищем. Листки на ньому безбарвні, без хлорофілу. Через деякий час верхівкова брунька цього пагона загинається вгору й дає надземний пагін, який після цвітіння та плодоношення відмирає (наприклад, у конвалії, чорниці, вероніки довголистої). Епігеогенні кореневища вважаються первинними. Як і надземні пагони, кореневища залежно від способу наростання в довжину бувають моно- та симподіальними. На кореневище схожий каудекс, який є багаторічним органом пагонового походження й формується в багаторічних трав і напівчагарників із добре розвинутим стрижневим коренем, що зберігається впродовж усього життя рослини. Він також виконує функцію запасання поживних речовин і має бруньки поновлення, зокрема сплячі. Як правило, каудекс є підземним, зрідка – надземним органом і утворюється з коротких основ відмираючих напіврозеткових квітконосів (наприклад, у волошки) або з коротких осей розеткових пагонів, які занурюються в ґрунт (наприклад, у конюшини гірської). Поступове відмирання та руйнування каудекса й потовщеного кореня, на відміну від кореневища, починається від центру до периферії. В центрі каудекса (в серцевині) утворюється порожнина й може відбуватись його поділ на окремі частини – партикули. Цей процес поділу називають партикуляцією (результат старечого розпаду рослин). Партикули, як і материнська рослина, вже не здатні цвісти та плодоносити, не служать для розселення й розмноження. Каудексових рослин багато серед Бобових (наприклад, люцерна, конюшина, люпин), Айстрових (наприклад, полин, кульбаба, багаторічні волошки), Селерових (наприклад, борщівник, любисток, цикута). Деякі види рослин мають і кореневище, і каудекс (наприклад, люцерна румунська, конюшина середня). Бульбами називають видозмінені пагони, стебла яких у межах одного або кількох меживузлів розростаються, потовщуються й нагромаджують запасні поживні речовини та воду. Вони також слугують органом поновлення для одно- й багаторічних рослин, переносять несприятливий період, здійснюють вегетативне розмноження рослин. На бульбах можуть утворюватись звичайні або лускоподібні листки, інколи вони зовсім безлисті (наприклад, у цикламена). В картоплі редуковані листки називають брівками. Бульби відрізняються від кореневищ підземного походження кулястою або овальною формою, більшою товщиною й значною редукцією листків. У природі зустрічаються перехідні форми між бульбами та товстими кореневищами, наприклад, у ранника вузлуватого, чистецю болотного, м’яти польової. Внутрішня будова бульби свідчить про її пагонову природу. Зовні вона покрита перидермою. Під нею розміщується корова та серцевинна паренхіми, що виконують запасаючу функцію. Вздовж камбіального кільця на значній відстані один від одного розміщуються слаборозвинуті провідні пучки. Найбільш розвинутою є серцевинна паренхіма. Бульби є переважно підземними видозмінами, однак можуть зустрічатися й надземні бульби. Походження бульб у різних видів рослин різне. Підземні бульби найчастіше виникають на кінцях столонів, наприклад, у картоплі, топінамбура, стрілолисту. Інколи бульби формуються шляхом розростання гіпокотиля. У випадку розростання епікотиля або нижньої частини головного чи бічних пагонів бульби можуть мати листки. Надземні бульби розвиваються, наприклад, у кольрабі. Вони, як правило, зеленого кольору й здійснюють фотосинтез як і листки. Специфічні надземні бульби утворюються в епіфітних орхідей. Вони представляють собою потовщені соковиті верхівкові частини відрізків стебла, що містять запаси води, чим забезпечують перенесення несприятливого періоду рослинами. Вони часто нагадують за формою цибулину й їх називають псевдоцибулинами, повітряними бульбами, туберіями. Ці псевдобульби мають різні розміри та форму й утворені м’якими слизовими тканинами з товстостінним епідермісом зовні. Вони також здійснюють функцію фотосинтезу. Дрібні надземні бульби можуть утворюватись у пазухах листків деяких видів рослин, а також у суцвіттях, де вони відіграють роль виводкових бруньок. Підземні столони представляють собою недовговічні горизонтальні слабкі пагони з лускоподібними безбарвними листками та бульбами на їх верхівці. На відміну від кореневища, вони не виконують функції запасання поживних речовин; їх верхівкові бруньки перетворюються в бульби. При цьому верхівкова брунька столона потовщується, його вісь розростається, а лускоподібні листки перетворюються на брівки. Після утворення бульб столони руйнуються. Цибулина є, як правило, підземним пагоном із коротким сплющеним стеблом – денцем і лускоподібними м’ясистими листками, що запасають воду з розчиненими в ній поживними речовинами. Число лусок у цибулині може складати від однієї до кількох сотень. Зовні вся цибулина покрита сухими лусками. Від денця відходять численні додаткові корені. З верхівкової й пазушної бруньок цибулини виростають надземні пагони, а на денці утворюються додаткові корені. Цибулина слугує також органом вегетативного розмноження. Цибулини можуть бути плівчастими (щільними) та лускатими (нещільними). Плівчасту цибулину має цибуля городня, в якої всі луски – це підземні піхви зелених асимілюючих листків, які потовщуються й щільно охоплюють кільцями одна одну. Така цибулина характерна також для гіацинта й тюльпана. Лускаті цибулини має лілія лісова, в якої запасаючі луски – це лише зовнішні низові листки, що позбавлені листкових пластинок. Цибулини можуть бути одно-, дво- або багаторічними. Якщо наростання осі в них відбувається моноподіально, то розвивається пазушне суцвіття (наприклад, у підсніжника), якщо симподіально, то розвивається верхівкове суцвіття (наприклад, у гіацинта). Цибулини найчастіше утворюються в рослин із родин Лілійні, Амарилісові, Цибулеві. Цибулинні рослини поширені переважно в регіонах із середземноморським типом клімату – жарким літом і м’якими іншими сезонами. Тому запасання води за допомогою набухаючих і добре утримуючих її слизових речовин цибулини забезпечує виживання рослин у літню засуху. Найбільшого поширення цибулинні рослини набувають у степах, пустелях, напівпустелях; зустрічаються вони й у широколистяних лісах. У вигляді виводкових бруньок можуть утворюватись надземні цибулини в пазухах листків деяких видів рослин (наприклад, у лілії цибулинконосної, зубниці бульбистої) або в суцвіттях (у часнику). Бульбоцибулини нагадують цибулину, однак мають риси і цибулини і бульби. Лускоподібні листки цибулини тут не виконують функції запасання речовин, бо вони сухі й плівчасті. Запасаючим органом є стеблова потовщена частина бульбоцибулини (денце), що значно більша за цибулину. В зв’язку з цим бульбоцибулину слід трактувати як облистнену бульбу, а не цибулину. На осі такого видозміненого пагона добре помітні вузли, меживузля, пазушні бруньки, що можуть формувати нові дочірні бульбоцибулини. Бульбоцибулина формується в крокусів і косариків. Надземними столонами називають недовговічні повзучі пагони, що здійснюють фотосинтез і слугують для захоплення території та вегетативного розмноження. Їх можна побачити в багатьох видів рослин: перстача гусячого, костяниці, зеленчука жовтого, мітлиці повзучої та ін. Надземні столони ще називають батогами. Вони вкриті невеликими зеленими листками. В горлянки, наприклад, типовий пагін живе 3-4 роки й його існування завершується цвітінням. Однак, батіг захоплює нові території та, утворюючи нові розетки, слугує розселенню та вегетативному розмноженню рослини. До початку цвітіння він руйнується й, відігравши свою роль, гине. В суниць надземні столони називають вусами. Ці вуса не накопичують поживних речовин. Вони ще більш спеціалізовані для вегетативного розмноження: тонкі, слабкі, з дуже довгими меживузлями, без зелених листків, а лише з лускоподібними утвореннями. Майже одразу після вкорінення верхівкової бруньки вуса всихають і руйнуються, розетки відокремлюються в тому ж році або весною наступного року. Вусики стеблового виконують механічну функцію – утримують пагін у вертикальному положенні та прикріплюють його до опори. Закручуючись навколо опори, вусики втримують слабкі та тонкі стебла в найбільш вигідному до світла положенні. Вусики формуються у винограду справжнього та дикого винограду. На цих вусиках нерідко утворюються листки або квіти. У деяких рослин цілі пагони або їх частини перетворюються на колючки. Найчастіше це явище відображає реакцію рослин на нестачу вологи та тенденцію до зменшення випаровуючої поверхні рослини. Ці видозміни характерні для кактусів і молочаїв, які зростають у пустелях. У кактусів пучки колючок утворюються на метаморфізованих укорочених бічних пагонах – ареолах. Ці колючки – захисні структури, що перешкоджають поїданню рослин тваринами й сприяють виживанню колючих форм у процесі природного добору. У багатьох рослин колючки за своїм походженням є модифікованими пагонами, що розвиваються в пазухах листків. Такі тверді здерев’янілі колючки пагонового походження є в глоду, дикої груші, яблуні лісової, лимона, крушини. В гледичії здерев’янілі колючки утворюються зі сплячих бруньок. Анатомічна будова колючки є типовою для пагона: в неї добре розвинута серцевинна паренхіма, є широкі серцевинні промені. Сплющені гілки, що приймають форму листків, називають філокладіями або кладофілами. Їх можна побачити в рускусу понтійського та під’язикового, що зростають у Криму та на Кавказі. Вони мають обмежений верхівковий ріст. Великі філокладії, що несуть багато квіток, утворюються в тропічних філантусів. Вони функціонують як фотосинтезуючі органи. У всіх цих рослин сплющені зелені пагони функціонують як листки й повністю їх заміщують, однак, у порівнянні з листками, зменшують поверхню випаровування. На філокладіях можуть розвиватися листки, квіти або цілі суцвіття. З обох боків філокладій покритий епідермальною шкіркою, а основу внутрішніх тканин складає хлоренхіма, що нагадує губчасту паренхіму звичайних листків. Серцевина тут відсутня. Провідні пучки розміщені один навпроти одного й злиті своїми флоемними ділянками. До кладодіїв відносять сплющені стебла, що зберігають, на відміну від філокладіїв, здатність до тривалого верхівкового росту. Такі стебла також виконують функцію асиміляції, замінюючи відсутні листки й зменшуючи поверхню транспірації, вони також несуть листки та квіти. Кладодії формуються в холодку або спаржі. Як спеціалізовані пагони можна розглядати вкорочені пагони, що розвиваються з пазушних бруньок багатьох дерев і чагарників. Такі пагони мають досить короткі меживузля й невелике число тісно скупчених листків. Кожного року ці пагони подовжуються лише на декілька міліметрів і, як правило, не галузяться. Завдяки розвитку вкорочених облистнених пагонів досягається густота крони. В багатьох видів дерев’янистих рослин лише на вкорочених пагонах розвиваються квіти. Вкорочені пагони добре виражені в тополі, берези, бука, яблуні, груші. У представників американських кактусів, африканських молочаїв і стапелій розвиваються сукулентні стебла. В цих рослин листки перетворюються в колючки або зникають зовсім, а соковиті стебла запасають воду та здійснюють фотосинтез. У цих стеблах значного розвитку набуває водозапасаюча паренхіма. Схожі стебла мають рослини на сильно засолених ґрунтах, наприклад, солероси. До теми 11: Листок Функції листка Листок – це бічний, як правило стиснутий у поперечному напрямку, плагіотропний орган пагона, що має обмежений ріст. Листки мають більш-менш плоску форму й дорзовентральну будову. Листок виконує три основні функції: фотосинтезу, транспірації, дихання. Листок є органом повітряного живлення рослин, завдяки якому в процесі фотосинтезу відбувається утворення органічних речовин, що в подальшому надходять у всі інші органи. Листок може бути органом вегетативного розмноження, а видозмінені листки можуть виконувати ще й функцію запасання органічних речовин або води, захисту від поїдання рослин тваринами (листки, що перетворюються в колючки), зачіплювання за інші рослини (листки, перетворені у вусики), приваблювання комах (приквітки), додаткового живлення (листки комахоїдних рослин).


text: Реферат „ЖИТТЄВИЙ І ТВОРЧИЙ ШЛЯХ Т.Г.ШЕВЧЕНКА” На початку XIX ст. у середовищі української інтелігенції виникла своєрідна ситуація. Як ми пересвідчилися, духовні віяння, що захопили більшість країн Східної Європи й Росію, не оминули й Україну. Радикальні республіканські ідеї Французької революції були широко представлені на Україні декабристами та українськими членами Союзу об'єднаних слов'ян, водночас філософські концепції національної культури Гердера, без сумніву, надихали творчість харківських романтиків. Проте на Україні політична активність не поєднувалася з культурною національне орієнтованою діяльністю: політичні радикали лишалися «безнаціональними» й не відводили у своїх політичних проектах місця для України, в той час як пропагандисти української національної культури були далекими від політики консерваторами, відданими цареві та існуючому ладові. Цей поділ шкодив обом ідеологічним течіям і згодом перетворився на хронічну хворобу української інтелігенції, та, здавалося, він не так вже турбував покоління 1820-х років. Проте для наступного покоління, що сформувалося у 1840-х роках, поєднання національної культури з політичною ідеологією стане першочерговим завданням. Осередком покоління 1840-х років, до якого належали такі особистості, як історик М. Костомаров, письменник П. Куліш та поет Т. Шевченко, був не Харків, а Київ, де у 1834 р. постав новий університет. Представники цієї генерації походили як із Правобережної, так і з Лівобережної України і за своєю соціальною належністю були більш різнорідними, ніж їхні попередники — вихідці з дворянства. Серед молоді 1840-х років найвище підносилася постать однієї людини — Тараса Шевченка. Можна сперечатися про те, чи хтось із українців тієї доби справив на своїх співвітчизників сильніший вплив, ніж Шевченко. Але те, що в історії народу, який підводився на ноги у середині XIX ст., таке видатне місце посів саме поет, не було чимось винятковим. Культурна діяльність була єдиною цариною, де позбавлені держави українці могли виразити свою самобутність: тому часто провідну роль «будителів народу» відігравали поети, письменники, вчені. І все ж важко знайти інший приклад людини, поезія та особистість котрої такою повною мірою втілила національний дух, як це для українців зробив Шевченко. Життєвий шлях Шевченка символізував сумну долю його народу. Шевченко народився у 1814 р. в селі Моринцях на Правобережжі й виростав сиротою-кріпаком. Коли пан узяв його з собою до Петербурга, малярські обдарування юнака привернули увагу кількох провідних митців, які у 1838 р. допомогли викупити його з кріпацтва. Тоді Шевченко вступив до Імператорської Академії мистецтв, де здобув першокласну освіту. Водночас його інтелектуальні обрії значно розширилися завдяки інтенсивним контактам із багатьма українськими та російськими художниками й письменниками столиці. Незабаром ним оволоділа потреба висловити свої переживання в поезії. У 1840 р. вийшла друком його перша збірка українських поезій під назвою «Кобзар». Ці ліричні, щирі та сповнені музики вірші, переважно присвячені історії України, одразу ж привітали як українські, так і російські критики, назвавши їх геніальними творами. Вихід «Кобзаря» був, як зауважує Юрій Луцький, подією унікального значення в історії української літератури, поза як у ньому українська мова досягла літературної неперевершеності. Поет подолав одновимірність і обмеженість ролі, що її до тих пір відігравала українська література, спростувавши переконання таких, як, зокрема, знаменитий російський критик Віссаріон Бєлінський, котрі вважали, що мова українських селян не здатна передавати витончені думки й почуття. Відповідаючи на принизливі для української мови погляди Бєлінського, Шевченко писав: Теплий кожух, тільки шкода — Не на мене шитий, А розумне ваше слово Брехнею підбите. Досягненнями Шевченка були спростовані погляди його сучасника — українця Миколи Гоголя, який вважав, що талановиті українці можуть зажити літературної слави лише в контексті російської літератури. Шевченко розширив гнучкість, експресивні можливості й ресурси української мови, синтезувавши кілька українських діалектів, сільську і міську говірки, а також елементи церковнослов'янської мови. Тим самим він продемонстрував своїм співвітчизникам, що їхня мова здатна блискуче передавати найширше розмаїття почуттів і думок, довів, що українці не мають ніякої потреби спиратися на російську мову як на засіб досягнення вищого стилю. Його поезія фактично стала проголошенням літературної та інтелектуальної незалежності українців. Колишній кріпак не забував про своїх «знедолених братів» і, наче біблійний пророк, громогласно таврував гнобителів закріпаченого селянства. На відміну від більшості інших представників інтелігенції Шевченко не вірив у ліберальні проекти поступових реформ. У його віршах відкрито пропагувалися радикальні, революційні методи знищення несправедливості в суспільстві. У знаменитому «Заповіті» він закликав своїх земляків: Поховайте, та вставайте, Кайдани порвіте І вражою злою кров'ю Волю окропіте. І мене в сім'ї великій, В сім'ї вольній, новій Не забудьте пом'янути Незлим тихим словом. Обурення Шевченка соціальною несправедливістю нероздільно переплітається з його ненавистю до національного гноблення на Україні, на цій «нашій не своїй землі», як він про неї писав. Непримиренний ворог царського самодержавства, він закликає до самовизначення України задовго до того як цю ідею підтримали його помірковані колеги-інтелігенти. Така спрямованість з усією очевидністю проступає в його тлумаченні історії України, цієї найулюбленішої з його тем. Хмельницький для Шевченка — і «геніальний бунтар», і людина, відповідальна за фатальний союз України з Росією, внаслідок чого Україна втратила своє самоврядування. Його симпатії на боці таких козацьких ватажків, як Полуботок, що повставали проти царів: тих же, хто потурав Москві, він нещадно засуджував. Шевченко не приховує ненависті до Петра I, називаючи його «тираном» і «катом», та й до Катерини II він ставиться не краще. Полемізуючи з найвидатнішим російським поетом Олександром Пушкіним, який вихваляв цих монархів, Шевченко писав: Тепер же я знаю: Це той Первий, що розпинав Нашу Україну, А Вторая доконала Вдову-сиротину. Кати, кати! Людоїди! Але націоналізм Шевченка не був шовіністично обмеженим, він вважає прагнення України до свободи складовою всезагальної боротьби за справедливість. Як свідчать поема «Єретик», присвячена знаменитому чеському великомученику Янові Гусу, та поема «Кавказ», поет симпатизує пригнобленим народам усього світу. Поезія Шевченка (деякі її зразки були настільки бунтарськими, що їх не публікували аж до 1905 р.) розбурхувала в його сучасників нові хвилюючі думки й почуття. Історик Костомаров писав: «Шевченкова муза зірвала покрови, що закривали від нас життя народу, й споглядати його було страшно, солодко, боляче й п'янко». Шевченко змусив своїх колег бачити в народі не лише барвисті звичаї, а й його страждання. В історії козацтва він шукає не романтичних героїв, а уроків, що ведуть до кращого майбутнього. Україна для нього не просто мальовничий регіон Російської імперії, а край, що може й має стати незалежним. Як справедливо зазначається, цитатами з Шевченка, як цитатами з Біблії, можна доводити "все", і кожна "ідеологія" чи "партія" у нас може з тріумфом проголошувати Шевченка своїм, відтворювати вигідний для себе образ, що власне, проявляється у всьому шевченкознавстві, де в потугах пошуків свого образу загалом забувається сам поет, витворюється його культ та бажане для себе його бачення. Звертаючись до цього питання, деякі шевченкознавці (наприклад, Г.Грабович) виділяються три найбільш поширені образи Шевченка. Отже, з погляду соціалістичного реалізму Тарас Шевченко подається як реаліст, матеріаліст та атеїст, революційний демократ, учень і соратник Бєлінського, Чернишевського та Добролюбова, що гнівно викривав, засуджував та таврував те й те, тих і таких, палко любив велику російську культуру та її корифеїв, "речник народу, полум'яно закликаючий громадою обух сталить", із зброєю в руках виступати проти кривавих гнобителів, рішуче визволятися від кайданів, боротися за нові суспільні взаємини без царя супостата, без кріпосника-людожера, без мироїда-багача, без попа-лицеміра, тобто більшовик, але не зовсім ленінський і не без помилок, хоча б у ставленні до Хмельницького, Переяславської Ради. У розумінні Д.Донцова Шевченко виявляється крицевим носієм національності, державної ідеології, незламним лідером-трибуном, котрий закликає до безжалісної розправи не тільки з ворогом-супостатом, а й зі своїми нікчемними й запроданими земляками. З точки зору народництва (від Костомарова до поетів та публіцистів наших днів) Шевченко сприймається як Пророк та Геній, мислиться лише у призмі народу, з ним ідентифікується Україна, українство, потреби й доля українського народу. Звичайно, в кожному з образів Тараса Григоровича є дзеркало істини, в цілому він постає настільки заромантизованим, що говорити про його власний романтизм не доводиться. Романтизм становить єство його поезії і є не просто результатом впливу західноєвропейських традицій та ідей, а органічним зростанням з традицій народної творчості, хоча й перші впливи не виключаються. Що стосується світогляду Шевченка, його витоків, то і тут діапазон суджень досить широкий. На думку Є. Маланюка, Шевченко, як і Гоголь, вийшов з тієї верстви, що була у ХVIII столітті єдиною, верстви козацької, яка потім під адміністративним тиском російської імперії роз'єдналась. Якщо Гоголя родить українське дворянство, котре національно деградує, то Шевченка – закріпачене селянство, в якому є значні відсотки української шляхти, де відбувається повільний процес регенерації. Потрапивши до Петербурга мимохідь, він своїм "селянським" національним здоров'ям не тільки не відчув згубного впливу його життя, а й зумів оформити свою розумну національну суть. У темряві ночі бездержавності Шевченко висвітив орієнтири державності, акумулював національний дух – дух козацької доби, "козацької шаблі", передавши його не тільки живим, а й поколінням ненароджених. У його творчості синтезована єдність тіла і душі, духу України, і саме завдяки синтезу людина у нього постає як образ Божий: вона ніколи не скалічена, однакова в добрі і злі, повна, багата внутрішнім змістом. Витоки світогляду Шевченка, зміст його поезії деякі його дослідники (наприклад І. Крип'якевич) виводять не із суспільного стану поета, як це робить Є. Маланюк, а із сутності всіх умов, у яких він жив і творив. Він зростав там, де ще доживали свого віку очевидці Коліївщини, де були живі згадки про козаччину, де співали думи про Хмельницького, відчувши злидні, нужду і упокорення селянина-кріпака. Глибоке знання життя, традиції боротьби за волю і не менше прагнення до неї дали змогу йому викласти те, що було у Статуті братства, своїм полум'яним словом, словом поезії, інстинктивно розуміти минуле, виробити свій погляд на світ, давні часи і події, звернутися не тільки до сучасників, а й до нащадків із закликом вирішувати не поточні, а вічні проблеми, сягаючи до основ національного буття. Унікум за своєю народністю, Шевченко вніс новий зміст, нові мотиви в народну літературу і, звернувшись до минулого, в ідеалах яких, за народною традицією, знайшов нові мотиви, співзвучні своїм ідеалам суспільної справедливості, свободи і національності, протесту проти політичного гніту і будь-якого посягання на свободу і гідність людини, людської особистості, заклавши міцні підвалини національного відродження. Д.Чижевський, характеризуючи світогляд Т.Шевченка як "антропоцентризм", сутність якого полягає у зведенні людини у центр всього буття, всього світу як природи, так й історії, усіх сфер людської культури, зумів показати специфіку цього погляду, особливо по відношенню до природи. Він показав, що за таким світоглядом природа постає як щось підпорядковане людині, резонатор або дзеркало, прислуховуючись або вдивляючись в які людина чує і бачить саму себе. Природа відгукується на все, що діється в серці людини, відбиває її внутрішнє життя в наглядних образах та символах. Однак, як саме природа відгукується на життя людського серця, говорить з людиною, озивається до неї, підслуховує її, сумує, хвалить Бога, плаче, сміється, -- усе це залежить від того, що переживає людина, яка завжди залишається у центрі образу, історії, житті історичної події. Визнаючи справедливою характеристику світоглядних позицій Шевченка Д.Чижевським (хоча вона властива й попереднім оцінкам, але чітко не виражена), доречно звернути увагу на ту особливість формування світогляду поета, на яку вказує Г.Грабович. Він підкреслює, що в центрі світогляду творчості Шевченка стоїть насамперед відчуття самого себе, власної долі й болі, свого "Я", чітко структурованих через інтенсивний автобіографізм самого митця як поета, носія слова. Шевченко і став великим Поетом, Генієм, Пророком тому, що духовні колізії свого часу зробив драмою свого життя, а патріотизм – мірою справжньої любові людини до людини. Саме через символізм автобіографізму витворюється точна модель всього творчого світу Шевченка з чітким висвітлення гостроти розподілу на демони зла і добра, без жодного компромісу середини як відносно самого себе, так і відносно інших. Тому у сфері його творчості знаходиться все, оскільки воно людське. На сторону людського, його сторожі становиться Слово, носієм якого постає поет. Зливаючи свій голос з голосом Бога, поет стає Пророком, а його слово – пророчництвом. Якщо сподвижницька постать Пророка надає силу поетові, то невміння писати неправду, відкритість, здатність оголити себе і бачити правду, відкинути всі завіси, затишність не тільки явищ ілюзій, а й того земного самообману, що не тільки не бачить людської правди, яка полягає в тому, що не тільки пани, а й простий люд жорстокий, надають силу пророцтвам поета, вимагають слідувати силі правди і не лукавити з собою за будь-яких обставин. З пророцтвом поета пов'язується ще один елемент романтизму його світогляду – міфотворчість. Велика правда завше осліплює, вона не тільки не освітлює, а й затьмарює, і чим яскравіше світло, тим глибші тіні, більше бажання зазирнути туди. Міф постає тут аналітичним та синтетичним окресленням пророцтва, з'єднанням холодного з гарячим розумом, розуму з почуттям, засобом висвітлення прихованого, затіненого, вищого та віщого, віщої правди, модернізацією цієї правди як відповіді відчуттів на сучасне для митця, репрезентованого минулим, за яким стоять не ідеї, сили , події, а люди. Ось це і зумовлює цілісність світогляду Тараса Григоровича Шевченка як Генія і Пророка, силу і славу його правди. Тарас Шевченко не лукавив із собою у послідовній антикріпацькій та антицарській позиції, критиці соціальних та суспільно-політичних порядків самодержавно-кріпацької Росії, справедливо вважаючи кріпацтво і самодержавство основою не тільки небаченого гноблення народів, а й причиною відсталості самої Росії. Все життя прагнув він до свободи, боровся за знищення кріпацтва, національного гноблення, ліквідацію самодержавства, вірив, що настане такий суспільний і політичний лад, який забезпечить свободу народові, всебічний розвиток особи. При цього боротьбу за справедливість, щастя і добро проти зла і насильства Шевченко тісно пов'язував з ідеєю милосердя, яке розумів як істина людське почуття, співчутливе ставлення людини до людини, прагнення робити добро, допомагати їй у боротьбі з горем, нещастям. Тарас Григорович гнівно засуджував тих, хто принижує беззахисного, попирає його гідність, обманює, кривдить людину, робить їй зло, спричиняє муки та страждання. Милосердя визнавав вищою основою людської гідності, духовності, людських взаємовідносин, вчинків, проступків. Світоглядні позиції Шевченка зумовили своєрідність його ставлення до минулого, історії. Бачення світу у нього при всій загальнолюдській спрямованості глибоко національне, позачасове. Символічним кодом у ньому зосереджуються колективні надії і пам'ять, минуле, сучасне і майбутнє, розкриття якого дає змогу пізнати світову правду і про приховані колективні гріхи, і про "золотий вік", який і ще повернеться. В історичному інтелектуальному ключі все це спрямовується на глибоке відчуття української історичної долі й колективної душі, природнім шляхом поєднуючи, здавалося б, несумісні способи мислення – мислення XVIII століття козацько-станового патріотизму як апофеозу України, її історії та права, з романтичним апофеозом світової своєрідності народу, баченої поісторично, що постає моделлю України. Проявляючи значну цікавість до історії України, історії українського народу, в минулому Шевченко бачить насамперед людей живих, конкретних, які стогнуть у кайданах, стогнуть так само, як і сьогодні, усвідомлює, що неправда є неправдою людською, неправдою царів, панів, попів і неволя є неволею мужицькою, неволею українською. Саме тому його цікавили в історичному минулому України передусім події і традиції, які були пов'язані з визвольною боротьбою українського народу проти своїх поневолювачів, соціального рабства, національного гноблення. Він високо цінував Запорізьку Січ, історичних діячів, які стояли на чолі визвольної боротьби українського народу, цінував їх такими, якими вони були. І сьогодні постають блюзнірством потуги деяких публіцистів та філологів, які, втративши почуття будь-якого здорового глузду, навиривавши з творів Шевченка десятки цитат поза їх конкретним змістом, намагаються довести, що саме він обґрунтовує термін "пан" як вищу форму звернення при спілкуванні українців. Тарас Шевченко, виражаючи природну та законну ненависть до царизму і російських поміщиків, які розглядали Україну своєю провінцією, не переносив цієї ненависті на російський народ, на російських кріпаків, що конали в неволі так само, як і кріпаки українські. Любов до українського народу поєднувалась у нього з любов'ю до народу російського, народів Кавказу, Середньої Азії, інших регіонів та окраїн Російської імперії, вірою в те, що не повинно бути ні заюрмлених народів, ні людей. Тому стоячи на боці рідного народу, його національної свідомості, гідності, він культивував почуття єдності і дружби народів, визнання за ними права вільно розпоряджатися своєю долею, гідністю людського існування без будь-якої зверхності над іншими в "сім'ї вольній, новій". І це цілком правомірно. Роль Шевченка як людини і пророка формувалась і корінилась в існуючому царському ладі. Щоб бути пророком і провісником свободи, він мусив бути частиною двоїстого колоніально-імперського, українсько-російського світу, враховуючи всі його реалії, хоча основним для поета все-таки була доля рідного народу, його культури, мови. В українській новій літературі Тарас Шевченко був першим, хто закликав українців не цуратися самих себе, не виступати у ролі придуркуватих провінціалів чи хитрого малороса, доводив, що самоствердження України має історичні та соціальні виміри. Створивши українську літературну мову, українську літературу як чинник національної самосвідомості, могутню зброю у розвитку культури українського народу, освічуючи його у дусі вільнодумства, гуманізму та патріотизму, Тарас Григорович спростував великодержавне твердження про те, що українська мова загалом не існує, так і погляди русифікованого "освіченого" пануючого класу і його прибічників на українську мову як на мужицьке "наречіє". Збагативши рідну мову, розглядав її як культурне надбання, найбільшу духовну цінність народу, виступав проти її засмічування, за подолання примітивізму та лихословлення, закликаючи навчатися чужого і не цуратися свого. Типово романтичним було ставлення Шевченка до релігії, формування якого, на думку шевченкознавців, певною мірою йшло під впливом поглядів Д. Штрауса. В щоденниках, творах поета багато гострих висловів на адресу церковної обрядності, всіляких забобонів, виступів проти зловживань релігії з політичними цілями, проти релігійних війн, кровопролиття і сліз в ім'я релігійних пристрастей тощо. Архієрейську службу Шевченко розглядав як щось "тибетське", "лялькову комедію", апокаліпсис вважав алегоричною дурницею, розцінюючи вказане як виродження, занепад дійсної релігійності, відкидав в релігії все те, що робить з неї якусь абстрактну силу, яка стає байдужою до живих потреб людини, виступає проти індивіда, перешкоджає вільному розвитку особи, задоволенню її внутрішніх потреб. Для Шевченка релігія мала сенс як засіб боротьби за свободу людини, її щастя. Ось чому, критикуючи все те, що затьмарює, псує, закриває вічний, святий, дійсний зміст віри, він постійно цікавився релігійними проблемами, перечитував Біблію, часто цитував її, брав з неї епіграфи, називав "єдиною моєю відрадою". Дійсною вірою Тарас Шевченко вважав народну віру, яка, зберігаючись у народних звичаях, обрядах, душі простого народу, вимагає встановлення безпосереднього зв'язку та відносин з Богом і людиною, не потребую чи ніяких посередників та інших об'єктів наших поклонінь. За старими традиціями надзвичайно ідеалізовував Богоматір як ідеальний тип матері (Марія), антропологізуючи Христа, наближав його до людини, цінував у ньому вищі людські якості – високе, святе, правдиве. Для Шевченка Бог поставав захисником гноблених, виразником їх надій, прагнень, де любов до людини, повага, чуйність, взаємоповага в праці, подолання труднощів і негараздів виступали тією керівною ниткою, якою має користуватися кожний і без чого людина черствіє, стає грубою, втрачає гідність, проявляє самолюбство, попирає інтереси та права інших. Щодо християнства, то в творчості поета вона приймає вигляд того типу народної релігії, в якій, "Христос за плугом йде, а Марія несе йому їсти". Використана література 1. Бондар М. Образ України в поезiї Т.Г.Шевченка // Вiсник АН України. —No6. — 1993. — С.56-60. 2. Донцов Дмитро. Вогонь з Холодного Яру // Дивослово. — No3. — 1994. — С.3-12. 3. Івакін Ю. Поезія Шевченка періоду заслання. — К., 1984. — 236 с. 4. Лепкий Богдан. Про життя і твори Тараса Шевченка. — К., 1994. — 125 с. 5. Неділько Г.Я. Тарас Шевченко: життя і творчість. — К., 1988. — 245 с. 6. Носань С.Л. Геній правди (до 175-річчя від дня народження). — К.: Література і мистецтво, 1989. — 96 с. 7. Смілянська В.Л. Біографічна Шевченкіана. — К., 1984. — 245 с. 8. Шагiнян М. Тарас Шевченко. — К., 1970. — 256 с. 9. Шевченко Т.Г. Повне зiбрання творiв у 12 томах. — Т.1-2. — К., 1989. 10. Шевченко Т.Г. Кобзар. — К., 1987. — 503 с. Еще из раздела Литература : зарубежная:


text: Протей Проте́й (грец. Proteus) — син Океана (варіант: Посейдона) і Фетіди, морське божество. За епосом, жив на острові Фарос, поблизу Єгипту, пас Посейдонових тюленів, мав дар віщування і здатність перетворюватися в різних тварин і навіть у різноманітні речі. За пізнішою (єгипетською) версією міфа, Протей був одним з найдавніших єгипетських царів, який (за Стесіхором та Евріпідом) відібрав викрадену Єлену, а Парісові залишив тільки її привид. Пізніші містики, передусім орфіки, вважали Протея символом першооснови світу — матерії. Зображували Протея старим дідом. У переносному значенні Протей — гнучка, багатогранна, здатна до швидких і несподіваних змін людина.


text: Якщо ви приїхали до Берлін, в Hotel am Anhalter Bahnhof ви відчуєте себе як удома, де пропонуються апартаменти високої якості і відмінний сервіс. Всього у 4.5 km від центру міста та у 12 km від аеропорта, цей 3-зірковий готель приваблює безліч туристів щороку. Через безпосередню близкість до таких пам"яток, як єврейський музей, Грусенкабінет Берлінський музей, Єврейський музей, відвідувачі просто полюблять його за це місцерозташування. Hotel am Anhalter Bahnhof пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Перебуваючи тут, гості мають можливість насолоджуватися газети, сейфи, торговий автомат, автостоянка, допускається розміщення домашніх тварин. Гості можуть обирати серед 45 номерів, кожен з яких випромінює атмосферу гармоніїї та світла. Протягом дня ви можете насолоджуватися релаксуючою атмосферою з дитячий майданчик. Незалежно від мети вашого візиту, Hotel am Anhalter Bahnhof є відмінним вибором для вашого перебування в Берлін.