text: 106.29 Kb. “Тижневі і місячні біоритми. Оздоровчі біоритми в місячному циклі” Наш календарний місяць, що нараховує 30-31 день, ніяким періодичним процесам Природи не відповідає. Зате місячний місяць із тривалістю в 29,5 дня є природний період, з яким зв'язані циклічні зміни в природних процесах на Землі. Протягом місячного місяця відбуваються припливи і відливи на морях і океанах, причому потужність їхній збільшується і зменшується в залежності від дня місячного місяця; міняється поводження атмосфери, що, у свою чергу, відбивається на багатьох метеорологічних явищах; проходження Місяця через магнітосферний шлейф Землі змінює параметри магнітосфери; відображення сонячного світла від поверхні Місяця також періодично міняється, і всі ці зміни мають своє відображення в організмі рослин, тварин і людину. Так, від місячного циклу залежать інтенсивність шумування провина, поглинання кисню сільськогосподарськими культурами (морква, картопля), періоди розмноження у тварин (особливо морських), місячна періодичність овуляції в людини. Сучасна наука знайшла зв'язки, за допомогою яких Місяць впливає на людину. Так, через сильний гравітаційний вплив Місяця на оболонку Землі (тверду і рідку) у дні молодиків і повень сильно міняються наступні фізичні параметри: вологість, атмосферний тиск, температура, електричне і магнітне полючи. Виявляються, навіть невеликі зміни цих параметрів впливають на людський організм. Але якщо це відбувається різко і сильно, а організм людини попередньо ослаблений, зашлакований і т.д., те це приводить до появи різноманітних хвороб. Наприклад, різкі коливання атмосферного тиску порушують стабільність кровотворних функцій, приводячи до таких захворювань, як гіпертонія, різним рецидивам серцево-судинних порушень. Мозок дуже відчутно реагує на зміну вологості атмосфери, що позначається на його активності. Ще більш вираження на біоелектричну активність мозку впливають зміни напруженості магнітного полючи, що може викликати масу психічних порушень. Американський психіатр Леонард Дж. Равіц на початку сімдесятих років проводив виміру різниці електронних потенціалів у головному мозку й в області грудей душевнохворих людей. І виявилося, що ця різниця міняється день від дня в залежності від фаз Місяця. Мінялося і порушення хворих. Равіц так пояснив це явище: "Місяць безпосередньо не визначає людське поводження, але, змінюючи співвідношення електромагнітних сил Всесвіт, вона може викликати катастрофічні прояви в неврівноважених людей". На перший погляд здається, що сучасна наука знає усі про Місяць, механізми її впливу на людину і т.д. Але якщо звернутися до різних древніх джерел, у яких дається маса рекомендацій про те, як краще використовувати місячний цикл, стаєш у тупик. На чому вони засновані? Хоча важливість цих рекомендацій незрівнянно цінніше строго наукових. Так, тибетська медицина рекомендує проводити профілактичне лікування й інші загальзміцнювальні заходи з перших чисел місячного місяця. Указується, що "хвороби злих парфумів" (крововилив мозок, параліч, інфаркт міокарда, гострі психічні захворювання, епілепсія й інші) найчастіше виникають у 4-, 8-, 11-, 15-, 22-, 29-й дні місячного місяця. Китайська народна медицина рекомендує при Місяці, що народжується, у перший день, робити одне припікання, у другий - два так до 14 припікань у середині місячного місяця. Потім хвиля убуває так само, як і прибувала. Так, робити знамениту процедуру "мокса по дзу-сан-ли" (припікати крапку довголіття, що розташована в області колінного суглоба) - рекомендується тільки в перші 8 днів місячного місяця. Авестійська астрологія стверджує, що в молодика надлишкова фізична активність не так небезпечна, як повня. Тому що в молодика енергія сконцентрована глибині організму і з працею йде назовні. У повню - навпаки, вона знаходиться зовні і легко витрачається. Тому надмірна рухова активність у цей час може сильно спустошити "енергетичний бюджет" людини. Дійсні майстри цигун також дотримують цього правила. У Китаї й Індії люди і донині живуть по фазах місячного календаря, що внесений у цивільний. Вчені вважають, що місячний біологічний цикл по своїй значимості не поступається добовому, а езотерична астрологія стверджує, що місячні цикли - ключ до неї, а фази Місяця - перша ступінь пізнання цього ключа. Тепер нам з вами потрібно самостійно розібратися, чи варто погоджувати свою діяльність з місячним циклом і в чому полягає езотеризм місячних фаз? Розгляд цього питання ми почнемо в наступному порядку: що собою представляє місячний місяць; з чого складаються фази Місяця і їхній вплив на Землю? І тільки після цього будемо робити узагальнення, висновки і рекомендації. При своєму рухові щодо Сонця Місяць то наближається до нього, то віддаляється. Повернення Місяця в те саме положення космічного простору щодо Сонця відбувається за 29,5 доби. Це називається "синодичний" місяць - від латинського слова "зближення". От ці 29,5 днів є місячним циклом. Але існує "сидеричний" ("зоряний") місяць, що дорівнює 27,3 доби. Протягом цього часу Місяць робить повний оборот навколо Землі. Через те, що період звертання Місяця навколо Землі й обороту Місяця навколо своєї осі збігаються, Місяць повернений до Землі завжди однієї і тією же стороною. Ця сторона Місяця в залежності від руху висвітлюється Сонцем по-різному: то видний який збільшується день від дня правою половиною, поки не стане цілком освітленим - круглим; далі починається зменшення освітленої поверхні Місяця і висвітлюється тільки ліва половина, поки зовсім не зникне. Зміна освітленості Місяця вказує на її фази, яких чотири, і дорівнюють вони 7,4 добі. Тепер розглянемо докладно різні положення і фази Місяця і їхній вплив на водяну оболонку Землі. I. МОЛОДИК. Коли Сонце, Місяць і Земля знаходяться на одній лінії, так, що Місяць розташований між Сонцем і спостерігачем, що знаходиться на Землі, то Сонце висвітлює тільки зворотну сторону Місяця, і тоді вона стає невидимою. Це і є молодик. Через те, що Сонце і Місяць знаходяться на одній стороні стосовно Землі, їхні гравітаційні сили складаються і діють в одному напрямку. Саме в цей час спостерігаються найбільші припливи і відливи. А зміна сили ваги, що виникає в результаті припливів у твердому тілі Землі, складає приблизно 20% основної зміни, обумовленого притяганням Місяця і Сонця, і діє в ту ж сторону! Доповнимо, що в точці молодика, на максимумі припливів і відливів, намічається зворотний рух до заспокоєння, зміні напрямку впливу. II. ПЕРША ФАЗА. У міру того як Місяць продовжує рухатися на схід (проти вартовий стрілки) від Сонця, вона знову стає видимою - у виді молодика в західній частині неба. І освітлена (права) частина місячної півкулі збільшується, поки через 7,4 доби не буде освітлена рівно половина Місяця. Це і є перша фаза. Під час цієї фази відбуваються наступні зміни з водяною оболонкою Землі. Тому що Місяць наприкінці цієї фази займає положення 90o стосовно Сонця, те гравітаційний ефект їхній результуючого впливу найменший. Місячні припливи збігаються із сонячними відливами, а місячні відливи, навпаки, із сонячними припливами. Таким чином, у цій фазі спостерігається тенденція переходу від найбільших припливів-впливів до повного заспокоєння. III. ПЕРША ЧВЕРТЬ. У добу, коли освітлена рівно права половина Місяця, немає ніяких гравітаційних збурювань від Місяця і Сонця. Це особлива крапка, у якій через маленький проміжок спокою міняється напрямок руху на інше - що розширюється. IV. ДРУГА ФАЗА. Місяць продовжує свій рух після крапки першої чверті, усе більш і більш віддаляючись від Сонця. Освітлена поверхня Місяця росте день від дня. І нарешті, коли Місяць займає положення 180o стосовно Сонця, а Земля зі спостерігачем на ній знаходиться між ними, видна цілком освітлена Сонцем сторона Місяця. Настає повня. З моменту першої чверті до повні проходить ще 7,4 доби (з молодика-14,8). Це друга фаза. Під час цієї фази результуюча гравітаційного впливу Місяця і Сонця починає розділяти водяну оболонку Землі, поки в повню не закінчиться і цей процес. Таким чином, після крапки першої чверті в цій фазі спостерігається тенденція до роз'єднання, розширенню, V. ПОВНЯ. У повню відбувається максимальний поділ водяної оболонки Землі між Місяцем і Сонцем. З боку Місяця йдуть свої припливи, а з боку Сонця - свої. Відливи спостерігаються між цими приливними хвилями. Отже, повня - це особлива крапка, максимального поділу і розширення водяної поверхні, після якої починається зворотний процес. VI. ТРЕТЯ ФАЗА. Після крапки повн-максимального видалення від Сонця - Місяць починає своє наближення до нього. Цілком освітлена частина місячної півкулі починає зменшуватися, поки з лівої сторони не залишиться рівно половина. Це третя фаза, що у місячному місяці триває з 14,8 по 22,1 доби. У цій фазі відбувається переміщення Місяця від положення 180o стосовно Сонця, на 90o. Під час переміщення гравітаційні сили Місяця і Сонця тепер поєднують водяну оболонку Землі. Припливи поступово зменшуються, аж до свого повного зникнення. Таким чином, у цій фазі спостерігається тенденція переходу від розширення до стиску. VII. ТРЕТЯ ЧВЕРТЬ. У добу, коли освітлена рівно ліва половина Місяця, так само як і в першій чверті, немає ніяких гравітаційних збурювань. Це особлива крапка, у якій через маленький проміжок спокою міняється тенденція від стиску до іншого виду руху. VIII. ЧЕТВЕРТА ФАЗА. Місяць усе більш і більш продовжує зближатися із Сонцем, поки не займе середнього положення між Землею і Сонцем. Це забирає час з 22,1 до 29,5 доби, тобто до молодика. Зовні це виражається в усі більшому зникнень місячного серпа аж до молодика, коли нічого не видно. Це є остання, четверта фаза. У цій фазі Місяць з девяностоградусного відносини до Сонця приходить у нульове. Під час цього руху гравітаційні сили поступово починають накладатися один на одного, взаємно підсилюватися і "тягти" водяну оболонку Землі в одному напрямку, утворити до молодика найбільші відливи і припливи. Таким чином, у цій фазі намічається цілеспрямоване, взаємно посилюючий рух від спокою до максимальної активності. А тепер розглянемо, як відбивається вплив фаз Місяця й особливих крапок на рух енергії і рідини в людському організмі. Для цього скористаємося древньою термінологією Ян-Інь. Але перш ніж перейти до розгляду цього важливого питання, кілька попередніх пояснень. 1. Терміном "Ян" ми позначимо земну гравітацію, а "Інь" - місячну і сонячну. 2. Положення: Ян - внутрішнє, Інь - зовнішнє. 3. Напрямок: Інь - восходит, Ян - сходить. 4. Тенденція: Інь - розширює, Ян - стискає. 5. Вага: Інь - легкий, Ян - важкий. 6. В організмі людини янська енергія йде зверху вниз, а інська знизу нагору. Гравітаційні сили Місяця і Сонця на людину, що коштує на земній поверхні, будуть діяти в такий спосіб. 1. У молодика рідинні середовища організму за рахунок складеної гравітації Місяця і Сонця будуть притягнуті до голови. Земна гравітація вже не так притягає людини, тому що в протилежну сторону діє місячно-сонячна. У підсумку людина "полегшується" на 20%. Повня є першою особливою крапкою, у якій відбувається на максимумі Інь зародження протилежності - Ян. Тому що тепер розширюються і піднімаються нагору процеси змінюються на протилежні - стискаючі і спрямовані вниз. Такий крутий поворот інтимних процесів висуває підвищені вимоги до організму. 2. У першій фазі починається зменшення спільної гравітації Місяця і Сонця, аж до їх повної взаємної нейтралізації. Таким чином, зовнішнє - Інь-воздействие гравітації на рідинні середовища послабляється, зате Ян-вплив, земне, зростає. Цей вплив виражається в тім, що рідини з області голови спрямовуються вниз і рівномірно розподіляються по організму. Через того що зовнішня гравітаційна сила - Інь - перестає діяти, земна - Ян-гравітація - сильніше притягає тіло людини, що виражається в збільшенні його ваги. Перша фаза Місяця - це ріст Ян ("Великий Ян"), що виражається в поступовому росту активності людського організму. 3. Крапка першої чверті характеризується максимальною активністю організму - Ян-проявом. Гравітації зовні немає - вона взаимоуничтожилась. Земля з розтягнутого, яйцеподібного стану стала знову круглої. Вага людини в цей момент найбільший, організм стиснутий. У цій перехідній крапці, коли Ян максимальний, зароджується його протилежність Інь. Процеси в організмі під дією всі сили, що збільшується, Інь - гравітації Місяця і Сонця - почнуть діяти на розширення організму. Зміна цих рухів, взаємно протилежних, є величезною внутрішньою роботою - стресом для організму. 4. Друга фаза характеризується поступовим збільшенням зовнішньої гравітації від Місяця і Сонця. Інь росте, а Ян - земна гравітація - убуває. До повні зовнішнє Інь-впливає на Землю максимально. Причому Місяць і Сонце своєю гравітаційною енергією поділили водяну оболонку на двох частин, взаємно протилежні один одному. Подібний процес спостерігається й у людському організмі через те, що загальний потік розділився надвоє - він ослабнув. У китайській філософії це виражається терміном "Мала Інь". Енергія і рідинні середовища організму, піддані іньскому впливу, направляються зсередини назовні, організм розширюється. Через того що усі зсередини йде назовні, цей період найбільш сприятливий для очищення організму. А от фізичну активність треба, дійсно, скоротити, щоб не розсіяти енергетичний потік. 5. Повня характеризується максимальним протилежним впливом Місяця і Сонця на Землю. Земля витягнута, розширена. В організмі людини енергія вільно виливається зсередини назовні, рідинні середовища також ближче до поверхні тіла. Максимальний Інь у цей час породжує свою протилежність - Ян. У цій крапці відбувається поворот від розширення до стиску, йде боротьба, перелом на самих найтонших рівнях людського організму. Це колосальний стрес. 6. Після стресового перелому від розширення до втискування процеси стиску - Ян - починають переважати. Тепер енергія і рідинні середовища з зовнішнього, розширеного стану організму прагнуть сконцентруватися, йдуть у глиб організму. Доцентровий, стискаючий рух є ознака активації Ян-процесів. Таким чином, під час третьої фази активізуються всі Ян-процеси й органи, зв'язані з ними. У людини з'являються сили, йому хочеться активно рухатися, займатися спортом, узагалі дати навантаження. І це цілком доцільно - це найкращий період для великих фізичних навантажень, що засвояться організмом без проблем. Цей період називається "Малий Яне" через те, що раніше розділені, ослаблені потоки рідини й енергії прагнуть з'єднатися разом. Як правило, у цю фазу виявляється підвищена статева активність, що цілком виправдана. Адже протягом перших двох фаз відбувається дозрівання яйцеклітини, її рух по фаллопієвим трусам і влучення в матку, на що ідуть перші 14 днів місячного місяця. Звідси зачаття може повноцінно здійснитися в цю фазу. Як бачите, усе погоджено, у чому і полягає Мудрість Природи. 7. Третя чверть - ця крапка максимального стиску організму янською, тобто земною, гравітаційною енергією. У ній, як і в попередніх особливих крапках, зароджується внутрішній поворот від стиску до розширення. Цей день "внутрішньої бури", як і молодик, перша чверть і повня необхідно провести спокійно. Уникайте в цей день великих навантажень, харчових воздержаний і інших подібних речей, що є стресами для організму. Два стреси - внутрішній: від повороту стиску до розширення і стрес від навантаження (наприклад, лазні) - організм може не витримати. 8. Четверта фаза Місяця - це знову ріст іньскої енергії, збільшення спільного впливу гравітації Місяця і Сонця в одному напрямку. Потік енергії і рідини усередині організму людини прагне до голови, вага тіла зменшується, вона розширюється. Це сприяє протіканню всіх Інь-процесів, активізує інські органи. Через того що в цій фазі спостерігаються найбільші припливи, а сили ваги діють в одному напрямку, у китайській термінології ця фаза зветься "Великий Інь". Зовні цей період характеризується наростанням пасивності, деякої набряклості, витіканням шлаків і рідин з організму. Іншими словами, це період природного очищення організму - місячні в жінок; закінчення життєвого циклу - завершення менструального циклу; завершення всіх процесів у Природі. Місячний місяць (цикл) завжди розглядався древніми мудрецями як завершене ціле, подібне по великому законі подоби з будь-яким іншим цілим, будь те день, рік людське чи життя грандіозна епоха існування Всесвіт. Місячний цикл у природному оздоровленні організму подібний таблиці елементів Д. І. Менделєєва для хіміка. Цей цикл показує повний розклад: що, навіщо і коли необхідно робити. З цього циклу шляхом логічних міркувань ми можемо "обчислити" для себе те, що нам невідомо дотепер. Головне те, що ми тепер можемо самостійно скорегувати програму власного оздоровлення із силами Природи, а не з "рекомендаціями різних авторів, різних систем", що у біоритмології нулі. Людині необхідне ЗНАННЯ, а не система. Змінилися умови, і "система", раніше прекрасно себе що зарекомендувала, починає давати зворотні результати. Тому добувайте знання, повноваге знання, щире, і застосовуйте його. Інше прийде саме собою - і здоров'я, і матеріальний успіх, і ви займете своє місце у великій гармонії всесвіту. Обладнання: комп’ютер, проектор, презентації: «Біоритми в природі», «Біоритми в тварин», «Рослини короткого І довгого дня», «Квітковий... Самопочуття людини багато в чому залежить від того, наскільки режим праці І відпочинку відповідає його індивідуальним біоритмам Після святкових застіль шлунок відчуває надмірні стресові перевантаження. Тому ми рекомендуємо тижневі розвантажувальні дієти, які... Безкоштовні місячні ліцензії (без обмежень підключень) є можливість отримати під час запиту на email Спр. No. Місячні статистичні звіти табору: Циклостиль, рукопис. 03. 1952 06. 1954. Авґсбурґ. 2 док. 2 арк Безкоштовні місячні ліцензії на java І web сервіс є можливість отримати під час запиту на email Планетарій – науково-просвітницький заклад, в якому демонструються небесна сфера із зорями, планетами І супутниками, кометами І метеоритами,... Помітити рух Місяця на небі можна вже за 10-15 хв, бо його зміщення серед зір відбувається дуже швидко: за 1 годину він проходить... Помітити рух Місяця на небі можна вже за 10-15 хв, бо його зміщення серед зір відбувається дуже швидко: за 1 годину він проходить... Рома Інституту Відкритого Суспільства із радістю повідомляє Вас про можливість отримати ґрант у 2011/2012 навчальному році на 8-місячні...


source: fineweb

text: Дует "Писанку" називають перлиною українського мистецтва, а співачку Оксану Савчук та цимбаліста Івана Кавацюка - патріотами-подвижниками, археологами народних пісенних скарбів. На теренах України і за кордоном вони ревно служать національній ідеї, роздаровуючи пісенні скарби всім, хто прагне збагатитися духовно. З першим своїм концертом Оксана та Іван вийшли на Великдень. І для багатьох українців той виступ був одкровенням, відкриттям своїх пракоренів, поверненням до рідних джерел. Від того великоднього дебюту дует і став називатися тихим і красивим словом - "Писанка". Пісні та музику дуету "Писанка" слухали в Польщі, Румунії, Словаччині, Чехії, Угорщині, Греції, Італії, Франції, Австрії, Німеччині, Фінляндії, Швеції, Канаді, США. В доробку О. Савчук та І. Кавацюка десятки CD, виданих в Україні і за кордоном. У великі християнські свята вже стали традиційнішії їхні концертно-телевізійні програми "Великдень у "Писанки" та "На Різдво у "Писанки". Про "Писанку" зняті музичні телефільми "Карпатські мотиви", "Барви" "Писанки" "Свят вечір", "Дует "Писанка", "Віри не скарай’, "А ми такі паровані", "Буковинська "Писанка", "Моя родино християнська" та інші. Певно, сам Господь Бог освятив творчу співдружність дуету "Писанка" зі священикам о. В. Сиротюком, який подарував їм авторські твори духовного змісту. Пісні "Два образи", "Веселіться, християни”, "Два ангели", "Україна і Бот" стали лауреатами конкурсу "Пісня року" (1998-2001), а за "Киріє, Елейсон" автор і виконавці отримали І премію та "Золоту Ніку" фестивалю "Пісенний вернісаж" (2000). На замовлення Національної телерадіокомпанії України О. Савчук та І. Кавацюк разом зі своїм духовним наставником о. В. Сиротюком створюють численні релігійно-освітні програми. За вагомий внесок в об'єднання людей світу в Ім'я прогресу, дружби та процвітання дуету "Писанка" вручено Міжнародну премію "Дружба" (1996). У 1997 р. О. Савчук та І. Кавацюку присвоєно почесні звання заслужених артистів України. У 2003 р. "Писанка" отримала найвище визнання Української церкви - медаль "Божої Матері". На порозі III тіюячоліпя від Різдва Христовою Оксана Савчук та Іван Кавацюк стали лауреатами літературно-мистецької премії імені Сидора Воробкевича - за особливий внесок у розвиток української культури і мистецтва У 2008 р. нагороджені орденами "За заслуги" III ступеня та орденом княгині Ольги. На Буковині й далеко за межами краю добре відома доброчинна діяльність Оксани Савчук та Івана Кавацюка. Мистецьке подружжя всіляко опікується юними талантами, підтримує самобутні фольклорні колективи, виводячи їх на велику сцену. Оксана Савчук та Іван Кавацюк - почесні громадяни міста Кіцмань. В Україні люблять і шанують свою "Писанку" - вони єдині й неповторні.


text: Громадянська війна в Іспанії |Громадянська війна в Іспанії| |Сторони| | Республіканці || Націоналісти |Командувачі| |Франциско Франко| |Військові сили| |450,000||600,000| |Втрати| |~500,000[1]| Громадя́нська війна́ в Іспа́нії 1936–1939 — війна від липня 1936 до березня 1939 року між лівореспубліканським урядом Іспанської республіки та правими силами країни. Довготривалому та кривавому характеру громадянської війни сприяла інтервенція СРСР (на боці урядових сил) та Німеччини і Італії (на боці правих сил). Війна закінчилась встановленням авторитарного (диктаторського) режиму генерала Франко. Зміст - 1 Передумови війни - 2 Початок - 3 Зовнішні чинники - 3.1 Політика невтручання - 3.2 Інтервенція Радянського Союзу - 3.3 Інтервенція Італії і Німеччини - 4 Політика і дипломатична діяльність інших держав - 5 Перебіг війни - 6 Закінчення війни - 7 Див. також - 8 Примітки - 9 Джерела - 10 Посилання Наприкінці 1935 р. активізував свою діяльність Народний фронт Іспанії, керований комуністами. В лютому 1936 р. партії Народного фронту перемогли на виборах в кортеси (парламент) і створили республіканський уряд єдиного фронту. Представники правих сил і військового командування на чолі з генералом Франко почали готувати військовий переворот. Характерно, що посольства США, Англії та Франції в Мадриді знали про це й за 3-4 дні до заколоту повідомляли свої міністерства про дії заколотників. Використовуючи як привід убивство поліцією депутата-монархіста Сотело, заколотники після спеціального кодового заклику однієї з радіостанцій міста Сеута — «Над усією Іспанією безхмарне небо» (проте в наш час історична достовірність існування цього сигналу ставиться під сумнів) — розпочали 17 липня 1936 р. заколот в Іспанському Марокко та на Канарських островах, а 18 липня — в самій Іспанії. Республіканський уряд розраховував придушити повстання заколотників за декілька тижнів. Майже така думка панувала у політичних колах європейських країн: вважалось, що це чисто внутрішня боротьба, яка мусить завершитися за кілька тижнів і не матиме значного впливу на міжнародне становище[2]. Заколот спочатку було придушено, але уряди Німеччини та Італії одразу ж втрутилися, надали широку військову допомогу націоналістам та надіслали своїх вояків та інструкторів до Іспанії. Громадянська війна й воєнна інтервенція треті країн в Іспанії викликали широкий резонанс у світі. 25 липня 1936 року французький уряд (прем'єр-міністр Леон Блюм) прийняв рішення про політику суворого нейтралітету та заборону вивезення зброї до Іспанії. Він запропонував іншим державам взяти на себе такі ж зобов'язання. Відразу відповів згодою уряд Великобританії. Уряд Радянського Союзу прийняв пропозицію, але з вимогою обов'язкової участі Португалії, через територію якої йшло постачання зброєю заколотників, і негайного припинення допомоги заколотникам з боку Італії та Німеччини. Врешті-решт на пропозицію французького уряду 27 європейських країн вирішили обрати політику «невтручання». 9 вересня 1936 року відповідно до міжнародної угоди у Міністерстві закордонних справ Великобританії розпочав роботу «Міжнародний комітет з питань невтручання у справи Іспанії» (англ. The International Commitee for the application of the agreement regarding nonintervention in Spain)[3], до якого увійшли представники 27 європейських країн. Проте фактично більшість західних урядів підтримувала заколотників, побоюючись перемог народних фронтів у своїх країнах. Радянський Союз приєднався до угоди про «невтручання у іспанські справи» і ввійшов до «міжнароднго комітету з невтручання». 7 жовтня 1936 року СРСР висловив протест проти того, що комітет фактично сприяв заколотникам. Представником СРСР у комітеті був, за посадою, посол СРСР у Великобританії І. Майський. Він вказував, що комітет фактично перестав функціонувати після засідання 5 липня 1938 року[4]. 13 жовтня 1936 року з транспортного судна «Більшовик» у порту Картахени були вивантажені 18 винищувачів «И-15». Через кілька днів до аеропорту поблизу Аліканте прибуло 150 війсковиків-авіаторів збройних сил СРСР, серед яких було 50 пілотів на чолі з полковником Яковом Смушкевичем. Пілоти цієї групи вперше брали участь у повітряному бою з італійськими винищувачами «Фіат-32» на Мадридському фронті 4 листопада 1936 року[5]. На засіданні Комітету з невтручання 4 листопада представник Італії Діно Гранді повідомив про захоплення «іспанськими національними силами» чотирьох танків виробництва СРСР, а також про те, що 3-го листопада був збитий російський бомбардувальник, а 4-го було захоплено ще двоє російських військових літаків, під керуванням «радянських пілотів»[6] Цього ж дня, представник СРСР у Комітеті з невтручання посол СРСР у Великобританії І. Майський, заперечував звинувачення з боку представників Італії та Німеччини, як у транспортуванні до Іспанії військового спорядження та зброї, так і участь військовослужбовців Червоної армії у бойових діях[7]. СРСР вимагав від західних держав встановити контроль над португальськими портами, протестував проти фактичного втручання Італії та Німеччини в громадянську війну в Іспанії на боці заколотників. За свідченням І. Майського перші танки і літаки з Радянського Союзу були випробувані у боях під столицею Іспанії у дні атаки заколотників на Мадрид (близько 7—10 листопада)[8]. Порівняно великий потік зброї,— і серед іншого, танків і літаків,— йшов із Радянського Союзу. Від жовтня 1936 до вересня 1937 року усього з СРСР до Іспанії прибуло морським шляхом 23 транспорти зі зброєю[9]. Тим часом об'єднані війська націоналістів підійшли до Мадрида. Республіканський уряд знову звернувся до Москви з проханням прийняти на зберігання частину свого золотого запасу з тим, щоб за ці кошти направити до Іспанії зброю. 17 жовтня 1936 р. Радянський Союз дав згоду. Іспанське золото загальною вагою близько 510 т перевезли до Одеси. Радянський Союз надав республіканцям 1 555 артилерійських систем, 806 літаків та 362 танки, в більшості своїй сучасні І-16 та БТ-5. Крім цього, Радянський Союз відкрив іспанському урядові кредит у 85 млн крб. Населення СРСР зібрало 56 млн крб. у фонд допомоги іспанському народові. До березня 1937 р. Радянський Союз встиг поставити республіканському уряду до 500 тис. т зброї, боєприпасів та інших матеріалів. Декілька радянських пароплавів з борошном і продовольством німецькі та італійські підводні човни потопили в Середземному морі. Тисячі іспанських дітей, вивезені з Іспанії, на багато років знайшли собі притулок у Радянському Союзі. Загалом на боці республіканців виступали 5 000 радянських військовослужбовців та радників. На допомогу Іспанській республіці в складі «Інтернаціональних бригад» прибули 42 тис. добровольців з 54 країн (у тому числі понад 3 тис. радянських громадян, з яких кількасот чоловік там загинули). Керівництво ВКП(б), діючи через Комінтерн, вимагало від компартій інших країн набирати добровольців для війни у Іспанії. Так, компартія Югославії повинна була 1937 року забезпечити 3 тис. добровольців. Зафрахтований у Марселі за 500 000 франків пароплав «Корсіка» прибув до міста Котор на узбережжі Адріатичного моря, де його зустріла поліція, що заарештувала кілька сотень добровольців та члена керівництва партії Адольфа Мука[10]. Комінтерн уповноважив свого представника Мілана Горкіча займатися «чисткою» «неслухняних» іспанських анархістів. За участь у громадянській війні на боці урядових збройних сил звання Героя Радянського Союзу отримали військовослужбовці РСЧА: П. М. Арман, В. М. Бочаров, С. М. Бистров, В. С. Горанов, П. П. Десницький, П. А. Джібеллі, К. І. Ковтун, П. Є. Купріянов, В. М. Новіков, С. К. Осадчий, Д. Г. Павлов, Д. Д. Погодін, І. І. Проскуров, П. І. Пумпур, П. В. Ричагов, Н. А. Селицький, Я. В. Смушкевич, С. Ф. Тархов, Б. А. Туржанський, С. А. Черних, Е. Г. Шахт, Н. І. Шмельков та інші. За весь час війни в Іспанії звання Героя Радянського Союзу було присвоєне 60 військовослужбовцям. Багатьох громадян Радянського Союзу, що воювали в Іспанії, було репресовано. Під приводом захисту життя та власності громадян Німеччини уряд А. Гітлера негайно з початком заколоту відрядив до берегів Іспанії дві військові ескадри. А. Гітлер дав вказівку постачати заколотникам військове спорядження та направити до них «добровольців». 30 липня до Тетуану, у Іспанське Марокко, прибуло 20 німецьких літаків «Юнкерс» та 20 італійських «Капроні», для перевезення з Марокко до Іспанії військових частин, що виступали на боці заколотників[11]. Вже 31 липня на транспорті «Усарамо» із Гамбурга до Кадіса відбуло 85 військовиків та 6 винищувачів «Хейнкель-51». Разом з ними до Іспанії надсилали запасні частини до бомбардувальників «Юнкерс-52», що прибули раніше через Італію. Через місяць після виступу заколотників у липні 1936 року генерал Франко направив своїх посланців до Німеччини, яка обіцяла підтримку іспанським націоналістам. Італія дещо раніше направила до Франко «Італійський легіон», а також допомагала транспортувати з іспанського Марокко вояків. Спільні дії Німеччини та Італії в Іспанії ще більше зблизили обидві держави й сприяли оформленню їх воєнно-політичного блоку. 25 жовтня 1936 р. в Берліні була підписана угода про німецько-італійський союз. Німеччина та Італія домовилися про розмежування сфер своєї експансії на Балканах і в Дунайському басейні, а також про тактику у війні проти Іспанської республіки. Німеччина офіційно визнала загарбання Італією Ефіопії. Так була створена вісь «Берлін — Рим». 25 листопада 1936 р. — в Берліні був підписаний договір між Німеччиною і Японією, відомий як «Антикомінтернівський пакт». Цим пактом обидві сторони зобов'язувалися вести спільну боротьбу проти Комуністичного Інтернаціоналу, рекомендували те ж саме будь-якій третій державі, котрій «загрожує підривна робота Комінтерну». Термін дії пакту визначався в 5 років. У додатковому протоколі сторони зобов'язувалися вживати необхідних заходів щодо агентів Комінтерну. А в секретному додатку зазначалося, що у випадку війни з СРСР сторони не будуть полегшувати його становище. Протягом строку дії договору вони зобов'язувалися «без взаємної згоди не укладати з СРСР ніяких політичних договорів, які б суперечили духові даної угоди». Антикомінтернівський пакт викликав бурхливу реакцію протесту в СРСР. 6 листопада 1937 р. до Антикомінтернівського пакту приєдналася Італія. Через місяць вона теж вийшла з Ліги Націй. Таким чином, Німеччина та Італія разом із мілітаристською Японією досягли політичної єдності, яка пізніше була закріплена укладенням тристороннього воєнного союзу. Німеччина та Італія в цілому відрядили до Іспанії за три роки війни близько 90 000 своїх солдатів та офіцерів. Тим часом іспанські заколотники зазнали поразки під Мадридом. Але Італія та Німеччина посилили свою допомогу Франко. Німецька авіація бомбардувала іспанські міста. Західні держави негласно підтримували режим Франко. В 1937 р. лише одна Англія надала таємну позику Франко на суму в 1 млн ф. ст. Франція передала йому золотий фонд Іспанії. 27 лютого 1939 р. уряди Франції та Англії офіційно визнали режим в Іспанії. Французьким послом при Франко був призначений маршал А. Петен — майбутній глава капітулянтської Франції. У війні брали участь деякі українці, при чому з обох боків фронту. Республіканців підтримали бл. 1 тисячі осіб із Західної України; ймовірно, це було пов'язано з тим, що Західна України в той час перебувала у складі Польщі, де при владі були націоналісти.[12] Натомість іспанських націоналістів підтримували колишні військові УНР, які раніше зазнали поразки у боротьбі з комуністами в Україні.[13] В березні 1939 р. «П'ята колона» в Мадриді за підтримки англійської й французької агентури здійснила переворот. Заколотники захопили Мадрид, республіку було повалено. 2 квітня 1939 р. США офіційно визнали франкістський уряд. В Іспанії встановилася диктатура Франко, що проіснувала до листопада 1975. Франциском Франко було створено Долину загиблих для поховання загиблих під час громадянської війни. - The number of casualties is disputed; estimates generally suggest that between 500,000 and 1 million people were killed. Over the years, historians kept lowering the death figures and modern research concludes that 500,000 deaths is the correct figure. Hugh Thomas, The Spanish Civil War (2001), pp. xviii & 899–901, inclusive. - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 15. - История дипломатии: Том третий: Дипломатия в период подготовки второй мировой войны (1919–1939 гг.)/ Под ред. акад. В. П. Потёмкина.— М.-Л.: Гос. изд-во политич. лит-ры, 1945.— 884 с.— С. 581. - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 192 - Джексон, Роберт. «Красные соколы».— В кн.: От «Барбароссы» до «Терминала». Взгляд с Запада. — М.: Изд-во политич. лит-ры, 1988.— 464 с.— С. 135–136. - Stenographic Notes of the meetings of the International Commitee for the application of the agreement regarding nonintervention in Spain, v. 1, p. 2.— Посилання в кн.: Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 63. - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 58—64. - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 67. - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с.— С. 109 - Григорий Полегаев. Югослави и Коминтерн.— В. кн.: Архивы раскрывают тайны...: Междунар. вопросы: события и люди / Сост. Н. В. Попов.— М: Политиздат, 1991.— С. 356. - История дипломатии: Том третий: Дипломатия в период подготовки второй мировой войны (1919–1939 гг.)/ Под ред. акад. В. П. Потёмкина.— М.-Л.: Гос. изд-во политич. лит-ры, 1945.— 884 с.— С. 578. - Галичани в Іспанії. Як рота імені Шевченка з фашистами воювала - Наші земляки у боях із комунізмом в Іспанії - Майский И. М. Испанские тетради.— М.: Воениздат, 1962.— 200 с. - Джексон, Роберт. «Красные соколы». // От «Барбароссы» до «Терминала». Взгляд с Запада. — М.: Изд-во политич. лит-ры, 1988.— 464 с.— С. 135–155. - Бабицкий А. Г. Международные аспекты Гражданской войны в Испании (1936–1939) в контексте внешней политики Германии и Италии. Автореф. дис... канд. ист. наук.— Тамбов, 2009. - Коннова М. В. Громадянська війна в Іспанії (1936–1939 роки): історіографія. Автореф. дис... канд. іст. наук: 07.00.06 / М. В. Коннова; НАН України. Ін-т історії України. — К., 2004. — 20 с. - Громадянська війна в Іспанії. Зміст політики «невтручання» - Другі роковини війни в Еспанії // Діло, 14.07.1938 |Це незавершена стаття про війну. Ви можете допомогти проекту, виправивши або дописавши її.


text: Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії. Ко́тлін (рос. Котлин, фін. Retusaari) — острів у Фінській затоці Балтійського моря, за 30 км на захід від Санкт-Петербурга. Довжина острова близько 11 км, ширина - 2 км. Площа - 16 км2. Острів являє собою кінцеву морську морену. До XVIII століття мав назви Котлінген, Катілла та Ретусарі. Навколо острова розташовано близько 30 менших островів(з низ близько 23 - штучні). У 1703 році в південній частині острова Петром I був закладений форт Кроншлот. 7 травня 1704 року вважається датою заснування міста Кронштадт на острові. Також на острові базувався Балтійський флот СРСР, а зараз — Балтійський флот Росії. у 1970-их рр. острів Котлін - центр будівництва захисних дамб Санкт-Петербурга. Із 1985 року по північній частині дамби відкритий рух автомобільного транспорту Кронштадт — Горська. По острову Котлін буде проходити частина західного півкільця Петербурзької кільцевої дороги.


text: Kailani Inn, знаходиться в Медан Салеян, Медан, і є популярним вибором туристів. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Через безпосередню близкість до таких пам"яток, як Консульство Туреччини, Консульство Бельгії, Консульство Нідерландів, відвідувачі просто полюблять його за це місцерозташування. Kailani Inn пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Ви можете насолоджуватися у готелі підібраними характеристиками топ-класу, такими як пральня, бездротовий доступ WiFi , автостоянка, цілодобове обслуговування номерів, конференц-зали . Високоякісні послуги номера, такі як безкоштовна бутильована вода, міні-бар, доступ до Інтернету (бездротовий), бездротовий доступ до Інтернету (безкоштовний), кавоварки/чаєварки, допоможуть вам зарядитися енергією після тривалого дня. Крім того, власники готелю нададуть вам повну інформацію про те, що ви повинні побачити під час вашого перебування тут. Зі зручим місцем розташування та безліччю можливостей, Kailani Inn займає перше місце у багатьох відношеннях..


text: Корабельня На верфі будують та ремонтують різні типи кораблів: яхти, військові судна, пасажирські лайнери або інші вантажні чи пасажирські судна. Дуже часто судоремонтні заводи є частиною великої верфі, де, крім будування кораблів, їх ремонтують і обслуговують. Зазвичай верфі розташовані на морському узбережжі або на берегах великих річок, що уможливлює легке транспортування готової продукції. Більшість верфей в Україні містяться на узбережжі Чорного моря, зокрема, в Миколаєві, Одесі, Ізмаїлі, Києві, Криму. Найбільшим суднобудівним заводом в Україні є Чорноморський суднобудівний завод (Миколаїв).


text: Матеріал з Вікіпедії — вільної енциклопедії. Пол Волкер (англ. Paul Adolph Volcker) (нар. 5 вересня 1927, Кейп-Мей, Нью-Джерсі, США) — американський економіст, голова Консультативної ради при Президентові США з економічного відновлення (з 6 лютого 2009 р.) в адміністрації Барака Обами [1]. Раніше обіймав посади заступника міністра фінансів США (1969—1974), президента Федерального резервного банку Нью-Йорка (1975—1979) і голови правління Федеральної резервної системи США (1979—1987). Народився 5 вересня 1927 в місті Кейп-Мей, штат Нью-Джерсі. В 1949 закінчив Прінстонський університет. В 1951 отримав ступінь магістра у школі управління Гарвардського університету. З 1952 до 1957 працював економістом в Федеральному резервному банку Нью-Йорка У 1957—1961 працював економістом в Chase Manhattan Bank. У 1962—1965 працював економістом у міністерстві фінансів США. У 1965 повернувся до Chase Manhattan Bank та працював віце-президентом та директором з планування. У 1969—1974 був заступником міністра фінансів з валютних питань. У 1974—1975 був співробітником Школи громадських і міжнародних досліджень імені Вудро Вільсона в Принстонський університеті. У 1975—1979 був президентом Федерального резервного банку Нью-Йорка. У 1979 був призначений головою правління Федеральної резервної системи та залишався на цьому посту до 1987. Потім Волкер став головою правління інвестиційної компанії Wolfensohn & Co. В 1995, після призначення засновника фірми Джеймса Вулфенсона головою Світового банку, Волкер став виконавчим директором. Новообраний президент США Барак Обама запропонував 26 листопада 2008 р. створити Консультативну раду з економічного відновлення при президенті США. Указ про створення Ради і призначення Волкера головою Ради Барак Обама підписав 6 лютого 2009 р. [1]. Громадська діяльність[ред. • ред. код] Член «Групи тридцяти».


text: Урок No19-20 Тема. Урок розвитку мовленнєвих умінь No7-8. Контрольний докладний переказ тексту із творчим завданням Мета: а) виявити рівень сформованості вмінь учнів докладно переказувати текст, доповнюючи його своїми міркуваннями; б) розвивати мовленнєво-комунікативні вміння; в) виховувати моральні якості, відповідальність, пошану до українських традицій, великого Кобзаря. Обладнання: портрет Т.Шевченка, Кобзар, ілюстрації, грамзапис пісні, словники. Тип уроку: урок розвитку мовленнєвих умінь і навичок (урок контрольного переказу) Внутрішньопредметні зв’язки: культура мовлення, стилістика, лексикологія. Міжпредметні зв’язки: українська література, музика, етика, народознавство. ХІД УРОКУ І. Вступне слово вчителя. Прослухайте пісню. Чи знаєте ви автора тексту? Пригадайте з уроків української літератури, що вам відомо про історію створення поезії. (звучить хорова обробка пісні «Садок вишневий біля хати») Розгляньте ілюстрації. Чи відповідають вони змісту вірша? А про що може бути прозовий текст з такою ж назвою? (висловлення гіпотез) ІІ. Читання тексту. «Садок вишневий коло хати...» У цій поезії все ніби так просто: вечір пізнього травня, зорі, тиша, сім’я вечеряє, мати клопочеться, плугатарі повертаються з поля, дівчата співають ідучи, щебече соловейко... Як же тепло, затишно, божественно в аурі цієї поезії! Це восьмий вірш у Шевченковому циклі «В казематі», восьма дума у дев’ятому невольничому колі ув’язненого поета. Нібито все у цьому творі просто і ясно. Проте відчувається й щось причаєне, потаємне, нерозгадане... У кожному слові трьох строф поезії розлите душевне батьківське тепло. На українську родину поет дивиться добротворними батьківськими очима. Він милується матір’ю, дочкою, яку ще треба «научати», дітьми, домашньою злагодою, таким простим і досконалим ладом родини, що вечеряє, справляючи найдавніший отой, милий, людяний обряд. Кожне слово поезії пронизане силою, що йде від розуміння Шевченком чоловічої відповідальності за сімейне гніздо рідного народу. Та бачимо: зібралась, повечеряла бідна родина і спати лягла, проте чоловіка ─ батька й охоронця ─ у ній немає. Чи чумакує, чи вбитий десь на війні, чи поневіряється по заробітках, чи, може, помер? Плугатарі повертаються з поля до своїх сімей, а в цій родині свого плугатаря не ждуть... Запеченими устами Шевченка говорить чоловік, мужчина, князь свого роду-племені. Головна чоловіча великодушна відповідальність ─ за малу, сімейну державу. І саме в родині ─ єдино надійна духовна опора чоловіка. Поезія «Садок вишневий коло хати...» ─ то стогін душі окраденого долею чоловіка-одинака, до того ще й закинутого далеко від рідної землі. Проте ця поезія, мабуть, як жодна інша, доводить цілковиту несхитність Шевченка, готовність його за своє, за рідне стояти до останнього подиху. Бо то є його українська сутність. Сутність чоловіка-захисника, чоловіка-оборонця. Яким же разючим контрастом є нинішній стан українського чоловіцтва! Немає ладу в державі ─ суцільні незгоди в сім’ї. Немає законів, які надійно ту сім’ю захищали б. Виховний простір ─ передовсім телебачення ─ віддано зайдам і пройдисвітам, а їм абсолютно байдужа українська сімейна традиція як основа державності. Чоловік-трудівник позбавлений матеріальної основи для плекання божественного саду власних дітей. Можливо, тому й шириться пошесть наркоманії, розбещеності, пиятики, побутової розпусти? А сім’ї незрідка вкладаються не вечерявши, хіба що ситі «хрущами» нескінченних обіцянок. Коли тут кого «научати»? А Шевченків вірш досі парує смаковитим запахом пшоняного кулешу, дихає ароматом вишневого цвіту. Вірш зачаровує аурою божественного затишку родинної злагоди... (За М.Костенком; 350 слів) ІІІ. Пояснення нових слів і запис їх на дошці. Аура ─ випромінюване чимось особливе поле, світло, німб. Каземат ─ приміщення у фортеці, де тримали ув’язнених. Контраст ─ різко окреслена протилежність у чомусь. Традиція ─ звичай, ідеї, норми, що передаються з покоління в покоління. Зайда – бродяга, бурлака, волоцюга. Пройдисвіт ─ негідник, мерзотник. Аура божественного затишку родинної злагоди IV. Самостійне складання учнями плану. V. Повторне читання тексту. VI. Написання переказу в чорновому варіанті. Творче завдання: завершіть текст роздумами про стан сучасної української сім’ї, роль у житті української родини чоловіка-батька та про необхідність дотримуватись національних сімейних традицій. VII. Переписування робіт начисто. Самостійна робота з пам’яткою «Редагуємо текст» VIII. Самостійна перевірка написаного. IX. Домашнє завдання (на вибір). - Доберіть прислів’я, афоризми, цитати, фразеологізми про роль чоловіка-батька в українській сім’ї. - Відшукайте у Кобзарі тексти подібної проблематики. Порівняйте їх. Зверніть увагу на дату їх написання. - Напишіть есе «Аура божественного затишку родинної злагоди».


text: Україна, будучи складовою імперії під назвою СРСР, все-таки мала свого Президента. Але він перебував за кордоном. Коли ж 24 серпня було проголошено, а 1 грудня 1991 року всенародним референдумом підтверджено відновлення Української держави, останній Президент в екзилі був зобов’язаний діяти згідно з історичним документом, підписаним ще Симоном Петлюрою. Чому він передав свої повноваження Леонідові Кравчуку, як сприймає нинішні реалії, якою бачить перспективу нашої держави... На ці та інші запитання у переддень свята Незалежності відповідає Микола Плав‘юк, останній Президент України в екзилі. 1992-Й ЗУМОВЛЕНИЙ 1919-М - Пане Миколо, дванадцять років тому Ви від імені уряду Української Народної Республіки передали атрибути влади першому всенародно обраному Президентові України. Що спонукало Вас до такого кроку? - Відповідає правді: у серпні 1992 року закінчив свою діяльність Державний центр Української Народної Республіки в екзилі. Відповідну заяву підписали я як Президент УНР, Михайло Воскобойник як голова Української національної ради та Іван Самійленко - голова уряду УНР в екзилі. Ми склали наші повноваження на руки Президента України Леоніда Кравчука. Наш крок зумовлений ухвалою Трудового конгресу Української Народної Республіки з 1919 року і постановою Голови Директорії УНР Симона Петлюри, які зобов‘язували Президента та уряд УНР закінчити свою діяльність з моменту відновлення державної незалежності України та обрання її народом вдади. Як відомо, 1 грудня 1991 року це сталося. Ми не могли продовжувати діяльність ДЦ УНР за кордоном, бо це завдало б шкоди незалежній Україні. Хіба ж не зрозуміло? Як світ сприйняв би нашу постанову, коли б ми не визнали незалежної Української держави? США, Канада та інші визнали б, а ми – ні? - Але ж ця держава, зізнаймося, - радше продовження УРСР, а не УНР? Ті, хто боровся за Українську державу, так і не вшановані. І навпаки: ті, хто воював проти неї, катував патріотів – у ранзі героїв. - Тодішній Президент Леонід Кравчук публічно заявив, що сучасна Україна є спадкоємницею державних традицій УНР, задокументованих 22 січня 1918 та 1918 років. - Зважаючи на нинішні політичні реалії, не розкаюєтеся за свій вчинок? - Мені нема причин каятися за те. Ми виконали постанови Трудового конгресу і Директорії УНР. Навпаки, я щасливий, що вистачило сил через 70 років гідно вести політичну діяльність, спрямовану на відновлення державної незалежності України... Відповідальними за сучасний стан в Україні є влада і народ України, який її обрав. “ВІН ВИСТОЯВ, БО РОБИВ ДОБРО” З біографічної довідки Микола Васильович Плав‘юк народився 15 червня 1927 року в селі Русів (нині Снятинського району на Івано-Франківщині). Як роздумує наш краянин Ігор Павлюк, у півстоліття державницької діяльності останнього Президента УНР “вмістилися і смерть матері від сухот, яка народила шестеро дітей, троє з яких померло, і життя малого Коця (так у дитинстві кликали Миколу) у вуйка Івана якийсь час, успішне школярство у Ганківцях, Русові, Снятині, перші журналістські публікації у снятинській районній газеті, обрання головою новоствореного колгоспу Миколиного вуйка Івана Остафійчука, а батька – бухгалтером, проголошення Української держави у Львові”. Із 1942-го Микола Плав‘юк – у юнацькій сітці ОУН. Упродовж десяти років очолював Президію Українського національного об‘єднання Канади. Був віце-президентом і президентом Світового конгресу вільних українців. Голова Організації українських націоналістів. „Микола Плав‘юк був і залишається причетним до творення новітньої історії України, - згадує Богдан Червак, головний редактор газети „Українське слово”. - Одного разу лікар, який оглядав малого Миколу, сказав, що той не проживе й до тридцяти років... Господь до нього був милосердний - зберіг життя. Ба більше: дав йому складну, подекуди драматичну, але цікаву долю. Він вистояв, бо робив добро”. Найголовніші віхи життєвого шляху нині 77-літнього останнього Президента України в екзилі, голови Організації українських націоналістів – у тритомному виданні, яке йому присвячене: „Від селянського сина – до державника”, „Микола Плав‘юк: Україна – життя моє”, „Та долю іншу він обрав – душі неспокій”. І ВТІШАЄ, І ЗАПЕЧАЛЮЄ - Що Вас, пане Президенте, у нинішній Україні особливо втішає? - Радію тим, що за тринадцять років в Україні скріпилися державницькі традиції, виросло нове покоління кваліфікованих кадрів, яке вміє керувати новою Українською державою. Втішає зростання розуміння серед нашого народу, що Українська держава має бути національною, а нація українська – її господарем. - А запечалює? - Турбує мене, що сучасна влада України не виконує своїх зобов‘язань щодо українського народу і дбає про свої особисті чи кланові інтереси. А її політика не є послідовною й аж ніяк не завжди відповідає інтересам українського народу. - Незважаючи на невтішні прогнози, Ви все-таки вирішили проживати в Україні, взяти на свої плечі весь тягар реалій, а не повчати, як багато хто із діаспорних зверхників, що робити українцям в Україні. Але, мабуть, Канада, будьте відверті, рідніша? - Я щасливий, що останніх дванадцять років маю змогу працювати в Україні. Ви помиляєтеся, якщо думаєте, ніби мені Канада рідніша. Україна мені найрідніша: тут народився, для своєї Батьківщини працюю упродовж усього свого життя. “...А НЕ ЯКІЙСЬ КЛІЦІ АБО ЧУЖИМ ДЕРЖАВАМ” - Кажуть: що бажаєш собі, те – й для ближніх, краян, співвітчизників. - Моїм бажанням завжди було бачити український народ щасливим в Українській державі. У цьому вияві – і моє особисте щастя. - Але ж сьогодні нерідко називають нашу Україну неукраїнською... - Тому й моя праця втілюється в життя згідно з гаслом „ОУН – за національну і соціальну справедливість в незалежній національній Українській державі”. - Навряд чи нинішнє покоління співвітчизників доживе, коли це гасло втілиться в конкретику діянь... - Це може статися лише тоді, коли всі громадяни України (зокрема й волиняни) з повною відповідальністю виконають свої обов’язки. Тобто і під час президентських, і під час парламентських виборів оберуть тих, хто буде вести Україну у згоді з тим гаслом. Його слід наповнити реальним змістом. А коли це можливо? - ? - Тоді, коли обрана народом влада служитиме йому, а не якійсь кліці або чужим державам. Тож на цій ноті хочу привітати всіх читачів „Сім’ї і дому”, всіх волинян із тринадцятою річницею відновлення державності України. Зазвичай кожну річницю Незалежності Микола Плав’юк зустрічає в Києві. Нерідко в передвечірню годину останнього Президента України в екзилі можна побачити чи на Володимирській гірці, чи на березі Дніпра. Як вважає Іван Плющ, народний депутат України, голова ВР першого та третього скликань, „він, неначе гуру, наділений даром впливати на свідомість людей, на духовну життєдайність мас, який шукає погодження в загалі українців, духовної гармонії”. Віктор ВЕРБИЧ


text: Як повідомили кореспонденту UA-Reporter.com у прес-службі Західного регіонального управління Держприкордонслужби України, на Закарпатті прикордонники затримали порушників кордону – громадянина Афганістану та 3 українців. Вчора, 21 жовтня, відбулося урочисте відкриття реконструйованого Міжнародного автомобільного пункту пропуску через державний кордон країни «Рава-Руська», який є одним з найбільших пунктів пропуску у Європі. Ще три пункти пропуску з’явиться у межах Львівської області на українсько-польському кордонів. Фахівці уже ведуть проектні роботи і максимум до 2011 року будівництво об’єктів закінчать. Сегодня ночью на таможенном посту «Рава-Руська – Гребенне» (Львовская область) в двух автомобилях обнаружено свыше 5 тыс. пачек папирос, - сообщает пресс-служба Львовской таможни. Сьогодні вночі на митному посту «Рава-Руська – Гребенне» (Львівська обл.) у двох автомобілях виявлено понад 5 тис. пачок цигарок, - повідомляє прес-служба Львівської митниці. До пункту пропуску „Рава-Руська” надійшли три перших сканери Rapiscan Eagle M4507. На украинско-польской границе продолжаются попытки незаконного ввоза в Украину мясопродуктов.


text: Готелі – Мексика Готелі у країні Мексика- за допомогою сайту hotels.com ви зможете знайти найбільш відповідний готель у країні Мексика, порівняти вартість номерів і негайно переконатися у наявності вільних місць. Готелі у країні Мексика можна швидко знайти за допомогою нашої системи пошуку готелів, що працює у режимі онлайн. Для кожного готелю у країні Мексика є карти із зазначенням його розташування, указано кількість зірок, є докладний опис, якісні фотографії та відгуки клієнтів. Все це допоможе вам знайти житло, що найбільш відповідає вашим потребам.


text: Біляївський гурток Біляївський гурток (Беляевский кружок) — група музикантів — композиторів і виконавців, що збиралися в 1880-1890-ті роки на музичних вечорах у будинку лісопромисловця, музиканта та мецената Митрофана Петровича Бєляєва («Біляївського п'ятниці») в Петербурзі, на яких виконувалися квартети, квінтети, секстети, романси, фортепіанні твори та інше. Гурток очолював Микола Римський-Корсаков; гурток відвідували Олександр Бородін, Володимир Стасов, Федір Акименко, Микола Амані, Костянтин Антіпов, Фелікс Блуменфельд, Сигізмунд Блуменфельд, Йосип Вітоль, Олександр Глазунов, Олександр Оссовський[1], Вітольд Малишевський, Василь Золотарьов, Іван Крижанівський, Анатолій Лядов, Микола Черепнін та інші. У 1890-ті роки тісні зв'язки з біляївських гуртком встановлюються у деяких московських композиторів, зокрема у Сергія Танєєва та Олександра Скрябіна. Активна громадська, видавнича, концертна діяльність, пов'язана з цим кружком, зробила його помітним мистецьким явищем в житті Петербургу. Римський-Корсаков, а пізніше також Глазунов і Лядов були художніми керівниками видавничої та концертно-організаторської діяльності Біляїва. Після смерті Біляїва цеі три композитори сформували опікунську раду з управління всіма справами біляївських видавництва та концертів. - Оссовський Олександр Вячеславович (1871 -1957) - видатний музикознавець та критик українського походження, двоюрідний брат композитора Миколи Вілінського, товаришував з С.В.Рахманіновим та О.І.Зілоті.


text: Якщо ви турист чи подорожуєте у справах, NH Berlin City West володіє прекрасним вибором апартаментів в Берлін. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Для туристів, які хотять прогулятися, Станція Шонеберг , Барахолка Шенеберг ринок, Музей Кете Кольвіц тільки деякі з визначних пам"яток, доступних для відвідування. Простіше кажучи, всі послуги та зручності від NH Hoteles є насправді такими ж комфортними, як і у вас вдома. Магазини, додаткові умови для осіб з обмеженими можливостями, ліфт, конференц-зали , автостоянка - це лише кілька характеристик, які відрізняють NH Berlin City West від багатьох інших у цьому місті. Проживання у готелі має високу ступінь комфортності, з кондиціювання, послуга з перегляду фільмів в номері, міні-бар, фен, телебачення у кожному номері. Протягом дня ви можете насолоджуватися релаксуючою атмосферою з фітнес-центр. Незалежно від мети вашого візиту до Берлін, NH Berlin City West є відмінним місцем для вашого перебування.


text: Persona grata: владика Федір Ефір — 14 квітня 2012 року. Гість — Архієпископ Полтавський і Кременчуцький Федір. Ведуча — Інна Якобенко ВЕД.: Вітаю вас! Субота, ранок. Я, ведуча Інна Якобенко, разом зі своїм гостем рада вітати усіх, хто зараз із нами в проекті «Персона грата» на радіостанції «Ваша хвиля». Сьогоднішній наш гість саме цього дня у студії не випадково. Завтра — велике, світле православне свято. І ми хотіли б саме сьогодні поспілкуватися із людиною, віра для якої, церква для якої , все те, що довкола цих понять обертається, є сенсом життя. Архієпископ Полтавський і Кременчуцький Федір сьогодні наш гість і я рада вас вітати! ФЕДІР: Дякую, доброго дня! ВЕД.: Владико, Ви — людина, для якої церква є сенсом, домом, змістом, Ви весь свій час там проводите, вона Вас наповнює по вінця. Але, наскільки мені відомо, так не було від народження, Ви, скажімо, не із сім’ї священика, Ви народилися на Волині у сім’ї вчителів. На той час, коли ще був Радянський Союз, коли не було «вольницы нравов», до певної міри, як зараз, не було такого лояльного ставлення до церкви. Як так сталося, що в сім’ї, де батько, мама — вчителі, дитина стала священиком? ФЕДІР: Ви знаєте, якось пояснити це логічно, якусь закономірність провести я не можу й до цих пір. Є таке поняття як покликання на пастирське служіння, можливо, в моєму випадку так і є. Але я не беруся судити, просто скажу, що в дитинстві пробував багато чим займатися, захоплювався і спортом як всі підлітки, і радіоелектронікою, і чим тільки я не займався. Виписували журнали «Моделист-конструктор», «Техника молодежи» — такий був журнал, так, фантастикою і так далі і тому подібне, але я ніде себе не знаходив, мені хотілося більшого, я себе шукав. І якось так Бог дав, що врешті-решт я став священнослужителем і хочу сказати, що я не шкодую жодної хвилини про те, що я обрав шлях служіння церкві, Богові, тому що це дійсно сенс мого життя. ВЕД.: У вашому житті була людина, яка Вас на цю стежку незримо, може, десь на рівні підсвідомості навертала — це Ваша бабуся. ФЕДІР: Так, ми часто бували в бабусі, мама їздила то на курси підвищення кваліфікації, ще кудись і ми бували в бабусі, ночували, бували по кілька днів, і я це пам’ятаю, ці спогади — найяскравіші спогади мого дитинства, я пам’ятаю і до тепер, до найдрібніших деталей бабусину хату, вона для мене дорога, близька, як і для всієї моєї родини, і для мами. Особливість, яка була в бабусиній хаті — були ікони, в нас не було вдома ікон, тому що мама вчитель і це було неможливо. Колись мені вона показала в шафі там закрита наклеєну малесеньку іконочку Спасителя. Тобто, мама теж віруюча людина була, але, звичайно, не могла виявляти своєї віри, тому в бабусі я побачив ікони і що важливо — я побачив, як молилася прабабуся і моя бабуся. Я не молився і для мене це було дивно, вони перераховували, особливо прабабуся, вона читала молитви, які потрібно, — ранкові, вечірні, і перераховувала обов’язково завжди десять заповідей божих, і остання заповідь звучить вона так скорочено — «не пожадай того, що є в ближнього твого» і там перераховується «ні вола його, ні осла його», мені так було смішно я чекав, коли ж бабуся буде пошепки говорити про осла. Ось такий мій досвід перший був, я не скажу, що він релігійний, але це був досвід. Я розпитував свою бабусю про ікону «Таємної вечері», вона висіла над столом, я пам’ятаю цю ікону і зараз, я питав бабусю: «Чому ця вечеря таємна, хто там зображений, хто це такий?» І коли прийшов час мені звернутися до Бога, коли вже це був такий свідомий якийсь вибір, то я знав, як це робити, бо я бачив як це робила прабабуся і як це робила бабуся. Оце, напевно, перші вихователі в релігійному житті. ВЕД.: Ви були старанним учнем, успішним? ФЕДІР: Ну, враховуючи те, що моя мама була заступником директора школи по навчальній роботі, звичайно. Хочу сказати, що ми жили в будинку на вісім квартир, будинок для вчителів, тобто я обертався в середовищі вчителівських дітей. І в селі своєму ну, звичайно, ми випереджали свою молодь в плані навчання, тому що ми читали книги, і в нас вони були, і я вважав, що бібліотека домашня — це невід’ємний атрибут будь-якої хати. Я пам’ятаю, коли один раз прийшов в хату свого однокласника, вперше я побував в нього, і крім купи розкиданих недбало підручників шкільних я не побачив жодної книжки, для мене це був свого роду шок. Я пам’ятаю це й до нині. Я вважав, що книги — це невід’ємний атрибут кожної домівки. Тому, звичайно, навчалися ми добре, ну я закінчив школу без золотої медалі, там свої були причини на те, але в атестаті одні п’ятірки, за п’ятибальною системою оцінювання. ВЕД.: Ви закінчили школу. Коли почали задумуватися, чим би ви хотіли в житті займатися? ФЕДІР: Мені здається десь саме в такий період, але справа в тому, що в цей період якраз трапилося моє вже якесь свідоме навернення до Бога, я став релігійною людиною. Це були дуже глибокі моменти, я не хочу про них розповідати, от, але в той час я вже усвідомив, що Бог це не просто якась абстракція і, як я думав раніше, що Бог — це істота, яка спілкується і яка цікава священикам, і, можливо, якимсь бабусям, мене це не стосується, аж поки зрозумів, що Бог приймає участь у моєму житті безпосередньо і, очевидно, Бог звертає на мене увагу. Був мій перший релігійний досвід і тому це вже став шлях навернення, я став віруючим, вперше прочитав Євангеліє, почав ходити до церкви. Це теж було, до речі, цей другий крок приходити до храму, це було складно для молодої людини, юнака, потрібно... Я ховався там, пам’ятаю, ходив там стежками, щоб мене менше бачили в неділю, мене підтримала в цьому мама і я їй дуже дякую за це, тому що якби цей вибір вона... Треба було іти до церкви разом, значить вона мене підтримувала, ми йшли разом, інколи спонукала до цього. Тому це дуже важливо, але звичайно, що, як і всі вчителівські діти, я планував вступити до Волинського державного університету і бути вчителем, ну, але так сталося, що я зробив інший вибір. ВЕД.: І куди Ви вступили? ФЕДІР: До Волинської духовної семінарії. ВЕД.: Найяскравіші сторінки в сенсі пізнання Бога, в сенсі духовного розвитку саме в період, коли Ви були семінаристом? ФЕДІР: Ви знаєте, я вважаю, що період навчання в Волинській духовній семінарії — це найкращі роки мого життя. Ми так думали, що це був період становлення семінарії, а насправді — це був певний етап, в якому семінарія була на висоті. В плані навчання і наукової діяльності. Я там навчився писати наукові роботи, ми створили наукове товариство. Я почав працювати в архіві і так далі. Це було багато відкриттів для мене в семінарії. Стосовно духовного, внутрішнього життя — якихось таких особливих відкриттів не було. Тому що я вже в певній мірі сформувався. Цей період навернення до Бога — от це було щось яскраве. Коли ти... я пам’ятаю, що я колись читав, ще коли був невіруючою людиною, дитиною, читав бабусі «Євангеліє» — вона попросила мене це робити. Їй було тяжко: вона була після хвороби, після інсульту. Я читав і я пам’ятаю цифри якісь там, речення... нічого не пам’ятаю з того, що я читав. Але, коли вперше я відкрив «Євангеліє» вже за потребою душі, то кожне слово, яке я прочитав, воно стосувалося безпосередньо мене. Тобто це відкрились якісь духовні очі. «Євангеліє» стало для мене не просто якоюсь книжкою незрозумілою, а живим словом Божим. Оце — найяскравіші враження. А вже що стосується семінарії, там вже я разом зі своїми товаришами швидше укріплявся у вірі. Я бачив приклади позитивні. Сьогодні, на жаль, часто священнослужителі демонструють негативні приклади (і навіть, можливо, я в числі тих священнослужителів), це дуже прикро, але я знаю своїх вчителів з духовної семінарії, вони для мене були ідеалом, до якого я хотів прагнути, я хотів бути таким, як вони, як мої викладачі-священики. Вони для нас були наставниками, перед якими розкривали душі свої і це — найяскравіші, напевно, враження. ВЕД.: Із сучасників, які нині живуть із нами на цій землі, є люди, які для Вас є взірцем? ФЕДІР: Ви знаєте, мені завжди цікаві люди (особливо старшого віку), які мають певний життєвий досвід, люди, які пройшли якісь скорботи. І тому мені дуже цікаво спілкуватися з такими людьми, слухати їхні думки, їхні оцінки сьогодення нашого. Але для мене взірець є Святіший Патріарх Філарет. Це — людина, яка так як вірить, так і живе. Тобто, для нас це — приклад у молитві, в працелюбності, в духовності. Уявіть собі, я можу уже трошки побачити життя Патріарха зсередини, тому що сам є єпископом, який... це в великій мірі адміністративна посада і тобі потрібно вирішувати якісь безкінечні проблеми, зустрічатися з людьми, інколи вирішувати якісь не дуже приємні моменти, от. І часу для того, щоб взяти в руки Святе Писання або книжку якусь, взагалі немає. А Патріарх (при його колосальному навантаженні, яке не зрівняти з моїм навантаженням) зміг перекласти Біблію з російської на українську мову, перекласти масу праць святих отців — Іоанна Златоуста, Василія Великого. Він звершує богослужіння, двічі на тиждень обов’язково — акафіст Варварі Святій Великомучениці, акафіст священномученику Макарію. Він служить всі богослужіння. Ми, молодь, на жаль, так не можемо. Але для нас це є взірець, до якого ми прагнемо. Тому для мене це є ідеал свого роду. ВЕД.: Владико, для Вас особисто дотримання якої із отих десяти заповідей, які Ви згадували, є найскладнішим? ВЕД.: Ну, як вам сказати? Ці 10 заповідей — якщо багато хто бачив зображення Моісея — Моісей зображений із скрижалями. Тобто, кам’яними плитами, на яких цифрами відмічені заповіді. Скрижалів обов’язково дві. І ці заповіді, яких є 10, вони розділені на дві частини: на перших 6 заповідей і 4 заповіді. Перші 4 заповіді стосуються Бога. А 6 заповідей стосуються людини. Тобто, ці 10 заповідей вміщуються в дві: полюби Бога свого всім розумом своїм, всією душею своєю, з усієї сили своєї і полюби ближнього свого, як самого себе. Заповідь любові — це найскладніша заповідь, хоча вона здається найпростіша. Але це — сенс всього життя християнина: навчитися здобути цю любов, як дар Божий, через молитву, покаяння, сльози, боротьбу з собою, скорботи, терпіння. Це все, коли людина проходить з вірою в Бога, вона здобуває любов. ВЕД.: Тобто, найскладніша — це заповідь полюбити ближнього свого? З усіма нашими ганебними проявами в житті: нахабністю, зажерливістю, хибами всякими, схильністю до слабкостей, але в головному через це треба переступати і все-таки любити? ФЕДІР: Абсолютно, любити, любити, так. Причому ті хиби, про які ви тільки що сказали, вони є насправді в мені і вони заважають мені любити інших. ВЕД.: Вам доводилося здійснювати паломництво в якісь святі місця? ФЕДІР: Так, доводилося, не один раз в межах України. А вже 5 разів я був на Святій Землі в Ізраїлі, на тій землі, де народився Спаситель, де проповідував, був розіп’ятий і воскрес Господь. ВЕД.: В Єрусалимі були, в храмі гроба Господнього? ФЕДІР: Так, Єрусалим, храм гроба Господнього, Назарет, Віфлеєм, Канна Галілейська. ВЕД.: І коли Ви побачили на власні очі і ту гієну вогняну, і гетсиманські сади, все, про що раніше лише читали, що Ви відчували? ФЕДІР: Ну, коли вперше там побував, я все фотографував, в мене не вистачило картки на фотоапарат, я потім з скорботою якісь менш важливі фотографії видаляв, бо думав, що я там — востаннє, більше ніколи мені не доведеться там побувати. Для мене це було якесь особливе переживання, тому що, дійсно, те, що ти читав, те, про що ти проповідував, ти побачив своїми очима. І навпаки — коли приїхав і потім читаєш Євангеліє, і де говориться про озеро, про Гору блаженств, де Господь проповідував — він туди пішов, там він зробив те чудо, там справу якусь і ти реально уявляєш це місце, то, звичайно, Євангеліє як би відкрилося якось по-особливому. Не просто якась уявна там земля, уявні міста, яких ти ніколи не бачив, а дійсно — реальні. І ще особливість таку має Свята Земля, — коли ти там один раз побував з паломницькою поїздкою (я наголошую — з паломницькою, не з туристичною, тому що я знаю, багато хто каже: та я побував в Єрусалимі, відпочиваючи в Єгипті, один день з’їздив в Єрусалим). Ну, я думаю, люди, звичайно, якщо вони їхали з відповідним настроєм і бажанням відчути присутність Бога, особливу якусь благодать почерпнути, вони відчули це, але важливо їхати в паломницьку поїздку, коли кожного разу — в яке місце ти приходиш, там звершується молитва, там читається Євангеліє, ти це переживаєш духовно. Особливість Святої Землі, що тобі знову й знову хочеться туди повернутися. Приїхати туди ще раз. ВЕД.: Ви — архієпископ. А це — не просто гучний сан, це — цілий перелік обов’язків, які лягли на Ваші плечі з його отриманням. У цій адміністративній роботі що найважче? ФЕДІР: Ви знаєте, складно сказати. Для мене найважче, напевно, працювати з людьми, важко приймати рішення, коли ти не маєш досвіду. Взагалі, для мене складна ця посада — єпископа чи архієпископа. Зрештою, приставка «архі» нічого там не міняє. Обов’язки твої як були, так і залишаються. Можливо, відповідальності більше. І сан архієпископа — це вже як нагорода за певну роботу, працю. То, можливо, це якісь підвищення в очах свого статусу, скажемо так, в очах духовенства. Ну це все — умовно дуже. Дуже умовно. І справа в тому, що єпископський сан я приймав, як і багато моїх колег, ради послуху. Тому що перед тим, як стати єпископом, ми були монахами. А монах — це той, хто повністю віддав себе на служіння Богові і відкинув свою волю. Тобто я не вибирав ні ім’я своє чернече, я не вибирав там ні монастир, ні подальший свій шлях. Вибір за мене зробило — в церкві є таке поняття, як священноначаліє, тобто патріарх, синод. Ну, це вибір патріарха, вибір синоду — призначити мене єпископом, а моє діло вже — наскільки можу сумлінно виконувати свої обов’язки. Не все виходить так як слід. Озираючись назад, напевно, деякі речі зробив би не так, як зробив, але з другого боку, єпископство в великій мірі дало мені можливість набути досвід, особливий досвід, такий вже дорослий досвід, коли ти сам проходиш якийсь шлях і ні з ким порадитись, тому що ніхто тобі не порадить, бо кожна ситуація індивідуальна, ти маєш прийняти рішення. В деякій мірі воно смирило мене, тому що коли я думав, що я можу справитись з тим і з тим, а вийшло — ого, ти не можеш і з тим справитись, і того тобі не вистачає таланту. Коли цього не вистачає, то ти звертаєшся до Бога і просиш: Господи, поможи, бо в мене не виходить, і тут не виходить, і там я не знаю. Тому, слава Богу, за все, що дає Бог, я вдячний Богові за те, що є, і прошу в Бога допомоги. ВЕД.: Владико, були раніше жовтенята, піонери, в яких і Ви встигли побувати, були комсомольці, в яких Ви вже не встигли побувати. Але потім все так одночасно зникло, розпалося. Є намагання дати щось натомість (пластуни, інші об’єднання), але це не так масово, як було раніше. Церква, здавалося б, і при лояльності держави, вийшла на перший план, і вона, до певної міри, за свою паству теж бореться, вона вимушена, тому що конфесії хлинули різні на територію України. Але ми спостерігаємо, як працюють, скажімо, представники цих конфесій, особливо в боротьбі за молодь. Чи не здається Вам, що Ваша церква, вона ніби така трохи пасивна, не така активна в опрацюванні мізків потенційної пастви, можливо, не така сучасно модна, як вони — не співають так, не танцюють в церкві? ФЕДІР: Ну, можливо, частково я з цим погоджуюсь, що ми десь в чомусь відстаємо, де в чому не встигаємо і т. д. Це пов’язано з тим, що у 70 роки православна церква була зажата в лещата державні і священик мав право лише проповідувати в храмі. І то в великих храмах був представник КГБ, який слідкував, що там священик проповідував, скільки парафіян. Я читав документи реальні, звіти таких працівників — співробітників КДБ, які за цим слідкували. Неможливо було працювати поза храмом, держава цього не дозволяла. І коли прийшли умови відносної свободи, то православні пастирі не можуть до кінця як би адаптуватися і вийти за рамки... ВЕД.: В них досвіду немає? ФЕДІР: Нема досвіду, так. І ще інший момент. Православ’я інше, не треба міряти православ’я мірками протестантизму, скажемо, чи, я не хочу ображати, там я маю багато приятелів, можна сказати друзів із протестантських конфесій, це прекрасні люди, віруючі, жертовні, є дуже багато позитивних моментів, але я кажу стосовно танців там, співу і т. д. Православ’я — воно інше, православ’я — це молитва, це подвиг, це заглиблення в себе. І воно ніколи не стане масовим, так би мовити, чи попсовим... ВЕД.: Тобто православ’я і шоу — це несумісні речі? ФЕДІР: Різні речі, це неможливо. Але я на сьогодні очолюю синодальне управління у справах молоді. Це як свого роду, щоб було зрозуміло, міністерство у справах молоді в межах всієї церкви. І хочу сказати, що ми на сьогодні здобули певний досвід, і я думаю, що він у великій мірі передовий, тому що ми, як це модно говорити, моніторимо, відстежуємо цю сферу в інших церквах, які можна сказати, більш потужні за нашу церкву Київського патріархату, але вони не мають того досвіду, що маємо ми. Сьогодні ми проводимо дитячі і молодіжні табори, це вже стало певною традицією. Насправді, це дуже тяжко, дуже складно. Ми хотіли б цей досвід поширити в регіони, в єпархії, але мало яка єпархія може потягнути. Це стосується більше фінансової, матеріальної сторони, тягнути як би цей дитячий табір. Тому в нас традиційно є два табори всеукраїнського рівня: літній табір «Пляшива» називається і зимовий табір «Ліствиця». І на ці табори з’їжджається молодь з усіх регіонів України, абсолютно з усіх, близько 200 осіб, і більше 200, 150 щоліта, і взимку, менша кількість взимку. Це пов’язано із сесією студентів і т. д. Можливо, і більше було б, але ці обставини... ВЕД.: Це не школярі, це вже молодь? ФЕДІР: Молодь, так. І, звичайно, ми проводимо щороку літні табори в кількох регіонах нашої держави і багато єпархій, якби областей, теж проводять локальні свої такі табори, де не так багато дітей, але обов’язково з ними робота ведеться. Ну і звичайно, діють недільні школи. В нас дуже потужні недільні школи. В Житомирі є недільна школа, в якій на сьогодні, відвідує цю школу, близько 300 дітей, причому йде постійна зміна поколінь — це дуже важливо. Але хочу сказати, що православ’я ніколи не стане масовим там і популярним, тому що православ’я інше, православ’я — це духовне життя, і наш православний табір теж відрізняється від таборів світських. Я кажу так, можливо, ображаючи когось, але це певний досвід, що якщо дитина не знала якогось гріха, то коли вона поїде в звичайний табір, обов’язково там навчиться. В православному таборі зовсім по-іншому. В нас є духівник табору і над кожною групою дітей є свій власний духівник. Тобто вони перебувають в спілкуванні з священиком 24 години на добу, ну крім тих годин, коли сплять. Тобто постійно діти під наглядом, нема такого, щоб діти займалися самі чимось. І молитва, богослужіння. Молитва обов’язково — ранкова, вечірня, молебень, урок обов’язково Закону Божого і це міняє дітей. Дитина, яка пройшла табір, стає іншою. Буквально за 14 днів це видно, але коли вона приходить знов у сім’ю, де не завжди батьки ведуть церковне життя, не до кінця церковне, і дитина поступово втрачає це. Ну не знаю наскільки, я скажу по своєму власному досвіді, говорили про це, те, що посіяно було в дитинстві, воно проросло пізніше. Так що я думаю, що те, що сіється в дитинстві, воно там десь глибоко западає і колись десь в зрілому віці, коли Божа благодать торкнеться серця цієї людини, вона згадає те, що вона переживала, чула, бачила в дитинстві. ВЕД.: Я хочу трошки деталізувати про те, що посіяно було в дитинстві. В учительській сім’ї була посіяна любов до книжок. Ви казали, що саме в дитинстві Ви дуже любили книжки письменників, які писали про природу, зокрема, Біанкі, Прішвіна. ФЕДІР: Так, звичайно, я скажу, що любов до книжок в мене збереглась і по нині, я люблю книги. Звичайно, що я змінив, скажем так, вже певну тематику. Я давно вже не читаю там художньої літератури, те, що прочитав у підлітковому віці, і на цьому зупинився. Мене зараз цікавлять інші праці: наукові богословські, історичні — це те, що я читаю зараз. Але читати, звичайно, не перестав. Будь-яка вільна хвилина, для мене книжка — це найкраще. Ну інтернет зараз багато, як би там бібліотека величезна, хоч інтернет має свою величезну негативну сторону, але є й позитивні сторони, там теж можна черпати інформацію. Але дитинство і книги згадуються як найкращий період мого життя. Я Вам скажу, що, напевно, регіон, в якому я народився, він сприяв тому, що я люблю природу... ВЕД.: Партизанський, лісовий край... ФЕДІР: Лісовий край. Так, ліси, болота, це край, де Леся Українка написала свою «Лісову пісню», це могутні ліси, болота. Їдучи до мого села, я не знаю, там кілометрів 20, — суцільні ліси, ліси і ліси, більше нічого не видно. Тому я виростав серед лісу і я дуже любив. Я скажу, що я романтик, я погано орієнтуюся в лісі, я можу заблудитися в лісі, але свого часу я хотів стати лісником. Це в мене була така мрія дитяча, звичайно, мама проти цього категорично проти виступала, але вона не реалізувалася. Але я маю товариша дитинства, який зараз в Чернігівській області працює майстром лісу, він був практиком, тобто він був в мене провідником, ми йшли разом в ліс. Я був романтиком, я дивився там дерева, тварин хотів побачити, ми їх бачили часто, якісь свої дослідження там проводив, а він практик. Він водив мене по лісі, щоб я десь не заблукав і т. д. Ну а зараз ми спілкуємося час від часу, рідко, звичайно, але ця спільність, спогад дитинства залишився. Ну а найбільш письменником, про якого я з трепетом і з великою пошаною згадую сьогодні, — це канадський письменник Е. С. Томпсон. Російською мовою «Рассказы о животных» його прекрасні твори і особливо книжка «Маленькие дикари». Цю книжку я в бібліотеці сільській вперше взяв, прочитав за дві ночі, мені здається, а потім змушений був здати її назад і через деякий час знов захотів цю книжку прочитати, настільки це якась така була тяга, я так хотів цю книжку здобути. Прийшов в бібліотеку, — книжки нема, і ніде немає. Ну скажу так, як було: хлопці, мої однокласники, просто викрали цю книжку з бібліотеки. Ну і мені прийшлось провести цілу спецоперацію по обміну. Я спочатку взяв її на кілька днів, почав переписувати, перемальовувати малюнки і т. д., а потім вирішив домовитися з хлопцями і ми обмінялися. ВЕД.: Владико, Ви новини дивитеся? ФЕДІР: Я скажу, що я не маю телевізора, це принципова моя позиція, я новини черпаю з інтернету, з певних сайтів визначених. ВЕД.: Але все одно там не уникнути політичних новин... ФЕДІР: Звичайно. ВЕД.: ...і купу того всього, після чого не те що новини, іноді навіть не хочеться жити. Як Ви з усім цим потоком інформації справляєтеся? ФЕДІР: Скажу, що це порада Патріарха — не дивитися новини і телебачення максимально, наскільки можливо. Чому? Тому, що коли ти отримуєш новину безпосередньо з екрану телевізора, вона не оброблена, відразу впадає в твою душу, вона збурює її і в тебе дійсно депресія від цього всього. Коли ж ти отримуєш новину вже в переробленому вигляді, чи з газети, чи з розповіді когось, хто тобі про це розказав, вже зовсім по-іншому сприймаєш новину, вже певне відбулося таке пом’якшення цієї новини. ВЕД.: Я пам’ятаю період, коли всі новини були «оброблені»: подивився — і щасливий заснув. Але від тих новин користі не дуже багато було, як правило, ти не отримував інформації про важливі реальні факти життя. ФЕДІР: Ну це так, але знаєте, просто я хочу сказати, що журналісти зараз бігають за сенсаціями і дивитися там, як падають балкони, як ще там якісь аварії і т. д., вони відбувалися і раніше, і відбуваються і будуть відбуватися, але... ВЕД.: Питання ще в акцентах... ФЕДІР: В акцентах, так. Повинно бути якесь розумне розмежування, так, і поділ, баланс якийсь між позитивними новинами і негативними новинами. Звичайно, я черпаю новини. Звичайно, я стараюся бути в курсі політичних подій, тому що я, будучи єпископом, не можу не цікавитися політикою і не бути в курсі певних речей. Тому обов’язково переглядаю, і «Новини Полтавщини» дивлюся, і газети отримую. І я рекомендую швидше слухати радіо парафіянам, тому що радіо легше... ВЕД.: З цього місця — докладніше, ми дуже любимо, коли наші гості радять слухачам саме радіо. ФЕДІР: Ну я в жодному разі не хочу якось там Вам підіграти, але це дійсно моє переконання... ВЕД.:... але ми цього хочемо, щоб Ви нам підіграли. Тому що ми любимо своїх слухачів... Владико, скажіть будь ласка, скільки днів на рік у Вас є законної відпустки? ФЕДІР: Ну як такої відпустки немає взагалі, але останнім часом я намагаюся якось знайти кілька днів, щоб зробити собі такий відпочинок, тому що просто йде виснаження організму і коли ти зранку просинаєшся й чекаєш, щоб швидше день завершився, то це вже сигнал такий, що треба трошки робити паузу. ВЕД.: І якщо вдається кілька днів собі організувати відпочинку, як Ви ними розпоряджаєтеся? ФЕДІР: Зазвичай, мене не цікавить відпочинок там поїхати десь, відвідати якийсь там ресторан, чи... це не цікавить. Якщо я десь їду, то це обов’язково має бути паломницька поїздка. Тобто я відвідую монастирі, храми. Або приїжджаю в монастир в нашій єпархії. Там Білоцерківці Пирятинського району, щоб побути там просто кілька днів, порубати дрова, там я не знаю, покосити траву, і це для мене... Молитва, богослужіння — це для мене відпочинок. Тобто їхати там десь так, як традиційно це відбувається, в Єгипет чи в Туреччину, і сидіти там 10 днів в готелі, і море, готель — і більше нічого, якісь там розваги, — це для мене дуже складний такий, це не відпочинок. Мені потрібно, щоб було богослужіння, щоб я міг в неділю звершувати службу, щоб я міг побути на самоті, щоб я міг побути на природі. Ну, звичайно, море можна, це все не виключається, але в таких православних межах. Тоді це для мене відпочинок. Коли я відчуваю дискомфорт від занадто світського відпочинку, тоді я намагаюся відмежуватися. ВЕД.: Добігає кінця Великодній піст, звісно, зараз відповідне харчування і т. д. Коли посту немає, які Ви любите страви? Ви вмієте самі готувати, як взагалі вибудуваний гастрономічний бік вашого життя? ФЕДІР: Готувати сам не вмію, ну при крайній вже потребі я можу щось таке найпростіше зробити, але, мабуть, це проблема вже із сім’ї. Тобто готувала завжди мама і це було як закон, і вона ніколи нас не вчила, ну сестру навчає, тому ще це потрібно їй як жінці, а нас з братом старшим не вчила цьому і ми не вчилися. Ми знали, що їжа — це як невід’ємний атрибут нашого життя, готувала мама. Готувати не вмію. Їм те, що готують в причту собору для священиків, те їм і я щодень, те, що готується в соборі Успенському. Я там теж харчуюся, нічого там особливого не готують. Це звичайна їжа, в середу і п’ятницю вона пісна, а в інші дні може бути і скоромна їжа. Скажу, коли був в монастирі, то м’яса не споживав, а зараз в силу таких обставин, що я буваю там на храмових святах, буваю на різних заходах і те, що дають, чим пригощають, те я їм. М’ясо — значить м’ясо, щось інше — значить щось інше. В піст, звичайно, їм пісну їжу. Щодо уподобань — люблю ще з дитинства, є така страва — деруни називається в народі, це такі оладки з картоплі. Це, мабуть, страва мого дитинства. Ще моя бабуся і у мене в сім’ї готували страву, схожу на млинці, називали це млинці, вони готуються теж із тіста, їдять з сметаною або з маслом. Чесно скажу, що де я не був, в жодному регіоні цієї страви нема, чомусь вона тільки в моєму селі, звідки вона там як би закріпилася, я не знаю, але коли мені рідко доводиться бувати вдома в батьків, то я обов’язково прошу, щоб мама зготувала оцю страву. Пояснити її рецепт я не зможу, сказати теж, як готується це, не можу, але дуже це люблю. ВЕД.: Будемо знати, що є якісь такі особливі млинці з Волині, рецепт яких відомий тільки волинянам. ФЕДІР: Так. ВЕД.: Ви скільки часу провели в монастирі? ФЕДІР: З 2003 по 2006 роки. ВЕД.: Це був свідомий ваш вибір? ФЕДІР: Свідомий, так, так. ВЕД.: Які найважливіші, як для людини духовної, уроки які Ви винесли саме з цього періоду життя? ФЕДІР: Ви знаєте, в мене, якщо етапи мого життя, я вдячний Богові за всі етапи життя, тому що це враження, досвід якісь такі надзвичайні. Перше, я вже казав, — це Волинська духовна семінарія, це перші такі кроки життя в церкві, а потім особливо яскраві враження від Київської духовної академії, в яку я вступив, закінчивши семінарію, це вищий вже навчальний заклад. Там вже дійсно якісно вищий рівень викладання, викладачів, і враження від самого Києва, коли там розповідають історію про хрещення Київської Русі, ось тут була Десятинна церква, ось тут хрестив князь Володимир Русь, — для мене це щось було далеке, а тут воно під боком. Особливі враження. Сам Михайлівський золотоверхий монастир, де була академія, де я потім був як чернець, для мене дуже рідний і це прекрасний монастир. Відроджена святиня українського народу. І хочу сказати, що хоч храм Михайлівський новий, як кажуть в народі, не намолений, але коли я в нього заходив, то в ньому було дуже легко молитися, і понині це так. То це місце особливе, місце святе. Ну і сам монастир, в якому я жив, і келія, і братія монастиря, зараз мої колеги, які були зі мною в монастирі, вони майже всі стали архієреями, ну отримали вищий сан в церкві і керують єпархіями. А тоді в монастирі ми були разом, це були однодумці, молоді люди. Звичайно, нам бракувало духовних наставників, якихось старших ченців, які б прожили в монастирі, мали досвід, але їх не було, тому що монастир був зруйнований, і ми перші, як могли, там його відроджували. Але головне, що була єдність і однодумність, це найважливіше. ВЕД.: На жаль, ефірний час добігає кінця, я зазвичай наших гостей прошу розповісти форматний анекдот, але Вас логічно попросити розповісти улюблену притчу. ФЕДІР: Оце, Ви знаєте, треба навіть... ВЕД.: Заскочила Вас зненацька? ФЕДІР: Так, зненацька, так. Що ж?.. Улюблену притчу якусь? Ну, скажу, що інколи і анекдоти деякі приходиться розповідати. ВЕД.: Ваше право. ФЕДІР: Мені дуже подобаються розповіді із життя реальних людей — єпископів, людей, які для мене є певним ідеалом, до яких я, скажем так, можливо, й не досягну ніколи. Ну я згадав такий випадок із життя, інколи я його використовую. Це пов’язують із святителем Філаретом Дроздовим, Московським митрополитом, канонізованим святим, який жив в кінці 19 ст., в 1867-му він упокоївся. Це видатна особистість, безперечно, і він, ну, без його участі не проходила жодна вагома подія в житті Російської імперії. Тобто і міністерства, і сам імператор звертався до нього і його думку чув. Так ось, коли був період передреволюційний, вже як би назрівало це негативне ставлення до церкви, до духовенства, і ось на якомусь світському заході напідпитку підійшов офіцер до святителя Філарета, він був митрополитом — митрополитом Московським, і питає його: «От, владыка, скажите, почему митро палит, а не митро стреляет?» Ну, владика не довго думаючи, каже: «Потому что не ду рыба, а ду рак». От такий випадок із життя, просто я його застосовую, коли люди, які не завжди знають церковне життя, не розуміють в ньому, але висловлюють свої категоричні судження, стосовно того, чи правильна там церква, не правильна там, ходити в ту, не ходити і т. д. От в таких випадках я застосовую оцей анекдот. ВЕД.: Нагадую нашим слухачам, що сьогодні, напередодні великого свята Великодня, нашим гостем був архієпископ Полтавський і Кременчуцький Федір. Я дуже вдячна Вам за те, що шматочок свого життя подарували нашим слухачам, а надалі — і користувачам інтернет-ресурсу «Полтавщина» , саме напередодні такого світлого свята. ФЕДІР: Дякую всім за увагу, хто слухав мене, і хай Бог всім допомагає. ВЕД.: Я, ведуча Інна Якобенко, прощаюся з вами, але не прощається радіостанція «Ваша хвиля». Залишайтеся з нами!


text: Закарпаття - це куточок чудової природи з незайманими лісами, величними горами й прохолодними ріками. Тут небо торкається землі і від союзу цього народжуються цілющі джерела. В області їх нараховується більше 400 і лише воду одного з них назвали "синьою". Саме на його базі і функціонує відомий далеко за межами України санаторій "Синяк". Це провідний курорт по лікуванню захворювань опорно-рухового апарату, кістково-м'язевої і нервової систем. Заклад багатопрофільний. Крім лікування тіла тут можна відновити гармонію душі. І все це завдяки унікальній природі та цілющій "синій" воді. Ще посли Івана Грозного, пересікаючи Карпати, говорили, що в цих горах " вода кислая, как щи, а есть такие кладези, что можно яйцо сварить, есть такие ручейки, что помоешься - птицей летишь". Хто хоч раз побував на Закарпатті, яке недарма називають "українською Швейцарією", той вже ніколи не забуде цей чарівний край. Він наче спеціально створений Богом для того, аби люди назавжди закохувалися у первозданний світ, оточений прадавніми горами, омитий кришталевими джерелами і вповитий неймовірної свіжості повітрям. Саме тут, на висоті 500 метрів, причаїлася Синяцька долина. Слава про неї поширилася за межі не тільки Закарпаття, а й цілої України. І все завдяки чудодійній силі її мінеральних вод. Легенди переповідають, що колись на цьому місці вирував велетенський невгамовний вулкан. Час приборкав його і лише "синя" сірководнева вода, що виривається назовні з колишнього гирла, нагадує про давно минулі часи. Ще однією берегинею прадавності цієї долини є досконала, нічим не стривожена тиша. Минуло більше двох століть з того часу, коли Синяцька долина відкрила цілющу силу своїх мінеральних вод. Сотні тисяч хворих повернулися до життя, несучи крізь простір і час хвалу та славу цьому чарівному куточку Закарпаття. Сьогодні старовинна оздоровниця щиро вітає всіх, хто хоче відпочити і набратися сил. Варто лише зійти з поїзду на станції "Карпати" Львівської залізничної дороги - і автобус швидко довезе вас до санаторію "Синяк". І влітку, і взимку тут чекатиме на вас зцілення, перевірене часом.


text: Твори великого українського письменника О. Довженка — це живлюща криниця думок, знань, почуттів, барв. Це своєрідний літопис історії українського народу. Окрилений високими ідеалами, закоханий у життя, у велич духу людини —воїна, людини — трудівника, О. Довженко натхненно оспівав поезію і романтику нашої епохи. Про нього написано багато книг, статей, поети йому присвячують вірші, бо, як пише поет І. Гончаренко: В людських сердець незаймані глибини своїм він серцем глибоко проник, співець краси, природи і людини, душі людської дивний чарівник. Людина з її душевною красою — це той герой, у якому втілились найвищі Довженкові ідеали краси. У кожному своєму творі з великою любов'ю письменник оспівує людей праці. З особливою силою розкривається ця тема в останніх творах О. Довженка «Зачарована Десна» і «Поема про море», написаних у 1955 році. «Зачарована Десна» — лебедина пісня письменника. На думку М. Рильського, це задушевна лірична сповідь, до кінця напоєна любов'ю до рідного краю, до його людей. Це справді незвичайний твір. Непростий за своєю по будовою, він поєднує спогади про дитинство і філософські роздуми письменника. З великою любов'ю Довженко пише про свій родовід, про тих юдей, які до революції нічого не мали, а з них, за словами автора, можна було писати портрети апостолів і мислителів. За жанром це кіноповість. В її сюжеті — мемуарні сторінки, ліричні сповіді, широкі картини сільського життя, чарівні пейзажні малюнки, а також роздуми про народ, про його минуле і майбутнє, про мистецтво і його роль у житті суспільства. Все це подається в двох планах: через сприйняття сільського хлопця Сашка і через філософські роздуми зрілого письменника. В образах батька, матері, діда, прадіда виразно відчутне ставлення до родоводу. Письменник говорить: «Скільки він землі виорав, скільки хліба накосив! Як вправно робив, який був дужий і чистий». Захоплено пише автор про чудовий талант косаря дядька Самійла, який так вправно володів косою, що міг би за добрий харч обкосити всю земну кулю. Прекрасний образ Тихона Бобера, що, йдучи на полювання, забував дома курок від рушниці. А Сашкова баба хіба не трудівниця?! Хоч лайка і лилася з її вуст, як пісня з вуст натхненого поета, проте вона була й справжньою трудівницею, любила землю, прибирала її своїми руками. Малюючи сільських мешканців, 0. Довженко об'єднує всіх єдиною філософією: коли вилізає щось з землі, посаджене їх руками, то в цьому найбільша радість. Герої «Зачарованої Десни» живуть одним життям з природою, що оточує їх. О. Довженко пише: «Жили ми в повній гармонії з силами природи. Зимою мерзли, літом смажились на сонці, восени місили грязь, а весною нас заливало водою, і хто цього не знає, той не знає тієї радості і повноти життя». Незабутніми є картини весняної повені, сінокосу. Навіть від опису звичайного городу віє високою красою і поезію. Пейзажі в кіноповісті персоніфікуються. Вони промовляють до читача своїми барвами. Часто передаються через сприйняття дійових осіб і є засобом виявлення душевного стану героїв. Краса природи облагороджує людей праці. Природа, любов до неї й уміння відчути її красу пробуджує в людині творця. Велике враження справила на мене кіноповість «Зачарована Десна». І особливе враження від того , що все, про що пише Олександр Довженко, — це світ, побачений очима дитини, очима маленького Сашка, людини, не спокушеної життям. Тільки тонкий у почуттях митець — психолог міг так неповторно правдиво передати увесь світ мрій сільського хлопчика.


text: «Turion» (укр.Тюріон)— це торгова марка, права на яку належать компанії AMD, вживана для позначення 64-бітових мобільних (з низьким енергоспоживанням) процесорів Turion 64, Turion 64 X2. Ці процесори є відповіддю AMD на лінійку мобільних процесорів компанії Intel — Pentium M і Intel Core. Процесори Turion 64 (окрім Turion 64 X2) сумісні з Socket 754 компанії AMD і включають від 512 до 1024 КБ кеша 2-го рівня, 64 бітовий одноканальний контроллер пам'яті, інтегрований на ядро, і 800 Мгц шину HyperTransport. Основний акцент при позиціонуванні і просуванні даного процесора на ринку робиться на його енергозбережні функції, такі як PowerNow!TM і Cool'n'QuietTM.