text: Соціоло́гія (від — «суспільство» та — «вчення», «знання», «наука») — наука про умови та процеси у суспільстві, а також їхні дослідження. Соціологія постала з епохи Просвітництва як системно-критична наука соціального і зайняла проміжне місце між природничими та гуманітарними науками. Термін «соціологія» запропонував 1839 року французький учений Оґюст Конт, ще до того як у другій половині XIX ст. соціологія стала самостійною університетською дисципліною. Але ще до Оґюста Конта це поняття вживала перша у світі жінка-соціолог — Гарієт Мартіно, а ще раніше, у 1780-х рр. — абат Сієс. Предмет і визначення соціології Складаючись із гуманітарних наук, соціологія витворює ядро соціальних наук. Об'єктом соціології є соціальна реальність у всій багатоманітності, але оскільки вона досить мінлива, то предмет соціології надзвичайно складно визначити, він не може бути постійним, статичним. Таким чином, соціологія вивчає всі сторони соціального співжиття людей в спільнотах і союзах, в той час, як інші соціальні дисципліни, такі як політологія чи економіка, встановлюють своїми предметами певні специфічні аспектні області соціального (політика — легітимне здійснення влади, економіка — дефіцит). Соціологія звертається до розуміння і систематизації соціальної дії — теорії дій, оскільки згідно з ними поведінка регулюється цінностями і нормами. Її дослідницьким предметом є як суспільство в цілісності, так і його окремі частини: соціальні системи, інститути, організації, групи. При цьому, вона має справу з суспільною інтеграцією і дезінтеграцією, із соціальними конфліктами та соціальними змінами. Також соціальні структури, праця, сім'я, соціальні мережі, засоби комунікації (мас-медіа), міграція, буденність, технологія, життєсвіт — теми, якими займається соціологія. Для багатьох з них встановлювались спеціальні, галузеві соціології, інші — як от питання щодо взаємодії дії та структур — стали загальною темою соціології. Соціологічна постанова питання часто перетинається з соціальною психологією, з іншими соціальними науками, з філософією, рештою гуманітарних дисциплін, а також почастинно і суміжними природничими науками, наприклад, з нейробіологією. І. Валлерстайн пропонує розглядати соціологію як певну культуру, яка формується спільнотою соціологів. Єдиного фахового визначення соціології не існує. Часто визнається дефініція Макса Вебера, який покладав акцент на соціальну дію. «Соціологією називається така наука, яка розуміє соціальну дію проблемно і через це причинно пояснює її хід та результати.» (Макс Вебер, «Економіка та суспільство», 1921) Історія соціології Як самостійна наука соціологія почала визнаватись лише з кінця XIX ст. В той час вона відмежовувалась як окрема дисципліна від філософії, економіки, науки про державу та народознавства. Історія її виникнення тісно пов'язана з розвитком громадянського суспільства і поступом індустріалізації в Європі XIX ст. Провісників соціології бачать в історичній науці, політекономії, а також в журналістиці та поліцеїстиці. Мислителів початку і середини XIX ст., таких як Анрі Сен-Сімон, Герберт Спенсер, Карл Маркс, сьогодні розглядають як засновників або фундаторів соціології. Свій внесок зробили і математики, зокрема, Адольф Кетле. Тим, хто дав соціології ім'я, був Оґюст Конт зі своєю виданою 1851-54 рр. чотиритомною працею «Система позитивної політики». З тих пір вона намагається формулювати претензії на власний предмет пізнання — частково в подальший розвиток, частково в протилежність давнішим авторам, які також займались соціальними взаємодіями (як приклад, Ксенофон в 4 столітті до н. е., Полібій двома століттями пізніше, Ібн Хальдун у 14 ст., Джамбаттіста Віко на початку і Адольф Кнігге в кінці 18 ст.). Для Конта цим предметом була «соціальна фізика», яку він відповідно до законів розділив на соціальну статику і соціальну динаміку. Для Еміля Дюркгайма ним був «соціальний факт», який існує ззовні, незалежно від індивідуальної свідомості і має примусовий характер. Для Макса Вебера це була «соціальна дія» (див. вище). Соціологічне розуміння, соціологічне пояснення В соціології як у науці про соціальне теорія і досвід посилаються один на одне. Соціологія прагне емпірично змістовно і слідуючи правилам логіки зрозуміти спостережуване і розвинути його пояснення за допомогою загальних положень (аксіом). Подвійність дослідницьких засад в ній відповідає цьому — з одного боку герменевтичні інтерпретування, а з іншого каузальні методи, при чому перші приймають перспективу учасника, останні — спостерігача. Соціологічні теорії у суперництві Соціологічні теорії ніколи не слідували однаковій парадигмі, це означає, що вони посилаються в своїй науковій основі не лише на один визначений спосіб мислення. Цим пояснюється ступінь їхньої теоретичної складності — предмет надто комплексний. Крім того, уже методологічно, але також нерідко і з моральних мотивів, експерименти (часто вирішальні) переважно забороняються. Можливі замість цього опитування містять в собі концептуальні та інтерпретативні проблеми. Приміром, журналісти вносять суб'єктивні аспекти, починають обманювати, в окремих випадках навіть підробляють свідчення. Отож, соціологія залишається залежною від спостережень. Треба розрізняти дві головні епістемологічні засади. Причому цілковито вільних від світоглядних мотивів, незалежних дослідницьких результатів не досягається, але вони можуть добиватись цього: Одні теорії виходять із самоочевидного — «окремі а́ктори діють соціально» (в цілому: «люди роблять суспільство»). На цій основі можна розглядати всі соціологічні питання. Між тим, дані теорії потребують біологічної, антропологічної і, особливо, соціобіологічної фундації для таких високоскладних засад особистої поведінки як воля чи раціональність актора. Деякі теорії в цьому відношенні досить сумнівні — соціально діючі актори є як діючими суб'єктами, так і об'єктами соціальної дії інших акторів, на відміну від дослідницьких суб'єктів у природничих науках (див. самовтілюване пророцтво). Інші теорії замість самоочевидного покладають за основу «надіндивідуальну цілісність» (в цілому: «не індивіди мають вирішальне значення»). Прикладом таких цілісностей можуть бути окремі суспільства, шість резидуїв, чотири принципово можливі види комунікації, обидві статі чи людство в цілому. Між тим, ці визначальні соціально-філософські визначення завжди повинні бути самоочевидно обґрунтовними. Однак це виявляється надзвичайно складним. До того ж з'являються проблеми розмежування цілісностей між, наприклад, колективами, мотивами і системами, чоловіками і жінками чи людьми і не людьми (у випадку тварин або роботів). Деякі центральні поняття соціології Суспільство Поняття «суспільство» в соціології посилається на зв'язки і співвідношення між окремими людьми. Отже, об'єднує не одні лиш просторові, кількісні показники індивідів, але і їхню соціальність. Таким чином, завдяки неперервним зразкам поведінки наміченими є структури, які одержують своє походження з міжлюдських вчинків і реалізують свій вплив в цій сфері. В соціології не існує єдності щодо специфічних прикмет для суспільства. Найзагальніше визначення суспільства визначається як «відповідна щонайосяжніша система людського співжиття». Процеси, які роблять з індивідів членів суспільства, називають усуспільненням. Такі інститути як держава, сім'я, право чи виховання сьогодні вважаються підкатегоріями (субсистемами) суспільства. Різниця між «державою» і «суспільством» на початках соціології була однією з її показових прикмет. Поняття «соціальне» чи «соціальність» мають на увазі дослідницький предмет соціології і відповідають у своєму значенні поняттю «суспільство». Соціальна дія Поняття соціальної дії в соціології означає (за Максом Вебером) вчинок (поведінку, непротивлення чи бездіяльність), який для діючих осіб (акторів) суб'єктивно об'єднаний із «сенсом». Також тлумачення поняття соціальна дія визначається ще тим, що вона спрямована на інших, змістовно орієнтована на їхню поведінку. Соціальний факт Соціальним фактом (fait social) є (за Емілем Дюркгаймом) «кожен більш чи менш визначений тип дії, який володіє здатністю чинити зовнішній тиск (примус) на індивідів, а також виникає відокремлено в сфері даного суспільства, при цьому володіючи власним життям, яке не залежить від індивідуальних виявів». Класифікація соціології Поділ за одиницями дослідження Класифікація соціології, що часто зустрічається, виділяє засадничий пункт суспільств як цілісностей (макросоціологія) і засадничий пункт соціальної дії і взаємодії акторів (мікросоціологія). Цими науково підтягнутими альтернативами незадоволені представники погляду на проміжну площину схарактеризованого як мезосоціологія (акцентування «сюди і туди») та засновку, який недавно був схарактеризований як макро-мікро-соціологія і вимагає подолати аналітичну однобокість виключного макро- та мікророзгляду (акцентування «або-або»). Макросоціологія (суспільство, колектив, структура, система) Марксистська соціологія Структуралізм Функціоналізм Структурний функціоналізм Критична теорія Теорія систем Соціокультурна теорія Мікросоціологія (а́ктор, індивід, дія) Конфліктологія Символічний інтеракціонізм Феноменологічна соціологія Методологічний індивідуалізм (зокрема теорія раціонального вибору) Фігуративна соціологія (спірно) Етнометодологія Мезосоціологія Це поняття менше визначене і описане, наприклад, соціологія інститутів, ритуалів чи організацій. Макро-мікро-соціологія Тут основою використовується утворення Норберта Еліаса, фігуративна соціологія (також процесуальна соціологія), яка виходить за межі аналізу акторів і є потоково-структурною («фігуративною»), однак відхиляє макросоціологічну реїфікацію «тотального суспільства». Поділ за охопленням теорем Крім того, тематичні області соціології можуть розрізнятись за тим, чи є вони віднесеними до загальної соціології, тобто претендують на універсальну силу, або чи йдеться в них про теми спеціальної соціології. Соціологічні методи теоретично відносяться до загальної соціології, проте у практиці вищої школи ними часто займаються окремо. Структура соціологічного знання Загальна соціологічна теорія розглядає: суспільство як цілісний організм, систему соціальних механізмів, місце і роль основних соціальних зв'язків, формулює принципи соціального пізнання, основні методологічні підходи до соціологічного аналізу (системний аналіз, стратифікаційно-класовий підхід, генетичний аналіз, комплексний конкретно-історичний підхід, аналіз соціальних явищ у їхній взаємодії з іншими), визначає місце людини як істоти соціальної. Спеціальні соціологічні теорії, які вивчають суб'єктів суспільного життя (досліджують розвиток і відтворення людиною окремих соціальних спільнот, суть і основні характеристики людини соціальної). Соціологія особистості Соціологія сім'ї Соціологія класу Соціологія стану, прошарку Соціологія етносу Соціологія нації: тощо Галузеві соціології, які вивчають життєдіяльність соціальних суб'єктів в окремих сферах (розкривають механізми життєдіяльності та функціонування соціальних спільнот у певних сферах суспільного життя та процеси соціалізації людини). Соціологія культури Соціологія релігії Соціологія політики Соціологія праці й управління Соціологія дозвілля Соціологія освіти Соціологія виховання Соціологія реклами: тощо Емпіричні соціологічні дослідження, скеровані на з'ясування, аналіз і узагальнення соціальних фактів: дій, вчинків і мислення людей, конкретних продуктів людської діяльності, розвитку і взаємодії створених людьми соціальних спільнот. Функції соціології та її роль у розвитку суспільства Функції: Теоретико-пізнавальна — здобуває та формує нові знання про різні сфери соціального життя, розкриває перспективи соціального розвитку, виявляє у суспільстві те, що вимагає радикальних перетворень та змін; Описово-інформаційна — систематичний опис і накопичення матеріалу; Соціальне планування (на основі зібраної інформації); Прогностична функція (визначається діапазон можливостей і вірогідностей, пропонуються кілька сценаріїв подальшого розвитку подій); Роль соціології: Сприяє формуванню знань про суспільство; Пояснює логіку процесів соціального розвитку; Допомагає людині визначити своє місце у суспільстві; Допомагає вирішувати соціальні суперечності. Місце соціології в системі наук У системі суспільних, гуманітарних наук соціологія посідає важливе місце. Це зумовлено тим, що: вона є наукою про суспільство, його процеси та явища; охоплює загальну соціологічну теорію (теорію суспільства), яка виступає як теорія та методологія всіх інших суспільних і гуманітарних наук; усі науки, які вивчають різноманітні сторони життєдіяльності суспільства і людини, завжди передбачають і соціальний аспект, тобто закони та закономірності, які досліджуються в певній сфері суспільного життя, реалізуються через діяльність людей; техніка й методика вивчення людини та її діяльності, методи соціального вимірювання та ін., які розробляються соціологією, використовуються всіма іншими суспільними та гуманітарними науками. На межі соціології з іншими науками склалася ціла система досліджень — «соціальні дослідження» (соціально-економічні, соціально-політичні, соціально-демографічні та ін.). Те, що соціологія посідає загальне, а не окреме місце серед суспільних і гуманітарних наук, не означає, що вона є філософською наукою, її значення для інших наук полягає в тому, що вона дає науково обґрунтовану теорію про суспільство та його структури, забезпечує розуміння законів і закономірностей взаємодії його різноманітних структур. У системі суспільних наук соціологія найбільше пов'язана з історією. Об'єктом і предметом досліджень історії та соціології є суспільство та його закономірності в їх конкретних виявах. Обидві науки відтворюють соціальну дійсність в єдності необхідного й випадкового. Відмінність між ними полягає в тому, що історія вивчає не сьогоднішній день, а минуле суспільства, відображає процес в хронологічній послідовності, причому часто іншими засобами, ніж соціологія. Джерела, використовувані історією та соціологією, збігаються лише частково. Багато спільного між соціологією та філософією. Але, на відміну від філософії, соціологія має справу не лише з абстрактними законами та категоріями, а й з конкретними фактами дійсності, її висновки та узагальнення мають частковий характер. Соціологія працює і на межі з економічною наукою, предметом якої є вивчення закономірностей і форм функціонування й розвитку відносин, що складаються в процесі виробництва, обміну й розподілу матеріальних благ. Оскільки спосіб виробництва лежить в основі всіх соціальних відносин і процесів, є умовою всієї життєдіяльності людини, зрозуміло, що багато економічних досліджень безпосередньо змикаються з соціологічними студіями. І, навпаки, соціологічні дослідження (соціологія праці, міста і села, економічна соціологія тощо) значною мірою базуються на результатах пошуку економічної науки. Вивчаючи міжкласові та внутрішньокласові відносини, соціальні дії мас та особистостей, соціологія спирається на дані правових наук, в полі зору яких — юридичні норми, що законодавче закріплюють певні відносини між класами та регулюють соціальну поведінку людей. Із психології як науки соціологія запозичує теорію мотивів поведінки, особистих та масових реакцій, методи дослідження соціальних орієнтацій особистості, які є необхідними компонентами при дослідженні поведінки особистості в колективі та суспільстві. Різноманітні галузі педагогіки, як і соціальної психології, мають велике значення при вивченні соціологічних проблем освіти. Вивчаючи взаємовідносини людей у колективі, сім'ї, їх ставлення до праці, власності тощо, соціологія використовує понятійний апарат, основні ідеї етики. У певні взаємовідносини вступає вона і з технічними науками у процесі дослідження системи «людина—техніка» в межах окремих виробничих процесів, виробництв, галузей, зокрема при вивченні соціальних аспектів роботизації, автоматизації виробництва. Широко застосовує соціологія математичні методи, вироблені кібернетикою, теорією інформації, теорією ділових ігор тощо. Створюються і спеціальні математичні методи та теорії (шкільний, факторний, причинний і латентний аналізи), пристосовані до специфіки соціологічного дослідження. Таким чином, соціологія функціонує у тісній взаємодії з комплексом соціально-гуманітарних наук, яка в кожному конкретному випадку має свої специфічні аспекти. Соціологія породжує також нові напрямки, наприклад біосоціологію. Засновники сучасної соціології Еміль Дюркгейм Макс Вебер Георг Зіммель Вільфредо Парето Герберт Спенсер Соціологічна освіта в Україні В Україні підготовка фахівців-соціологів розпочалася в 1986 році в стінах КНУ імені Тараса Шевченка. Станом на 2015 рік фахівців за спеціальністю «Соціологія» випускають понад тридцять ВНЗ країни, але лише в чотирьох із них існують окремі соціологічні факультети: факультет соціологій в Національному університеті «Києво-Могилянській академії» факультет соціології Київського національного університету імені Тараса Шевченка соціологічний факультет Харківського національного університету імені Василя Каразіна факультет соціології Чорноморського національного університету імені Петра Могили Див. також Альтернативна соціологія Історична соціологія Протосоціологія Поведінкова наука Сендвіч-покоління Соціофізика Примітки Джерела та література Етапи розвитку соціологічної думки : Монтеск‘є, Конт, Маркс, Токвіль, Дюркгайм, Парето, Вебер / Р. Арон ; пер. з фр. Г. Філіпчука. – : Юніверс, 2004. – 688 с. – ISBN 966-8118-02-2. Історія соціологічної думки: навч. енциклопед. слов.-довід. / за наук. ред. В. М. Пічі ; Соціол. асоц. України, Львів. обл. від-ня САУ. — Львів: Новий Світ-2000 : Піча С. В., 2016. — 686 с. — (Вища освіта в Україні). — Бібліогр. в кінці ст. — Імен. покажч.: с. 666—676. — ISBN 978-966-418-286-4 (Новий Світ-2000). — ISBN 978-966-97585-0-7 Кондратик Л. Й. Історія соціології України в іменах: Навч. посібник / Волинський держ. ун-т ім. Лесі Українки, Ін-т соціальних наук; Відп. ред. Г. О. Юхимчук. — Луцьк: Вид-во ВДУ, 1996. — 105 с. Лапан Т. Д. Історія соціології. Ч. І. Навчальний посібник. — Львів: Видавничий центр ЛНУ імені Івана Франка, 2007. — 236 с. Мартинов А. Ю. Історична соціологія // Математико-статистичні методи в соціології: навч. посіб. для студентів ВНЗ / Г. І. Білущак, І. В. Когут; Нац. ун-т «Львів. політехніка». — Львів: Сорока Т. Б., 2016. — 111 c. Організація діяльності соціологічних служб: навч. посіб. для студентів ВНЗ / Л. В. Калашнікова ; Чорномор. держ. ун-т ім. Петра Могили. — Миколаїв: ЧДУ ім. П. Могили, 2016. — 191 с. : табл. — Бібліогр.: с. 143—150 (121 назва) та в тексті. — ISBN 978-966-336-353-0 Основи соціології: підручник / Є. Б. Тихомирова. — Рівне: Перспектива, 2007. — 333 с. — ISBN 966-7643-81-6. Соціологія і журналістика: Навч. посіб. для студ. вищ. навч. закл. / І. М. Лубкович; Львів. нац. ун-т ім. І.Франка. — Л., 2002. — 159 c. Соціологія: підручник / М. П. Козирєв ; Львів. держ. ун-т внутр. справ. — Львів: Львів. держ. ун-т внутр. справ, 2016. — 655 с. — Бібліогр.: с. 645—655 (202 назви). — ISBN 978-617-511-222-9 Посилання Соціологія // Енциклопедія історії України Богдан О. Що варто знати про соціологію та соціальні дослідження? Посібник-довідник для громадських активістів та всіх зацікавлених / Олена Богдан; консультант-рецензент Володимир Паніотто. — : Дух і Літера, 2015. — 380 с. Суспільні науки Надпопулярні статті Поведінкові науки


source: wikipedia

text: Еміль Дюркгайм (; ; 15 квітня 1858, Епіналь, Франція — 15 листопада 1917, Париж, Франція) — французький соціолог і етнолог. Вважається одним з засновників соціології як науки, що оперує власними емпіричними методами, які служать не тільки ілюстрацією до різноманітних гіпотез, а головним чином для їх доказу. В академічному курсі історії класичної соціології ім'я Еміля Дюркгайма стоїть поряд з такими засновниками наукової соціології як Макс Вебер, Фердинанд Тенніс та Георг Зіммель. Біографія Еміль Дюркгайм народився на північному сході Франції, у небагатій родині рабина. В дитинстві майбутнього автора соціологічної теорії готували до релігійного поприща його предків, навчаючи давньоєврейській мові, Торі й Талмуду. Проте він досить рано відмовився продовжити родинну традицію. Біографи Дюркгайма підкреслюють, що значний вплив на це рішення зробила його шкільна вчителька-католичка. Деякий час він відчував схильність до католицизму, але католиком Дюркгайм не став, також не став він і атеїстом. З юних років і до кінця життя він залишався агностиком. Постійно підкреслюючи важливу соціальну й моральну роль релігії, він зробив предметом своєї віри науку взагалі й соціальну науку зокрема. У 1879 році Дюркгайм з третьої спроби поступив до Вищої Нормальної школи () в Парижі, де одночасно з ним навчались відомий філософ Анрі Бергсон та видатний діяч соціалістичного руху Жан Жорес, з яким Дюркгайм підтримував дружні стосунки. Серед професорів Нормальної школи найбільший вплив на формування поглядів Еміля Дюркгайма зробили видатні вчені: історик Фюстель де Куланж і філософ Еміль Бутру. Серед студентів Дюркгайм користувався великою повагою й виділявся серйозністю, ранньою зрілістю думки та любов'ю до теоретичних дискусій, через що товариші прозвали його «метафізиком». Закінчивши в 1882 році Нормальну школу, Дюркгайм декілька років викладав філософію в провінційних ліцеях. У 1885—1886 роках він побував в науковому відрядженні в Німеччині, де познайомився із станом дослідів і викладання філософії й соціальних наук. Особливо велике враження на нього справило знайомство з видатним психологом і філософом Вільгельмом Вундтом, засновником першої у світі лабораторії експериментальної психології. У 1887 р. Дюркгайм був призначений викладачем «соціальної науки і педагогіки» на філологічному факультеті Бордоського університету. Там само в 1896 р. він очолив кафедру «соціальної науки» — фактично, першу кафедру соціології у Франції. З 1898 до 1913 р. Дюркгайм керував видавництвом журналу «Соціологічний щорічник» (було видано 12 томів журналу). Працівники журналу, прихильники дюркгаймівських ідей, створили наукову школу, що отримала назву французької соціологічної школи. Діяльність цього наукового колективу посідала чільне місце у французькій соціології до кінця 1930-х років. З 1902 року Дюркгайм викладав у Сорбонні, де очолював кафедру «науки про виховання», що згодом була перейменована в кафедру «науки виховання й соціології». Викладацька діяльність була дуже інтенсивною, й багато з його наукових робіт народилися з лекційних курсів. Дюркгайм був блискучим оратором, і його лекції користувались великим успіхом. Професійна діяльність займала головне місце в житті Дюркгайма, але, не зважаючи на це, він брав активну участь в різних суспільних організаціях і рухах. Він був людиною демократичних та ліберальних переконань, прибічником соціальних реформ, що базувалися на наукових рекомендаціях. Разом з тим Дюркгайм був супротивником революційного соціалізму, вважаючи, що глибокі соціальні зміни відбуваються в результаті довгої соціальної та моральної еволюції. З цих позицій він намагався примирити ворогуючі класові сили, розглядаючи соціологію як наукову альтернативу лівому та правому радикалізму. Практична мета його професійної та суспільної діяльності полягала в тому, щоб вивести французьке суспільство із тяжкої кризи, у якій воно перебувало в останній чверті XIX ст. після падіння прогнилого режиму Другої Імперії, поразки у війні з Пруссією та кривавого придушення Паризької Комуни. У зв'язку з цим він активно виступав проти прибічників відродження монархії та прихильників «сильної влади», проти реакційних клерикалів та націоналістів, відстоюючи необхідність національної згоди на республіканських, світських та раціоналістичних принципах, на основі яких у Франції сформувалась Третя республіка. Перша Світова війна завдала тяжкого удару по Французькій соціологічній школі, поставивши під питання загальний оптимістичний настрій соціології Дюркгайма. Деякі відомі працівники школи загинули на фронтах війни. Загинув і син засновника школи — Андре, блискучий молодий лінгвіст і соціолог, у якому батько бачив послідовника своєї справи. Смерть сина прискорила смерть батька. Еміль Дюркгайм помер 15 листопада 1917 року у Фонтенбло під Парижем у віці 59 років, не встигнувши завершити багато із розпочатого. Теоретична спадщина Дюркгайм ввів у науковий обіг теоретичне поняття «колективних уявлень» для позначення ідей, не запозичених з індивідуального практичного досвіду, а виниклих із масового мислення та закріплених в моралі, релігії та праві. Згідно Дюркгейма, діяльність колективу якісно відрізняється від діяльності індивіда. Він відстоював думку про первісність соціального, з якого в історичному розвитку виділяється індивідуальне. Він вважав, що поняття священного тотожне соціальному і ритуали, міфи, релігія, мораль, право виникають як відображення структури й цінностей суспільства. «Колективні уявлення», за Дюркгаймом, можуть як сприяти залученню людини до соціальних інститутів («нормальні колективні уявлення»), так і віддаляти її від них («патологічні колективні уявлення»). Такий погляд на залежність мислення людини від пануючих у суспільстві уявлень розвинув Леві-Брюль своєю теорією «дологічного мислення». Роботи Еміль Дюркгайм. Первісні форми релігійного життя: Тотемна система в Австралії. — Київ: Юніверс, 2002. — 423 с. — Цікаві факти На честь цього чоловіка названо астероїд 10330 Дюркгайм. Примітки Джерела та література К. Ю. Галушко. Дюркгейм (Durkheim) Еміль // К. Ю. Галушко. Дюркгайм Еміль // Дюркгейм, Еміль // Н. Ротар. Дюркгайм Еміль // Політична енциклопедія. Редкол.: Ю. Левенець (голова), Ю. Шаповал (заст. голови) та ін. — К.: Парламентське видавництво, 2011. — с.233 ISBN 978-966-611-818-2 Посилання Дюркгейм Еміль // Українська Релігієзнавча Енциклопедія Дюркгейм // Французькі філософи Французькі соціологи Люди, на честь яких названо астероїд Соціальні антропологи Уродженці Епіналя Померли в Парижі Єврейські агностики Соціал-демократи Франції


text: Програмування — процес проєктування, написання, тестування, зневадження і підтримки комп'ютерних програм. Програмування поєднує в собі елементи інженерії (існує навіть відповідна спеціальна галузь інженерії — програмна інженерія, ), фундаментальних наук (перш за все математики) і мистецтва. У вужчому значенні програмування розглядається як кодування — реалізація у вигляді програми одного чи кількох взаємопов'язаних алгоритмів (у сучасних умовах це здійснюється з застосуванням мов програмування). У ширшому розумінні процес програмування охоплює і створення, тобто розроблення, алгоритмів, і аналіз потреб майбутніх користувачів програмного забезпечення. У широкому значенні програмування означає також створення програми дій або алгоритмів та навчання людей або пристроїв діяти за алгоритмами. Серед основних персональних рис, необхідних для програмування, виділяють: пам'ять, логічне мислення, концентрацію уваги, здатність виконання великих обсягів дрібної роботи. Теоретичною основою програмування є галузь комп'ютерних наук (Computer Science), яка охоплює такі напрямки як комп'ютерна архітектура, операційні системи, алгоритми, бази даних, комп'ютерні мережі, штучний інтелект та деякі інші. Результатом програмування зазвичай є програма або програмний продукт. Типова програма складається або з клієнтської і серверної частин, або тільки з клієнтської частини. Клієнтська частина виконується на комп'ютері кінцевого користувача і має графічний інтерфейс, а серверна частина обслуговує одночасно всіх під'єднаних користувачів з використанням бази даних. Програма - це повний опис діяльності комп'ютера з виконання того чи іншого завдання, написаний мовою програмування. Технологія програмування постійно розвивається, що призводить до появи нових мов програмування, інструментів розроблення і сфер застосування. Також підвищується потужність готових компонентів, доступних для використання програмістами. Тому важливою ознакою програмування є регулярне опанування нових технологій. Історія Сучасне програмування Критерії якості Яким би не був підхід до створення програмного забезпечення, кінцева програма має задовольняти деяким вимогам. Найчастіше зустрічаються: Ефективність/Продуктивність: кількість ресурсів системи, що споживає програма (час процесора, розмір пам'яті, зовнішня пам'ять, ширина каналу мережі, і навіть взаємодії з користувачем). Чим менше ресурсів споживається, тим краще; Надійність: ймовірність того, що результат роботи програми правильний. Це залежить від коректності алгоритмів та правильності кодування; Стійкість: як програма розв'язує проблеми в нестандартних ситуаціях, як-от неправильні дані, недоступність необхідних ресурсів, таких як пам'ять чи локальна мережа, та неправильні дії користувача; Зручність: ергономічність програми. Легкість, з якою особа може використовувати програму для своїх цілей; Платформонезалежність: діапазон апаратного забезпечення та операційних систем на яких можна компілювати чи інтерпретувати код програми, виконуючи її. Це залежить від відмінностей в програмних ресурсах наданих різними платформами, включаючи ресурси, наявність компіляторів та бібліотек для мови програмування; Масштабованість: Простота подальшого супроводження програми, тобто внесення в неї додаткових вдосконалень, що збільшують функціональність чи виправляють помилки. Цей критерій не стосується до користувача прямо, але впливає на час, протягом якого програма буде використовуватись. Естетичність: Вигляд програми на екрані з погляду підбору кольорів, форм, розмірів графічних елементів і контролів, гармонійності їх взаємного розташування, якість малюнків, вибір шрифтів тексту, а також доречність звукових сигналів і мелодій, рухів вібродвигуна. Етичність: Ступінь спрямованості на задоволення справжніх потреб людей, реалізацію кращих і законних бажань користувачів і розробників. Рівні програмування Успішне програмування передбачає виконання необхідних дій на таких рівнях: Економічний (бізнес-логіка): Формування вимог до програмного продукту з урахуванням привабливості для користувачів, прибутковості для розробника і наявних можливостей розробника. Побудова загального уявлення про функціональність, спрямованість і призначення програмного продукту; Структурний (архітектура): Створення переліку і взаємозв'язків потрібних модулів, графічних і звукових елементів, алгоритмів, баз даних, файлів, вибір мови програмування. Результатом цього кроку є повне, детальне й однозначне уявлення про функціонування майбутнього програмного продукту, включно з усіма графічними елементами, подіями і їх обробниками, станами й режимами роботи програми, сценаріями використання ("use cases") і протоколами обміну, а також послідовність дій програміста, яка призводить до реалізації задуманого продукту; Детальний/Фізичний (кодування): Реалізація окремих функцій з використанням конструкцій, операторів і бібліотек мови програмування, формування образів екранів в графічних дизайнерах, друкування тексту програми на клавіатурі. Для кожного програмного проєкту наведену послідовність дій можна виконувати декілька разів, що призводить до «ітеративного покращення» програмного продукту. Суперкомпіляція Суперкомпіляція — метод аналізу й перетворення програм на основі наступних дій: Робиться спроба «виконати» програму не для конкретних вхідних даних, а «символічно» у «загальному» вигляді, тобто для довільних вхідних даних. Для цього будується «дерево процесів». Якщо початкова програма містить цикли та/або рекурсію, то дерево процесів є нескінченним. У цьому випадку робиться спроба згорнути нескінченне дерево у скінченний «граф конфігурацій». Для цього конфігурації порівнюються між собою. Побудований скінченний граф конфігурацій перетворюється в «залишкову» програму. Спеціалізація програм. Нехай — програма, — обмеження на умови експлуатації . Тоді на вхід спеціалізатора подається , а задача спеціалізатора — породити залишкову програму яка повинна задовільняти наступним умовам за умов ; отримується з шляхом вилучення непотрібних фрагментів в результаті накладання умов . Мова програмування Це система позначень яку використовує програміст для опису програми. Теорія програмування Пов'язана з вивченням програмування в загальному контексті інформатики як наукової дисципліни. Див. також Нейролінгвістичне програмування Мова програмування Логіка в інформатиці Композиційне програмування Мова моделювання Людино-машинна взаємодія Інтерфейс користувача Спортивне (олімпіадне) програмування Google Code Jam TopCoder Facebook Hacker Cup Міжнародна олімпіада з інформатики Примітки Посилання Програмування українською Форум з програмування Література Зубенко В. В. Програмування: навчальний посібник (гриф МОН України) / В. В. Зубенко, Л. Л. Омельчук. — К. : ВПЦ «Київський університет», 2011. — 623 c. Логічне і функціональне програмування: навч. посіб. / В. М. Заяць, М. М. Заяць ; Нац. ун-т «Львів. політехніка». — Львів ; Кам'янець-Подільський: Гордукова І. Є., 2016. — 398 с. : рис. Нікітченко М. С. Теоретичні основи програмування: навчальний посібник / М.С Нікітченко — Ніжин: Видавництво НДУ імені Миколи Гоголя, 2010. — 121 с. Основи програмування: навч. посіб. / Л. І. Козак, І. В. Костюк, С. Л. Стасевич. — Львів: Новий Світ — 2000, 2019. — 326 с. Програмування веб-застосувань (фронт-енд та бек-енд): навч. посіб. / Р. А. Мельник ; Нац. ун-т «Львів. політехніка». — Львів: Вид-во Львів. політехніки, 2018. — 247 с. : рис., табл. Цифрові обчислення Комп'ютерні технології


text: Від 0 до 9 A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Див. також Порівняння мов програмування Мова моделювання Тематичне поповнення Вікіпедії


text: Java (вимовляється Джава) — об'єктно-орієнтована мова програмування, випущена 1995 року компанією «Sun Microsystems» як основний компонент платформи Java. З 2009 року мовою займається компанія «Oracle», яка того року придбала «Sun Microsystems». В офіційній реалізації Java-програми компілюються у байт-код, який при виконанні інтерпретується віртуальною машиною для конкретної платформи. «Oracle» надає компілятор Java та віртуальну машину Java, які задовольняють специфікації Java Community Process, під ліцензією GNU General Public License. Мова значно запозичила синтаксис із C і C++. Зокрема, взято за основу об'єктну модель , проте її модифіковано. Усунуто можливість появи деяких конфліктних ситуацій, що могли виникнути через помилки програміста та полегшено сам процес розроблення об'єктно-орієнтованих програм. Ряд дій, які в С/C++ повинні здійснювати програмісти, доручено віртуальній машині. Передусім Java розроблялась як платформо-незалежна мова, тому вона має менше низькорівневих можливостей для роботи з апаратним забезпеченням, що в порівнянні, наприклад, з C++ зменшує швидкість роботи програм. За необхідності таких дій Java дозволяє викликати підпрограми, написані іншими мовами програмування. Java вплинула на розвиток , що розроблялась компанією «Microsoft». Роботу над J++ було зупинено через судовий позов «Sun Microsystems», оскільки ця мова програмування була модифікацією Java. Пізніше в новій платформі «Microsoft» .NET випустили J#, щоб полегшити міграцію програмістів J++ або Java на нову платформу. З часом нова мова програмування С# стала основною мовою платформи, перейнявши багато чого з Java. J# востаннє включався в версію Microsoft Visual Studio 2005. Мова сценаріїв JavaScript має схожу із Java назву і синтаксис, але не пов'язана із Java. Назва Спочатку мова називалася Oak («дуб») і розроблялася Джеймсом Гослінгом для програмування побутових електронних пристроїв. Згодом вона була перейменована в Java і стала використовуватися для написання клієнтських застосунків і серверного програмного забезпечення. Названа на честь марки кави Java, яка, в свою чергу, отримала найменування однойменного острова (Ява), тому на офіційній емблемі мови зображена чашка з паркою кавою. Існує й інша версія походження назви мови, пов'язана з алюзією на каво-машину як приклад побутового устаткування, для програмування якого спочатку мова створювалася. Історія Мова програмування Java зародилася в 1991 р. в лабораторіях компанії Sun Microsystems. Розробку проєкту започаткував Джеймс Ґослінґ, сам проєкт мав назву «Green» (Зелений). Створення першої робочої версії, яка мала назву «Oak» (дуб), зайняло 18 місяців. Оскільки виявилось, що ім'я Oak уже використовувалось іншою фірмою, то в результаті тривалих суперечок навколо назви нової мови з-поміж ряду запропонованих було вибрано назву Java, у 1995 р. мову було офіційно перейменовано. Головним мотивом створення Java була потреба в мові програмування, яка б не залежала від платформи (тобто від архітектури) і яку можна було б використовувати для створення програмного забезпечення, що вбудовується в різноманітні побутові електронні прилади, такі як мобільні засоби зв'язку, пристрої дистанційного керування тощо. Досить скоро майже всі найпопулярніші тогочасні вебоглядачі отримали можливість запускати «безпечні» для системи Java-аплети всередині вебсторінок. У грудні 1998 р. Sun Microsystems випустила Java 2 (спершу під назвою J2SE 1.2), де було реалізовано декілька конфігурацій для різних типів платформ. Наприклад, J2EE призначалася для створення корпоративних застосунків, а значно урізана J2ME для приладів з обмеженими ресурсами, таких як мобільні телефони. У 2006 році в маркетингових цілях версії J2 було перейменовано у Java EE, Java ME та Java SE відповідно. 13 листопада 2006 року Sun випустили більшу частину Java як вільне та відкрите програмне забезпечення згідно з умовами GNU General Public License (GPL). 8 травня 2007 корпорація закінчила процес, в результаті якого всі початкові коди Java були випущенні під GPL, за винятком невеликої частини коду, на який Sun не мала авторського права. Період становлення Java збігся у часі з розквітом міжнародної інформаційної служби World Wide Web. Ця обставина відіграла вирішальну роль у майбутньому Java, оскільки Web теж вимагала платформо-незалежних програм. Як наслідок, були зміщені акценти в розробці Sun з побутової електроніки на програмування для Інтернет. В 2023 році, у категорії найпопулярніших мов програмування серед IT-спеціалістів згідно рейтингу IEEE Spectrum, який охоплював 59 мов програмування, топ-5 виглядав так: Python, Java, C++, C, JavaScript. Головні концепції Початкові цілі У створенні мови програмування Java було п'ять початкових цілей: Синтаксис мови повинен бути «простим, об'єктно-орієнтовним та звичним». Реалізація має бути «безвідмовною та безпечною». Повинна зберегтися «незалежність від архітектури та переносність». Висока продуктивність виконання Мова має бути «інтерпретованою, багатопотоковою, із динамічним зв'язуванням модулів». Платформа Під «незалежністю від архітектури» мається на увазі те, що програма, написана на мові Java, працюватиме на будь-якій підтримуваній апаратній чи системній платформі без змін у початковому коді та перекомпіляції. Цього можна досягти, компілюючи початковий Java код у байт-код, який є спрощеними машинними командами. Потім програму можна виконати на будь-якій платформі, що має встановлену віртуальну машину Java, яка інтерпретує байткод у код, пристосований до специфіки конкретної операційної системи і процесора. Зараз віртуальні машини Java існують для більшості процесорів і операційних систем. Стандартні бібліотеки забезпечують загальний спосіб доступу до таких платформозалежних особливостей, як обробка графіки, багатопотоковість та роботу з мережами. У деяких версіях задля збільшення продуктивності JVM байт-код можна компілювати у машинний код до або під час виконання програми. Основна перевага використання байт-коду — це портативність. Тим не менш, додаткові витрати на інтерпретацію означають, що інтерпретовані програми будуть майже завжди працювати повільніше, ніж скомпільовані у машинний код, і саме тому Java одержала репутацію «повільної» мови. Проте, цей розрив суттєво скоротився після введення декількох методів оптимізації у сучасних реалізаціях JVM. Одним із таких методів є just-in-time компіляція (JIT), що перетворює байт-код Java у машинний під час першого запуску програми, а потім кешує його. У результаті така програма запускається і виконується швидше, ніж простий інтерпретований код, але ціною додаткових витрат на компіляцію під час виконання. Складніші віртуальні машини також використовують динамічну рекомпіляцію, яка полягає в тому, що віртуальна машина аналізує поведінку запущеної програми й вибірково рекомпілює та оптимізує певні її частини. З використанням динамічної рекомпіляції можна досягти більшого рівня оптимізації, ніж за статичної компіляції, оскільки динамічний компілятор може робити оптимізації на базі знань про довкілля періоду виконання та про завантажені класи. До того ж він може виявляти так звані гарячі точки () — частини програми, найчастіше внутрішні цикли, які займають найбільше часу при виконанні. JIT-компіляція та динамічна рекомпіляція збільшує швидкість Java-програм, не втрачаючи при цьому портативності. Існує ще одна технологія оптимізації байткоду, широко відома як статична компіляція, або компіляція (AOT). Цей метод передбачає, як і традиційні компілятори, безпосередню компіляцію у машинний код. Це забезпечує хороші показники в порівнянні з інтерпретацією, але за рахунок втрати переносності: скомпільовану таким способом програму можна запустити тільки на одній, цільовій платформі. Швидкість офіційної віртуальної машини Java значно покращилася з моменту випуску ранніх версій, до того ж, деякі випробування показали, що продуктивність JIT-компіляторів у порівнянні зі звичайними компіляторами у машинний код майже однакова. Проте ефективність компіляторів не завжди свідчить про швидкість виконання скомпільованого коду, тільки ретельне тестування може виявити справжню ефективність у даній системі. Об'єктність На противагу C++, Java є більш об'єктно-орієнтованою. Всі дані і дії групуються в класи об'єктів. Виключенням з повної об'єктності (як скажімо в Smalltalk) є примітивні типи (int, float тощо). Це було свідомим рішенням проєктувальників мови задля збільшення швидкості. Через це Java не вважається повністю об'єктно-орієнтовною мовою. У Java всі об'єкти є похідними від головного об'єкта (він називається просто Object), з якого вони успадковують базову поведінку і властивості. Хоча у C++ вперше стало доступне множинне успадкування, але у Java можливе тільки одинарне успадкування, завдяки чому виключається можливість конфліктів між членами класу (методи і змінні), які успадковуються від базових класів. Безпека У намірах проєктувальників Java мала замінити C++ — об'єктного наступника мови C. Проєктувальники почали з аналізу властивостей C++, які є причиною найбільшого числа помилок, щоби створити просту, безпечну і безвідмовну мову програмування. В Java існує система винятків або ситуацій, коли програма зустрічається з неочікуваними труднощами, наприклад: операції над елементом масиву поза його межами або над порожнім елементом читання з недоступного каталогу або неправильної адреси URL ввід недопустимих даних користувачем Одна з особливостей концепції віртуальної машини полягає в тому, що помилки (виключення) не призводять до повного краху системи. Крім того, існують інструменти, які «приєднуються» до середовища періоду виконання і кожен раз, коли сталося певне виключення, записують інформацію з пам'яті для зневадження програми. Ці інструменти надають основну інформацію щодо виключень в програмах на Java. Проте мову програмування Java не рекомендується використовувати в системах, збій в роботі яких може призвести до смерті, травм чи значних фізичних ушкоджень (наприклад, програмне забезпечення для керування атомними електростанціями, польотами, систем життєзабезпечення чи систем озброєння) через ненадійність програм, написаних на мові програмування Java (пункт ліцензії Microsoft 7.7.h.). Автоматичне керування пам'яттю Java використовує автоматичний збирач сміття (GC - Garbage Collector) для керування пам'яттю під час життєвого циклу об'єкта. Програміст вирішує, коли створювати об'єкти, а віртуальна машина відповідальна за звільнення пам'яті після того, як об'єкт стає непотрібним. Коли до певного об'єкта вже не залишається посилань, збирач сміття може автоматично прибирати його із пам'яті. Проте, витік пам'яті все ж може статися, якщо код, написаний програмістом, має посилання на вже непотрібні об'єкти, наприклад на об'єкти, що зберігаються у діючих контейнерах. Збирання сміття дозволене у будь-який час. В ідеалі воно відбувається під час бездіяльності програми. Збірка сміття автоматично форсується при нестачі вільної пам'яті в купі для розміщення нового об'єкта, що може призводити до кількасекундного зависання. Тому існують реалізації віртуальної машини Java з прибиральником сміття, спеціально створеним для програмування систем реального часу. Java не має підтримки вказівників у стилі C/C++. Це зроблено задля безпеки й надійності, аби дозволити збирачу сміття переміщувати вказівникові об'єкти. Приклад програми Програма, яка виводить «Hello, World!»: public class HelloWorld { public static void main(String[] args) { System.out.println("Hello, World!"); } } Програма, яка читає один рядок тексту з клавіатури та виводить його на екран: public class ReadData { public static void main(String args[]) throws Exception { String line = ""; char c; while ((c = (char)System.in.read()) != -1 && c != ' ') line += c; System.out.println(line); } } Випуски JDK 1.0 (23 січня 1996) JDK 1.1 (19 жовтня 1997) — додано внутрішні класи, JavaBeans, JDBC, RMI, перероблено події AWT J2SE 1.2 (Playground) 4 грудня 1998 — поділ на 3 редакції: J2SE (Java 2 Platform, Standard Edition), J2EE (Java 2 Platform, Enterprise Edition), J2ME (Java 2 Platform, Micro Edition), strictfp, reflection, Swing, JIT compiler, Collections J2SE 1.3 (Kestrel) 8 травня 2000 J2SE 1.4.0 (Merlin) 13 лютого 2002 J2SE 5.0 (1.5.0) (Tiger) 29 вересня 2004 — здійснено істотну доробку мови. Додано ряд елементів, наприклад, цикл for each, об'єктне представлення простих типів та ін. Також змінено принцип нумерації версій. Java SE 6 (1.6.0) (Mustang) 11 грудня 2006 Java SE 7 (1.7.0) (Dolphin) 28 липня 2011 Java SE 8 (1.8.0) (неформальна назва Spider) 18 березня 2014 — серед іншого додано підтримку лямбда-виразів. Java SE 9 — 21 вересня 2017. З цього року проєкт перейшов на випуск нової версії платформи що 6 місяців (кожного березня, та кожного вересня). Java SE 10 — 20 березня 2018. Цей реліз став релізом з новими функціями () та прийшов на заміну релізу 9. Java SE 11 — 25 вересня 2018 вийшов реліз з тривалою підтримкою (, LTS). Java 14 — 19 березня 2020 року була представлена версія для розробників. Ця версія увібрала в себе 16 пропозицій до покращення (). Було поліпшено взаємодію з кодом на C та C++. Java 15 - 15 вересня 2020. Java 16 - 16 березня 2021. Java 17 (17.0.5) - 18 жовтня 2022 вийшла версія. Java 19 (19.0.1) - реліз 18 жовтня 2022. Останні релізи 17 січня 2023 - версії 19.0.2, 17.0.6, 11.0.18, 8u361. 21 березня 2023 - перша версія Java 20 ('Feature 20'). Структура Java-програми Програми на Java утворені з визначень класів та інтерфейсів. Класи містять змінні та константи, які утримують дані, методи, які виконують дії, та конструктори, які створюють екземпляри класів — об'єкти. Дані можуть мати простий тип (наприклад байт, ціле число, символ) або бути посиланням на об'єкт. Мова Java є статично типізованою. Лексична структура Java-програми записуються в Юнікоді, також надається лексичне перетворення, яке дозволяє записувати символи Юнікоду керівними кодами Unicode за допомогою лише множини символів ASCII. Мова Java представляє текст послідовностями 16-бітних кодових одиниць, використовуючи кодування UTF-16. За винятком коментарів, ідентифікаторів та вмісту символьних та рядкових літералів, всі вхідні елементи програми на Java складаються із символів ASCII або відповідних їм керівних кодів Unicode. Типи даних Java є суворо типізованою мовою, кожна змінна та вираз має тип, відомий на етапі компіляції. Типи даних Java належать до двох категорій: прості (primitive) та вказівникові (reference). До простих типів належить булевий(логічний) тип, числові типи та символьний тип. Числові типи складаються із цілих типів byte, short, int, long та дійсних типів float, double. Символьний тип представлений типом char. Вказівникові типи складаються із класів, інтерфейсів, масивів. Значенням вказівникового типу є вказівник на об'єкт — екземпляр класу чи масиву. Рядки є об'єктами класу String. Прості типи даних Критика Оскільки Java програми виконуються віртуальною машиною Java, то це призводить до дещо нижчої швидкодії, порівняно з самого початку скомпільованими у машинний код програмами (наприклад, написаними на С++). Проте за останнє десятиліття розробники віртуальної машини значно пришвидшили цей процес, тож в даний час програми на Java не надто поступаються аналогам на С++. Іншою проблемою Java є те, що для низькорівневого програмування (для роботи з апаратним забезпеченням) все ж необхідно використовувати модулі написані на інших більш пристосованих для цього мовах програмування (той же С++). Для стандартних задач, як то робота із портами комп'ютера, для Java уже існують готові сторонні native-бібліотеки. Програми, які використовують платформно залежні модулі уже не є настільки портабельними і потребують, щоб дані модулі були реалізовані для різних систем. Ще однією з ґрунтовних проблем Java є безпека Java аплетів — спеціальних програм на Java, що можуть вбудовуватися у вебсторінки. Щоправда останні так і не набули значної популярності в інтернеті, поступившись іншим аналогічним технологіям, як то флеш технологія. Використання іншими компаніями Google При створенні Android (операційної системи з відкритим кодом) Google взяла за основу Java. Незважаючи на те, що операційна система, збудована на ядрі Linux, була написана переважно на C, Android SDK використовує Java для розробки застосунків для платформи Android. 7 травня 2012 року суд Сан-Франциско виявив, що якщо API може бути захищене авторським правом, то Google, використовуючи Java в Android, порушив авторські права Oracle. Було підняте питання про правовий статус використання Java в Android-пристроях. Однак вже 31 травня того ж року федеральний суддя США постановив, що API не можуть бути захищеними авторським правом. Графічний інтерфейс користувача Для реалізації графічного інтерфейсу (GUI) в Java існують три основні пакети класів: Abstract Window Toolkit (AWT) Swing JavaFX Перевагами першого є простота використання, інтерфейс, подібний до інтерфейсу операційної системи, та дещо краща швидкодія, оскільки базується на засобах ОС, щоправда має обмежений набір графічних елементів. Другий пакет Swing реалізує власний Java-інтерфейс. Цей пакет створювався на основі AWT і має набагато більше можливостей та більшу кількість графічних елементів.. Swing-компоненти ще називають полегшеними (), оскільки вони написані повністю на Java і тому платформонезалежні. Існують також сторонні пакети, найпопулярнішим є Standard Widget Toolkit (SWT, вимовляється «ес-дабл-ю-ті») — Стандартний інструментарій віджетів. Розроблений підрозділом Rational фірми IBM і компанією Object Technology International (OTI), зараз розвивається фондом Eclipse. Див. також Dalvik Віртуальна машина Java Паралелізм в Java Список зарезервованих слів мови Java J2EE-контейнер Nashorn Java Modeling Language Примітки Література Посилання Домашня сторінка Java Java для розробників Java Language Specification 3rd Edition Стисла історія Green Project Java: Історія з середини На Java дуже сильно вплинув Objective-C Сага про Java Історія Java Довга подорож в Java M254 Java Everywhere (вільний документ з Open University) Перелік мов програмування для Java Virtual Machine Мови конкурентного програмування Сімейство мов програмування C Статично-типізовані мови програмування Багатопарадигмові мови програмування Статті з прикладами коду мовою Java Комп'ютерні інновації 1995


text: XX століття — століття, яке розпочалося 1 січня 1901 року і закінчилося 31 грудня 2000 року; двадцяте століття нашої ери і десяте століття II тисячоліття. Населення світу на початку століття становило 1,6 мільярдів, а до кінця століття збільшилося до 6 мільярдів. XX століття ознаменувалося швидкою індустріалізацією промисловості, падінням великих імперій і утворенням значної кількості нових незалежних держав. Відбувся величезний стрибок у розвитку науки та інформаційного простору. Було винайдено Інтернет і багато технічних пристроїв, зокрема, комп'ютер. Людство вперше вийшло у відкритий космос. З'явився і набув великого впливу рух за права людини. Також у XX сторіччі відбулося дві світові війни, які призвели до грандіозних людських втрат. Політичні потрясіння спричинені наслідками Першої світової війни призвели до виникнення та розвитку нових ідеологій: комунізму, фашизму і нацизму; потім вони були осуджені світовою спільнотою. Швидкими темпами зросло поширення атеїзму і агностицизму, через що збільшилася політична активність церкви. Розвиток медицини дозволив врятувати мільйони людей від туберкульозу, віспи, цинги, гепатиту та багатьох інших хвороб. З іншого боку, з'явилися нові захворювання, найзначнішим з яких є СНІД. Середня тривалість життя людини суттєво збільшилася. Значні зміни принесло XX століття і Україні. На початку століття її сучасні території були поділені між Австро-Угорською і Російською імперіями; внаслідок революції в Росії українці здобули власну державність і навіть не одну, утворивши УНР та Кубанська НР але жодна з них не зберегла її. Таким чином, українські землі увійшли до СРСР, а землі УНР об'єднали в УРСР. Обидві світові війни відбулися в Україні: нерідко бойові дії відбувалися на українських землях, а українці брали участь у війнах з різних сторін, що ворогували між собою. На початку 90-тих років внаслідок перебудови в Радянському Союзі Україна спромоглася утворити незалежну державу, Акт проголошення незалежності України був прийнятий 24 серпня 1991 року. Всесвітня історія Перша світова війна Жовтневий переворот в Росії. Мільйонна еміграція з країни. Створення СРСР. Розпад Австро-Угорської імперії. Друга світова війна Холодна війна Створення соціалістичного табору. Розпад СРСР США у 20 столітті Європейська інтеграція. Хронологію див. Таблиця європейської інтеграції. 1901 — в результаті серії об'єднань утворилась «Юнайтед Стейтс стіл корпорейшн», яка контролювала близько 60% всіх потужностей по виробництву сталі в США. Історія України Хронологія історії України — 4 (XX століття). Аграрне перенаселення в українських губерніях Російської імперії початку XX століття Національно-визвольні змагання. Україна вперше створила власну державність. Втрата держави. УРСР як сателіт СРСР. Незалежність України. Українська еміграція — перша, друга, третя, четверта... Голодомор в Україні 1932—1933 Українська Повстанська Армія. Українські митці Новаківський Олекса Харлампійович Мурашко Олександр Олександрович Нарбут Георгій Іванович Кричевський Василь Григорович Яблонська Тетяна Нилівна Лопата Василь Іванович Якутович Сергій Георгійович Філософія Філософія XX століття Виникають поняття Фізична, віртуальна реальність. Науковці (чоловіки) Дударко Володимир Юрійович, Бехтерєв Володимир Михайлович Вернадський Володимир Іванович Чижевський Олександр Леонідович Альберт Ейнштейн, фізик, теоретик Ландау Лев Давидович, фізик, теоретик Курчатов Ігор Васильович, фізик Олександр Флемінг, британський бактеріолог, першовідкривач антибіотиків. Вавілов Микола Іванович, біолог Ціолковський Костянтин Едуардович, теоретик космонавтики Кондратюк Юрій Васильович математик, теоретик космонавтики Корольов Сергій Павлович, конструктор космічних ракет Любіщев Олександр Олександрович систематик, біолог Голодрига Павло Якович, біолог, виноградар Нікітін Микола Васильович математик, інженер, автор Останкінської телевежі. Барановський Петро Дмитрович, мистецтвознавець, архітектор, реставратор, музейник Грабарь Ігор Емануїлович, мистецтвознавець Воронін Микола Миколайович, мистецтвознавець, археолог, реставратор Лазарєв Віктор Микитович, мистецтвознавець Ілля Гілілов (1924—2007), літературознавець, дослідник творчості В. Шекспіра і англійської літератури 16-17 ст. Говард Картер, єгиптолог, археолог Мозолевський Борис Миколайович, український археолог і поет, дослідник скіфської старовини. Роберто Лонгі, італійський історик мистецтва, мистецький експерт Кнорозов Юрій Валентинович, дослідник писемності майя Єлисеев Сергій Григорович, японіст, мистецтвознавець Науковці (жінки) Єрмольєва Зінаїда Віссаріонівна (1898–1974), радянський мікробіолог й епідеміолог, винахідник антибіотиків. Таня Проскурякова (Tatiana Proskouriakoff 1909–1985), дослідник писемності майя. Теоретики космонавтики Ціолковський Костянтин Едуардович (1857–1935), Росія Кондратюк Юрій Васильович (1897–1941), СРСР Роберт Зубрін (1952), США Технології Авіація, освоєння космосу, масове автомобілебудування Танкобудування, підводні човни. Винайдення та застосування ядерної зброї, ядерний реактор Електронні комп'ютери та Інтернет Суттєві відкриття Психологія: фройдистська модель особистості (поч. 1900-их, переглянута — 1920-ті), гуманістична (роджерівська), масловська 1900-ті 1903 у науці — Літак 1904 у науці — Парова турбіна 1907 у науці — Гелікоптер 1910-ті 1910 у науці — Авіаносець 1915 у науці — Хімічна зброя 1916 у науці — Танк 1920-ті 1921 у науці — Поліграф 1925 у науці — Телебачення 1928 у науці — Антибіотики 1930-ті 1934 у науці — Ракета 1939 у науці — Турбореактивний двигун 1940-ві 1940 у науці — Антибіотики 1941 у науці — Комп'ютер 1945 у науці — Атомна бомба 1947 у науці — Транзистор 1948 у науці — Голографія 1949 у науці — Реактивний авіалайнер 1950-ті 1953 у науці — Воднева бомба 1954 у науці — Атомна електростанція 1954 у науці — Калькулятор 1957 у науці — Штучний супутник 1958 у науці — Інтегральна схема 1960-ті 1960 у науці — Лазер 1961 у науці — Перший політ людини у космос 1969 у науці — APRA, Інтернет 1970-ті 1972 у науці — Томограф 1975 у науці — Персональний комп'ютер 1979 у науці — Компакт-диск 1980-ті 1983 у науці — Мобільний телефон 1990-ті 1991 у науці — Інтернет (веб) 1997 у науці — Клонування Культура і суспільне життя Культурні рухи: хіпізм, Рух неприєднання, Сексуальна революція, Дисидентство Студентські будівельні загони Рок-музика Мистецькі течії Модерн (також Сецесія, ар нуво) Кубізм Сюрреалізм Фантастичний реалізм Соціалістичний реалізм Фовізм Абстракціонізм Постмодернізм Функціоналізм Хай-тек Архітектори Шехтель Федір Осипович , (1859–1926) Шреттер Євген Федорович , (1876–1925) Віктор Орта (1861–1947) Кекушев Лев Миколайович (1859–1919 ?) Антоніо Гауді, (1852–1926) Антоніо Сант'Еліа (1888–1916) Ле Корбюзьє, (1887–1965) Міс ван дер Рое, (1886–1929) Луїс Мойя Бланко (1904–1990) Оскар Німейєр, (1907–2012) Кензо Танге, (1913–2005) Франк Ллойд Райт, (1967–1959) Рікардо Бофілл (1939 р.н.) Тхор Борис Іванович (1929–2009) Літератори, поети Чехов Антон Павлович, пізні твори, (1860–1904) Толстой Лев Миколайович, пізні твори, (1828–1910) Бунін Іван Олексійович, (1870–1953) Ромен Роллан, (1866–1944) Бернард Шоу, (1856–1950) Олаф Степлдон (1886–1950) Артур Кларк, (1917–2008) Рей Бредбері, (1920–2012) Літератори у СРСР Волошин Максиміліан Олександрович, (1877–1932) Булгаков Михайло Опанасович, (1891–1940) Смеляков Ярослав Васильович, (1912–1972) Нагибін Юрій Маркович, (1920–1994) Стус Василь Семенович, (1938–1985) Еренбург Ілля Григорович (1891–1967) Губерман Ігор Миронович (1936 р.н.) Бродський Йосип Олександрович, (1940–1996) Бородін Леонід Іванович (1938–2011) Ахмадуліна Белла Ахатівна (1937–2010) Окуджава Булат Шалвович, (1924–1997) Городницький Олександр Мойсейович (1933 р.н.) Кукін Юрій Олексійович (1932–2011) Ланцберг Володимир Ісакович (1948–2005) Кім Юлій Черсанович (1936 р.н.) Єсенін Сергій Олександрович, (1895–1925) Анна Ахматова, (1889–1966) Цвєтаєва Марина Іванівна, (1892–1941) Пастернак Борис Леонідович, (1890–1960) Мандельштам Осип Емільович, (1891–1938) Мітяєв Олег Григорович (1956 р.н.) Конічев Костянтин Іванович(1904–1971) Богат Євген Михайлович (1923-1985) Російські літератори Цвєтаєва Марина Іванівна (1892—1941) Анна Ахматова (1889—1966) Корній Чуковський (1882—1969) Твардовський Олександр Трифонович (1910-1971) Пришвін Михайло Михайлович (1873-1954) Мандельштам Осип Емільович (1891-1938) (1928-1984) Бунін Іван Олексійович (1870-1953) Булгаков Михайло Опанасович (1891-1940) Гранін Данило Олександрович (1919-2017) Домбровський Юрій Йосипович (1909-1978) Нагибін Юрій Маркович (1920-1994) Маяковський Володимир Володимирович (1893-1930) Ейдельман Натан Якович (1930-1989) Мистецькі менеджери Дягілєв Сергій Павлович, (1872–1929) Брюно Кокатрікс, (1910–1979) Художники та скульптори Представники реалізму Джон Сінгер Сарджент (1856–1925) Сєров Валентин Олександрович, пізні твори, (1865–1911), Росія Рєпін Ілля Юхимович, (1844–1930), Росія (Україна)-Фінляндія Леон Бакст, (1866–1924), Росія-Франція Жак-Еміль Бланш (1861–1942) Генрі Тонкс (1862–1937), Велика Британія Ігнасіо Сулоага, (1870–1945), Іспанія-Франція Моріс Лангаскенс (1884-1946), Бельгія Головін Олександр Якович, (1963–1930) Бенуа Олександр Миколайович, (1870–1960), Росія-Франція Сомов Костянтин Андрійович, (1869–1936), Росія-Франція Борис Кустодієв (Кустодієв Борис Михайлович), (1878–1927) Філіп Малявін, (1769–1940), Росія-Франція Коровін Костянтин Олексійович, (1761–1939), Росія-Франція Пластов Аркадій Олександрович, (1893–1972), Росія Жилінський Дмитро Дмитрович, (1927), Росія Коржев Гелій Михайлович, (1925–2012), Росія Лопяло Карл Карлович (1914–1979), Росія Франсуа Барро (1899–1934) Пабло Пікассо, (1881–1973) Альбер Марке, (1875–1947), Франція Ендрю Ваєт, (1917–2009), США Корін Павло Дмитрович, (1892–1967) Бєлов Петро Олексійович (1929-1988), Росія Вірсаладзе Симон Багратович(1909-1988), Росія Нестеров Михайло Васильович, (1862–1989), Росія Джордж Вашингтон Ламберт (1873-1930), Австралія Ернст Фукс, (1930 р.н.), Австрія Представники модернізму Амедео Модільяні, (1884–1920) Джино Северіні (1883–1966) Умберто Боччоні (1882–1916) Маріо Сіроні (1885–1961) Джорджо де Кирико (1888–1978) Лео Гестел (1881–1941) Анрі Матісс, (1869–1954) Древін Олександр Давидович, (1889 — ? 1938) Дієго Рівера, (1886–1956) Хайм Сутін (1893–1943) Освальдо Гуаясамін (1919–1999) Рауль Дюфі (1877-1953) Представники кубізму Пабло Пікассо, (1881–1973) Жорж Брак, (1882–1963) Попова Любов Сергіївна, (1889–1924) Представники сюрреалізму Сальвадор Далі, (1904–1989) Фріда Кало, (1901–1954) Октавіо Окампо(1943 р.н.) Соціалістичний реалізм Бродський Ісак Ізраїльович, (1883–1939) Герасимов Олександр Михайлович, (1881–1963) Богородський, Федір Семенович, (1895–1959) Греков Митрофан Борисович, (1882–1934) Грицай Олексій Михайлович (1914–1998) Дейнека Олександр Олександрович, (1899–1969) Іогансон Борис Володимирович, (1893–1973) Лактіонов Олександр Іванович, (1910–1972) Орешніков Віктор Михайлович, (1904–1987) Суворий стиль та інші Коржев Гелій Михайлович (1925–2012) Попков Віктор Юхимович (1932–1974) Стожаров Володимир Федорович (1926–1973) Гріцай Олексій Михайлович (1914–1998) Жилінський Дмитро Дмитрович (1927 р.н.) Нісський Георгій Григорович (1903–1987) Художники України та української діаспори Костанді Киріак Костянтинович (1852—1921) Їжакевич Іван Сидорович (1864—1962) Бурачек Микола Григорович(1871—1942) Світлицький Григорій Петрович (1872—1948) Мурашко Олександр Олександрович (1875—1919) Костецький Володимир Миколайович, (1905–1968) Бендрик Микола Кузьмич, (1914–1993) Арнаутов Віктор Михайлович, (1896–1979) Кричевський Федір Григорович (1879—1947) Ацманчук Олександр Павлович (1923–1974) Базилевич Анатолій Дмитрович (1926–2005) Заливаха Опанас Іванович (1925–2007) Перевальський Василь Євдокимович, (1938 р.н.) Яцек Єрка, (1952 р.н.) Костецький Олександр Володимирович, (1954–2010) Кричевський Федір Григорович (1873—1952), емігрант у Венесуелу Колесніков-Одеський Степан Федорович (1879–1955), пейзажист, емігрант у Сербію Рєпін Ілля Юхимович, (1844–1930) Митці Німеччини Макс Клінгер (1858–1920) Кете Кольвіц (1867–1945) Ернст Барлах (1870–1938) Ганс Балушек (1870–1935) Макс Кларенбах (1880–1952) Митці Іспанії Пабло Пікассо (1881–1973) Ігнасіо Сулоага (1870–1945) Сантьяго Русиньоль(1861–1931) Елісео Мейфрен (1857–1940) Рамон Касас (1855–1932) Сальвадор Далі (1904–1989) Митці Франції Жак Грюбер (1870—1936) Жан Люрса (1892—1966) Альбер Марке (1875—1947) Амедео Модільяні (1884—1920) Пабло Пікассо (1881—1973) П'єр Лапрад (1875-1931) Бернар Бюффе (1928—1999) Леопольд Готтліб (1879-1934) Російські художники нонконформісти Звєрєв Анатолій Тимофійович (1931–1986) Біргер Борис Георгійович (1923–2001) Юло Соостер (1924–1970) Російські художники-емігранти Леон Бакст, (1866–1924) Колесніков-Одеський Степан Федорович (1879–1955) Сорин Савелій Абрамович (1878–1953), художник, портретист Серебрякова Зінаїда Євгенівна, (1884–1967) Філіп Малявін, (1769–1940) Григор'єв Борис Дмитрович (1886–1939) Бенуа Олександр Миколайович (1870–1960) Сомов Костянтин Андрійович (1869–1936) Фешин Микола Іванович (1881–1955) Гончарова Наталія Сергіївна (1881–1962) Коровін Костянтин Олексійович, (1761–1939) Арнаутов Віктор Михайлович, (1896–1979) Ситников Василь Якович (1915-1987) Віктор Нізовцев (1965 р.н.) Російські скульптори Віра Мухіна (1889–1953) Коньонков Сергій Тимофійович (1874–1971) Анікушин Михайло Костянтиновч (1917–1997) Лавров Георгій Дмитрович (1895–1991) Манізер Матвій Генріхович (1891–1966) Неізвєстний Ернст Йосипович (1925 р.н.) Рукавишніков Олександр Іуліанович (1950 р.н.) Франгулян Георгій Вартанович (1945 р.н.) Художники Великої Британії Генрі Тонкс() Вільям Орпен (1878-1931) Френк Бренгвін (1867-1956) Художники Канади Франклін Кармайкл (1890-1945) Художники Сполучених Штатів Вінслов Гомер (1836–1910) Купер Калін Кемпбел (1856–1937) Роберт Лівайс Рід (1862–1929) Фредерік Джад Вог (1861–1940), мариніст і майстер натюрмортів Чайлд Хассам (1859–1935) Джордж Беллоуз (1882–1925) Ньюелл Конверс Ваєт (1882–1945) Гарі Мелхерс (1860–1932) Джордж Обертейфер (George Oberteuffer 1878–1940) Роквел Кент (1882–1971) Вінолд Рейсс (1886-1953) Мід Шеффер (1898-1980) Арнаутов Віктор Михайлович (1896–1979), монументаліст Ендрю Ваєт, (1917–2009), пейзажист, побутовий жанр Едвард Хоппер (1882–1967), пейзажист, побутовий жанр Леон Гаспар (1882–1964) Джорджія О'Кіф (1887–1986) Джон Сінгер Сарджент (1856–1925) Джозеф Кристіан Леєндекер (1874–1951), рекламний художник Еверет Шинн (1876–1953), побутовий жанр Бабуся Мозес (1860-1961), пейзажист Аарон Дуглас (художник) (1899-1979) Норман Роквелл (1894–1978), художник книги Пітер Блум (1906–1992) Пол Кадмус (1904–1999) Джексон Поллок (1912–1956) Ситников Василь Якович (1915-1987) Енді Воргол (1928–1987) Боріс Вальєхо (1941 р.н) Віктор Нізовцев (1965 р.н.) Скульптори, що працювали в Сполучених Штатах Томас Болл (1819–1911) Елізабет Ней (1833–1907) Етторе Ксіменес (1855-1926) Джон Квінсі Адамс Ворд (1830–1910) Фредерік Бартольді (1834–1904) Бела Пратт (1867–1917) Френч Дейл Честер (1850–1931) Коньонков Сергій Тимофійович (1874–1971) Карл Міллєс (1875–1955) Річард Морріс Гант (1827–1895) Стенфорд Вайт (1853–1906) Август Санкт-Годен (1848–1907) Герберт Адамс (1858–1945) Порл Вейланд Барлет (1865–1925) Тео Елис Китсон (1872–1932, жінка-скульптор) Вілер Вільямс (1897–1972) Честер Біч (1881–1956), скульптор і медальєр Джеймс Ерл Фрейзер (1876–1953) Лев Фрідлендер (1890–1966) Енід Яндел (1870–1934, жінка-скульптор) Моріс Стерн (Maurice Sterne 1878–1957) Пол Меншип (1885–1966) Річмонд Барт (1901–1989) Луїза Буржуа (1911–2010) Жінки художниці Кете Кольвіц (1867–1945) Сюзанна Валадон (1865–1938) Фріда Кало (1907–1954) Дела-Вос-Кардовська Ольга Людвігівна (1875–1952) Серебрякова Зінаїда Євгенівна, (1884–1967) Анна Остроумова-Лебедєва (1871–1955) Єлизавета Круглікова (1865–1941) Войтинська Надія Савелівна (1886–1965) Екстер Олександра Олександрівна (1882–1949) Білокур Катерина Василівна, (1900–1961) Примаченко Марія Оксентіївна (1907–1997) Горська Алла Олександрівна (1929–1970) Тетяна Яблонська, (1917–2005) Скульптори і художники різних напрямків Огюст Роден, (1840–1917), Франція Антуан Бурдель, (1861–1929), Франція Камілла Розалі Клодель, (1864–1943), Франція Ернст Барлах (1870–1938), Німеччина Кете Кольвіц (1867–1945), Німеччина Ґустав Віґеланд (1869–1943), Норвегія Вінченцо Геміто (1852–1929), Італія Франческо Мессіна (1900–1995), Італія Аугусто Мурер (1922–1985), Італія Еміліо Греко (1913–1995), Італія Джакомо Манцу (1908–1991), Італія Джуліо Арістід Сарторіо (1860–1932), Італія Жозе Мальйоа (1855–1933), Португалія Художники і муралісти Мексики Сатурніно Герран (1887–1918) Дієго Рівера (Diego María de la Concepción de la Rivera 1886–1957) Хосе Клементе Ороско (José Clemente Orozco 1883–1949) Хосе Давид Альфаро Сікейрос (David Alfaro Siqueiros 1896–1974) Фернандо Кастро Пачеко (Fernando Castro Pacheco 1918 р.н.) Хорхе Гонсалес Камарена (Jorge González Camarena 1908–1980) Беніто Хуарес () Фріда Кало (1907–1954) Маріана Ямпольськи (1925–2002) Хуан О'Горман ( 1905—1982 ) Художники Японії . Ватанабе Шотей (Watanabe Shōtei 1851–1918), також Ватанабе Сейтей Імао Кейнен (Imao Keinen 1845—1924 ) Фуйо (Fuyo 1864–1936), гравер Кійоо Кавамера (Kiyoo Kawamera, 1852–1934) Танігамі Конан (Tanigami Konan (1879–1928) Такеукі Сейко (Takeuchi Seiho 竹内栖凤? 1864–1942), Кіото Канзан Шімомура (Kanzan Shimomura 1873–1930) Кабурагі Кійоката (Kaburagi Kiyokata 1878–1973) Томіта Кейсен (Tomita Keisen 1879–1936), Кіото Шибата Чешин (Shibata Zeshin, 1868–1912), лаковий живопис Йокояма Тайкан (Yokoyama Taikan 1868–1958), живопис Охара Косон (Ohara Koson 1877–1945) Мацуда Гонроку (1899, Канагава — Токіо), лаковий живопис Цуґухару Фудзіта (藤田嗣治, ふじた つぐはる 1886–1968) Садао Ватанабе(渡辺祯雄 1913–1996) жінка-художниця, християнська біблійна тематика Коморі Горо (1913, Такаяма —) Баура Сіого (1901, Кіото —), лаковий живопис Ватанабе Мугаі (1899, префектура Ніігата), лаковий живопис Домото Сіккен (1889, Кіото —) Іосіда Гендзюро (1896, Акі, префектура Кочі — Токіо) Ісіі Кейдо (1878, Такамацу, префектура Кагава) Комо Тозан (1882, Хіросіма — Токіо) Хиросі Єсида (1876–1950), м. Куруме, Фукуока, живопис і графіка Іосідо Дзюнічіро (1898, префектура Ніігата — Токіо) Тадасіге Оно (1909—), графіка Накадзіма Кейсуке (1917, Фукуока) Утагава Реймеі (1897, Вакамацу, префектура Фукусіма — Токіо) Йошиіро Урушибара (Yoshijiro Urushibara 1888–1953) Тараі Наодзі (1912, Канагава, префектура Ісікава) Накано Кендзі (1912, префектура Сізуока) Нісімуро Зохіко (1887, Кіото —), лаковий живопис Мімура Хіросі (1921, Фунабасі, префектура Чіба), розпис ширм Тоши Йошида (Toshi Yoshida, 1911–1995) Секіно Юнікіро (Sekino Jun'ichiro, Aomori, 1914–1988), Тера Тосіроо (1914, Кобе, префектура Комацу), порцеляна Синкаі Акіра (1922, Кіото), порцеляна Іто Шоха (伊藤小坡)Ito Shoha (1877–1968), графіка Такахаші Шьотей (Takahashi Shotei, 1870–1945), графіка Кавасе Хасуі (Kawase Hasui 1883–1957), графіка Цучія Коїцу (Tsuchiya Koitsu 1870–1949), графіка Хашіґучі Ґойо (橋口 五葉 Hashiguchi Goyō 1880–1921), графіка Ішівата Коїцу (Ishiwata Koitsu 1897–1987), графіка Нойол Нует (Noël Nouet 1885–1969), графіка Наторі Шунсен (名取春仙? Natori Shunsen 1886–1960), графіка Касаматцу Шіро (Kasamatsu Shiro 1898–1991), графіка Торії Котондо (Torii Kotondo 1900–1976), графіка Асано Такейї (Asano Takeji), графіка Кобаякава Кійоші (Kobayakawa Kiyoshi 1896–1948), графіка Такаші Муракамі (Takashi Murakami 1962 р.н.) Композитори Композитори Італії Ніно Рота (1911–1979) Отторіно Респіґі (1879–1936) П'єтро Масканьї (1863–1945) Енніо Морріконе (1928 р.н.) Джованні Фуско (1906–1968) Ремо Джадзотто (1910–1998) Композитори Франції Клод Дебюссі (1862–1918) Артур Онеґґер (1892–1955) Жан-Мішель Жарр (1948 р.н.) Даріус Мійо (1892–1974) Композитори Росії та СРСР Артем'єв Едуард Миколайович (1937 р.н.) Асаф'єв Борис Володимирович (1884–1949) Петров Андрій Павлович (1930–2006) Скрябін Олександр Миколайович (1872–1915) Вавілов Володимир Федорович (1925–1973) Прокоф'єв Сергій Сергійович (1891–1953) Соловйов-Сєдой Василь Павлович (1907–1979) Шостакович Дмитро Дмитрович (1906–1975) Стравінський Ігор Федорович (1882–1971) Радянські музиканти Коган Леонід Борисович (1924—1982) Баринова Галина Всеволодівна (1910—2006) Гілельс Еміль Григорович (1916—1985) Софроницький Володимир Володимирович (1901—1961) Балетмейстери Маріус Петіпа (1818–1910) Ролан Петі (1924–2011) Фокін Михайло Михайлович (1880–1942) Моріс Бежар (1927–2007) Леонід Мясін (1896–1979) Юрій Григорович (1927) Борис Ейфман (1946) Ігор Моїсеєв (1906–2007) Леонід Якобсон (1904–1975) Відомі балерини Ваганова Агріппіна Яківна, (1879–1951) Павлова Анна Павлівна, (1881–1931) Карсавіна Тамара Платонівна, (1885–1978) Матільда Кшесінська, (1872–1971) Уланова Галина Сергіївна, (1910–1998) Плісецька Майя Михайлівна, (1925) Відомі балетні танцівники Фокін Михайло Михайлович, (1880–1942) Серж Лифар, (1905–1986) Ніжинський Вацлав Фомич, (1889–1950) Чабукіані Вахтанг Михайлович, (1910–1992) Баришніков Михайло Миколайович, (1948) Нурєєв Рудольф Хаметович, (1938–1993) Васильєв Володимир Вікторович, (1940) Художники графіки Андерс Цорн (1860–1920), Швеція Едмунд Джозеф Салліван (1869–1933), Велика Британія Умберто Брунеллескі (1879–1949), Італія, Франція Пабло Пікассо (1881–1973) Іспанія, Франція Амедео Модільяні (1884–1920), Італія, Франція Леопольдо Мендес (1902–1969), Мексика Леон Бакст (1866–1924) Російська імперія, Франція Ганс Ерні (1909), Швейцарія, Самуель Єссурун де Мескита (1868–1944), Голландія Мауріц Корнеліс Ешер (1898–1972), Голландія Франс Мазерель (1889) Бельгія, Швейцарія, Шимон Тавік Франтішек (1877–1942), Чехія Кете Кольвіц (1867–1945), Німеччинка Владислав Скочиляс (1883–1934), Польща Жан Карзу, (1907–2000), Франція Бернар Бюффе (1928–1999), Франція Бунін Павло Львович (1927–2008), Росія Базилевич Анатолій Дмитрович (1926–2005), Україна Нарбут Георгій Іванович (1886–1920), Україна Якутович Георгій В'ячеславович (1930–2000), Україна Стратілат Микола Іванович (1942), Україна Перевальський Василь Євдокимович (1938), Україна Джеймс Джин, 1979 р.н., США Російські художники графіки Сєров Валентин Олександрович (1865–1911), Російська імперія Добужинський Мстислав Валеріанович, (1875–1957), Російська імперія, Купреянов Микола Миколайович(1894–1933), Росія Світальський Володимир Олександрович (1904–1937), СРСР Бродський Савва Григорович (1923–1982), СРСР Верейський Георгій Семенович (1886–1962), СРСР Успенський Михайло Миколайович (1915 р.н.) Рушева Надя (1952–1969), СРСР Мілашевський Володимир Олексійович (1893–1976), СРСР Кусков Іван Сергійович (1927–1997), СРСР Гаврічков Олексій Олексійович (1937–2003), СРСР, Росія Яхнін Рудольф Мойсейович (1938–1997), Росія Жутовський Борис Йосифович (1932), СРСР, Росія Златковський Михайло Михайлович (1944), СРСР, Росія Голяховський Євген Миколайович (1902–1971) Бриммер Микола Леонідович (1898–1929) Грузенберг Сергій Миколайович (1888–1934) Калашніков Анатолій Іванович (1930–2007) Кравченко Олексій Ілліч (1889–1940) Сілін Олександр Дмитрович (1883–1942) Піскарьов Микола Іванович(1892–1959) Автори і виконавці власних пісень (барди) Городницький Олександр Мойсейович (1933 р.н.) Кім Юлій Черсанович (1936 р.н.) Дольський Олександр Олександрович (1938 р.н.) Кукін Юрій Олексійович (1932—2011) Візбор Юрій Йосипович (1934—1984) Ланцберг Володимир Ісакович (1948—2005) Арт ділери (торговці картинаи і творами мистецтва) Даніель Анрі Канвейлер (1884-1979) Поль Дуран-Рюель (1831–1922) Уславлені реставратори Барановський Петро Дмитрович (1892–1984) Кедринський Олександр Олександрович (1917–2003) Гессен А. Е. () Музейні працівники Зеленова Анна Іванівна (1913–1980) Курбатов Володимир Якович (1878–1957) Бенуа Олександр Миколайович (1870–1960) Врангель Микола Миколайович (1880–1915) Барановський Петро Дмитрович (1892–1984) Кульженко Поліна (1891–1984) Греч Олексій Миколайович (1899–1938) Кучумов Анатолій Михайлович (1912–1993) Маліцька Ксенія Михайлівна (1890–1969) Радянські театральні режисери Астрахан Дмитро Хананович (1957 р.н.) Брянцев Олександр Олександрович (1883–1961) Бабочкін Борис Андрійович (1904–1975) Мейєрхольд Всеволод Емільйович (1874–1940) Захаров Марк Анатолійович (1933 р.н.) Зон Борис Вульфович (1898—1966) Вейсбрем Павло Карлович (1899—1963) Охлопков Микола Павлович (1900–1967) Таїров Олександр Якович (1885–1950) Віктюк Роман Григорович (1936 р.н.) Акімов Микола Павлович (1901–1968) Корогодський Зіновій Якович (1926–2004) Товстоногов Георгій Олександрович (1915–1989) Радянські актори Симонов Микола Костянтинович (1901—1973) Тарасова Алла Костянтинівна (1898—1973) Пашенная Віра Миколаївна (1887—1962) Бабочкін Борис Андрійович (1904—1975) Черкасов Микола Костянтинович (1903—1966) Дворжецький Владислав Вацлавович (1939—1978) Стржельчик Владислав Гнатович (1921—1995) Шарко Зінаїда Максимівна (1929 р.н.) Шуранова Антоніна Миколаївна (1936—2003) Трофімов Миколай Миколайович (1920-2005) Лебедєв Євген Олексійович (1917—1997) Луспекаєв Павло Борисович (1927–1970) Юрський Сергій Юрійович (1935 р.н.) Смоктуновський Інокентій Михайлович (1925—1994) Богатирьов Юрій Георгійович (1947–1989) Миколайчук Іван Васильович (1941-1987) Див. також Коротке XX століття


text: Події Закінчився Малий льодовиковий період Літні Олімпійські ігри 1896 Європейська культура XIX століття 1869 — Завершено Суецький канал 1869 — Завершена Перша трансконтинентальна залізниця 1872 — Засновано Єллоустонський національний парк Наука опубліковано «Походження видів» Чарлза Дарвіна — 1859. Ідеологія США: доктрина «Явне призначення», Громадянська війна в США 1861–65 Російська імперія:теорія офіційної народності Селянська реформа 1861 Польське повстання 1863—1864 Період Едо (1603–1867), Період Мейдзі (1868–1912), Реставрація Мейдзі в Японії Династія Цін в Китаї 1888 — Скасування рабства в Бразилії Пандемії Нищівне і багаторазове нашестя холери Початок наприкінці цього століття третьої пандемії чуми — «портова чума або портова смерть». Початок боротьби з натуральною віспою — масове впровадження вакцинації. Декілька пандемій грипу. Визначні епідемії Наполеонівську армію охопив висипний тиф. Епідемії жовтої гарячки в Америці та Європі. Події на теренах Україні 17 листопада 1804 року засновано Харківський університет Засновано Київський університет — 1834 Промисловість Промислова революція 1855 — Бесемерівський процес дозволяє масове виробництво сталі виникають промислові і торговельні синдикати — Англія та Франція — I. половина (у кам'яновугільній, машинобудівній і хімічній промисловості); урешті країн континентальної Європи та Пн. Америки — друга половина століття. Трести 1890 — Перший антитрестівський закон у США, Закон Шермана. 1890 — заснована «Амерікан Тобакос», виробляла майже 100 % сигарет у США. 1882 — заснований «Стандарт Оіл Траст» контролював близько 90 % нафтопереробних потужностей США. У період між 1897–1904 р.р., коли картелі вважалися незаконними, а злиття, що приводили до утворення монополій виявлялися в рамках закону, економіка США зазнала значних змін внаслідок цього роду об'єднань. Війни, повстання Російсько-іранська 1826—1828 і російсько-турецька 1828—1829 війни. Поразка Росії у Кримській війні 1853—1856 Американо-мексиканська війна 1846–1848 Революції 1848 Війна проти Орібе і Росаса 1851–1852 Наполеонівські війни 1803–1815 Російсько-турецька війна (1806—1812) Грецька революція 1821–1829 Російсько-турецька війна (1828—1829) Аргентино-бразильська війна 1825–1828 Польське повстання 1830—1831 Кримська війна 1853–1856 Повстання сипаїв 1857–1858 Іспано-американська війна—1898 Боксерське повстання 1899–1901 Друга англо-бурська війна 1899–1902 Японсько-китайська війна 1894—1895 Французько-прусська війна 1870–1871 Російсько-турецька війна (1877—1878) Іспано-південноамериканська війна 1864–1866 Австро-Прусська війна — 1866 Діячі об'єднання Італії у єдину державу (Рісорджименто) Даніелє Манін Ніколо Томмазео Джузеппе Гарібальді Художні течії та художні школи Класицизм пізній Романтизм Еклектика, тобто історичні стилі Модерн, тобто (Ар нуво, Сецесія, югендстиль) Реалізм Академізм та салонне мистецтво Барбізонська школа Передвижники, або критичний реалізм Імпресіонізм Постімпресіонізм Понт-Авенська школа Мак'яйолі Дюссельдорфська художня школа Скагенські художники (Данія) Видатні особистості Отто фон Бісмарк Сидячий Бик Келлі Нед Авраам Лінкольн Наполеон I Бонапарт Олександр І, російський імператор (1801—†1825) Джон М'юр Гуґо Коллонтай Томас Джефферсон Авраам Лінкольн Джузеппе Гарібальді Вікторія (королева Великої Британії) Джефферсон Девіс Олександр II, російський імператор (1818—†1881) Флоренс Найтінгейл Евангелос Заппас Браун Джон Кіт Карсон Карл Маркс Фрідріх Енгельс Наполеон III Луї Філіп Орлеанський Олексій І Гораціо Нельсон Вчені Чарльз Дарвін Франц Боас Миклухо-Маклай Микола Миколайович Луї Пастер Александр Жан Еміль Єрсен Роберт Кох Александер фон Гумбольдт Альфред Нобель Менделєєв Дмитро Іванович, хімік Мечніков Ілля Ілліч Пирогов Микола Іванович Джозеф Долтон Гукер Етьєн-Жуль Маре Вільям Томсон Нікола Тесла Антоніо Салінас, археолог і нумізмат Бернгард Ріман Сантьяго Рамон і Кахаль Ґреґор Мендель, генетик Джеймс Клерк Максвелл Лобачевський Микола Іванович, математик Юстус фон Лібіх Герц Генріх Ернст Геккель Джозая Віллард Ґіббс Карл Фрідріх Гаус Зигмунд Фрейд Леон Фуко Майкл Фарадей, фізик Томас Алва Едісон Марія Кюрі Больяй Янош Людвіг Больцман Александер Грем Белл Антуан Анрі Беккерель Амедео Авогадро Винахідники Брати Люм'єр Жозеф Нісефор Ньєпс Вільгельм Майбах Готтліб Даймлер Брайль Луї Дослідники Руал Амундсен Девід Лівінгстон Роберт Пірі Семенов-Тянь-Шанський Пржевальський Микола Михайлович Садівники, лісоводи, ландшафтні архітектори Деніс Макклер (1762—1853) Куфальдт Георг Фрідріх (1853—1938) Симиренко Левко Платонович (1855—1920) Симиренко Володимир Левкович (1891—1938) Мічурін Іван Володимирович (1855—1935) Літератори Джордж Гордон Байрон Пушкін Олександр Сергійович Лермонтов Михайло Юрійович Шевченко Тарас Григорович Гоголь Микола Васильович Стендаль, тобто Анрі Бейль Жорж Санд Еміль Золя Віктор Гюго Чехов Антон Павлович Толстой Лев Миколайович Островський Олександр Миколайович Апухтін Олексій Миколайович Оноре де Бальзак Надсон Семен Якович Владислав Сирокомля Жуль Верн Достоєвський Федір Михайлович Марк Твен Артур Конан Дойль Фрідріх Ніцше Теофіль Готьє Підприємці Ендрю Карнеґі Джон Девісон Рокфеллер Пінкертон Алан Театральні діячі Поліна Віардо-Гарсіа Шаляпін Федір Іванович Сара Бернар Генрік Ібсен Бернард Шоу Оскар Уайльд Художники Художники Франції Жак-Луї Давід (1748 — 1825), художник (далі х-к) Ежен Делакруа (1798 — 1863), х-к Теодор Жеріко (1791 — 1824), х-к Антуан Жан Гро (1771—1835), х-к Франсуа Мілле (1814 — 1875), х-к Альфред Деоданк (1821 — 1882), х-к Жуль Бастьєн-Лепаж (1848 — 1884), х-к Франсуа Бонвен (1817 — 1887), х-к Оноре Дом'є (1808 — 1979), х-к Адольф-Фелікс Кальс (1810 — 1880), х-к і гравер Густав Курбе (1819 — 1877), х-к Ежен Фромантен (1820 — 1876), письменник, аналітик, художник Жан-Леон Жером (1824 — 1904), х-к і скульптор Едуар Мане (1832 — 1883), х-к Едґар Деґа (1834 — 1917), х-к Жуль Шере (1836 — 1932), х-к Еміль Галле (1846 — 1904), мебляр, майстер і технолог по склу Анрі Фантен-Латур (1836 — 1904), х-к Моне Клод (1840 — 1926), х-к Каролюс-Дюран (1838—1917), х-к П'єр-Огюст Ренуар (1841 — 1919), х-к Гюстав Доре (1832 — 1883), х-к Поль Сезанн (1839 — 1906), х-к Анрі Тулуз-Лотрек (1864 — 1901), х-к Марселен Дебутен (1823 — 1902), х-к і графік Антуан Воллон (1833 — 1900), х-к Франсуа Жерар (1770—1837), х-к Альфонс де Невіль (1836—1885), х-к Норберт Гьонетт (1854—1894), х-к і графік Жульєн Дюпре (1851—1910), х-к Каміль Піссарро (1830 — 1903), х-к Поль Гоген (1848 — 1903), х-к Вінсент ван Гог (1853 — 1890), х-к Художники Іспанії Франсіско Гойя (1746 — 1828), художник (далі х-к) Хосе Мадрасо (1781—1859), х-к Вісенте Пальмаролі (1834—1896), х-к Вісенте Марч (1859—1927), х-к Маріано Фортуні (1838 — 1874), х-к Антоніо Муньйос Дегран (1840 — 1924), х-к Хосе Кордеро Вільєгас (1844 — 1921) Ульпіано Чека (1860 — 1916) Енріке Сімоне (1865 — 1927) Франсіско Праділья (1848 — 1921) Хоакін Соролья і Бастіда(1863 — 1923), учень Франсіско Праділья Художники Російської імперії Кіпренський Орест Адамович (1782 — 1836), художник (далі х-к) Брюллов Карл Павлович (1799 — 1852), х-к Айвазовський Іван Костянтинович (1817 — 1900), х-к Рєпін Ілля Юхимович (1844 — 1930), х-к Врубель Михайло Олександрович (1856 — 1910), х-к Суриков Василь Іванович (1848 — 1916), х-к Головін Олександр Якович (1863 — 1930), х-к Полєнов Василь Дмитрович (1844 — 1927), х-к Шишкін Іван Іванович (1832 — 1898), х-к Верещагін Василь Васильович (1842 — 1904), х-к Куїнджі Архип Іванович (1842 — 1910) Васильєв Федір Олександрович (1850 — 1873), х-к Бенуа Олександр Миколайович (1870 — 1960), х-к Васнецов Віктор Михайлович (1848 — 1926), х-к Венеціанов Олексій Гаврилович (1780 — 1847), х-к Тропінін Василь Андрійович (1776 — 1857), х-к Левітан Ісаак Ілліч (1860 — 1900), х-к Ярошенко Микола Олександрович (1846 — 1898), х-к Саврасов Олексій Кіндратович (1830 — 1897), х-к Рубо Франц Олексійович (1856 — 1928), х-к Реріх Микола Костянтинович (1874 -1947), х-к Сєров Валентин Олександрович (1865 -1911), х-к Леон Бакст (1866 -1924), х-к Російські колекціонери, меценати, володарі галерей Семенов-Тянь-Шанський Петро Петрович (1827—1914) Третьяков Павло Михайлович (1832—1898) Третьяков Сергій Михайлович (1834—1892) Щукін Дмитро Іванович (колекціонер) (1855—1932) Щукін Сергій Іванович (колекціонер) (1854—1936) Щукін Петро Іванович (колекціонер) (1853—1912) Художники Великої Британії Джон Констебл (1776 — 1837) Фредерік Лейтон (1830 — 1896) Блейк Вільям (1757 — 1827) Вільям Тернер (1775 — 1851) Томас Лоуренс (1769 — 1830) Джордж Доу (1781 — 1829) Деніел Маклайз (1806 — 1870) Чарльз Бартон Барбер (1945—1894) Джон Пітер Рассел (1858 — 1930) Волтер Ленглі (1852 — 1922) Едвін Генрі Лендсір (1802—1873) Художники Італії Вінченцо Кілоне (1758 — 1839) Андреа Аппіані (1754 — 1817) Натале Скьявоні (1777 — 1858) Філіппо Паліцци (1818 — 1899) Стефано Уссі (1822 — 1901) Джачінто Джиганте (1806 — 1876) Іпполіто Каффі ((1809 — 1866)) Джованні Болдіні (1842 — 1931) Джакомо Фавретто (1849 -1887) Джованні Сегантіні (1858 — 1899) Чезаре Бізео (1843 — 1909) Федеріко Дзандоменегі (1841 — 1917) Художники Польщі в складі Російської імперії Ян Матейко (1838 — 1893), х-к Яцек Мальчевський (1854 — 1929), х-к Генрик Семирадський (1843 — 1902), х-к Художники Японії Утаґава Хіросіґе (1797 — 1858), х-к Кацусіка Хокусай (1760 — 1849), х-к Яшима Гакутей (яп. 八島岳亭; бл.1786 — 1868) Утагава Кунійосі (1798 — 1861), х-к Кубо Сюнман (1857—1820 ?), х-к Кано Сьосен'ін (1823 — 1880) Сібата Дзесін(1807 — 1891) Цукіока Йосітосі (1839 — 1892), х-к Кікуті Йосай (1781 — 1878), х-к Кобаясі Кійотіка (1847 — 1915), х-к Тосіхіде Міґіта (1862 — 1925), х-к Тойохара Тіканобу (1838—1912) Оґата Гекко (1859 — 1920), х-к Коно Байреі (1844 — 1895) Такеуті Сейхо (1864 — 1942) Уемура Сьоен (жінка-художниця 1875 — 1949) Каваі Ґйокудо (1873 — 1957) Художники Сполучених Штатів Константин Бруміді (1805—1880), х-к декоратор, портретист Вільям Сідней Маунт (1807—1868) Джордж Іннес (1825—1894) Істмен Джонсон (1824—1906), х-к Вінслоу Хомер (1836—1910), х-к Кеньйон Кокс (1856—1919), х-к Джон Сінгер Сарджент (1856 — 1925), х-к Фредерік Артур Бріджмен (1847 — 1928), х-к Вільям Гарнет (1848—1892), майстер натюрмортів Вільям Холбрук Бірд (1825—1900), х-к анімаліст Художники Чехії в складі Австро-Угорщини Йозеф Манес (1820 — 1871) Еміль Орлик (1870 — 1932) Якуб Шиканедер (1855 — 1924) Вацлав Брожик (1851 — 1901) Альфонс Марія Муха (1860 — 1939) Художники інших країн Європи Йоган Ендер (1793 — 1854), х-к () Беклін Арнольд (1827 — 1901), х-к (Швейцарія, Італія) Ансельм Фейєрбах (1829 — 1880), х-к (Німеччина, Італія) Фердінанд Ходлер (1853 — 1918), х-к (Швейцарія) Френк Бухер (1828 — 1890), х-к (Швейцарія) Андерс Цорн (1860 — 1920), х-к, (Швеція) Педер Северін Крейєр (1851 — 1909), х-к Луї Галле (художник) (1810 — 1887), х-к, (Бельгія) Огюст Олефф (1867 — 1931), х-к Леон Фредерік (1856 — 1940), х-к Кристіан Крог (1852 — 1906), х-к Хальфдан Егедіус (Halfdan Egedius 1877 —1899), х-к Гарріет Баккер (Harriet Backer 1845 —1932), норвезька жінка-художниця Йонкінд Йоган Бартольд (1819 — 1891), х-к і графік (Франція) Маріано Фортуні (1838—1874) (Іспанія) Сальвадор Санчес Барбудо (1857—1917) (Іспанія) Огюст Левек (1866—1921) Рудольф фон Альт (1812 — 1905), х-к Густав Венцель (1859 — 1927), х-к Людвиг Дойч (1855 — 1935), х-к Едвард Мунк (1863 — 1944), х-к, Норвегія Художники-графіки Франсіско Гойя (1746—1828) Шарль Меріон (1821—1868) Каміль Коро (1796—1875) Франсуа Мілле (1814—1875) Шарль Жак (1813—1894) Шарль Добіньї (1817—1878) Каміль Піссарро (1830—1903) Марселен Дебутен (1823—1902) Альфонс Легро (1837—1911) Анрі де Тулуз-Лотрек (1864—1901) Фелікс Бракмон (1833—1914) Поль Елльо (1859—1927) Норберт Гьонетт (1854—1894) Леонід Осипович Пастернак (1862—1945) Скульптори Микешин Михайло Йосипович (1835 — 1896), російський скульптор Макс Клінгер (1857 — 1920), х-к, скульптор, Німеччина Юліан Марковський (1846 — 1903), український скульптор Жозеф Ламбо (1852 —1908), бельгійський скульптор Волнухін Сергій Михайлович (1859 — 1921), російський скульптор Скульптори Італії Луїджі Памплоні (?), італійський скульптор Енріко Пацці (1819—1899), італійський скульптор Піо Феді (1815—1892), італійський скульптор Джованні Бастьяніні (1830—1868), італійський скульптор Ернесто Біонді (1855—1917), італійський скульптор П'єтро Тенерані (1789—1869), італійський скульптор Ерколе Роза (?), італійський скульптор Константино Корті (1824—1873), італійський скульптор Етторе Ксіменес (1855—1926), італійський скульптор Луїджі Беллі (1844—1919), італійський скульптор Скульптори Франції Клодіон (1738—1814) Жан-Антуан Гудон (1741—1828) Франсуа Рюд (1784 — 1855) Жан Батіст Карпо (1827 — 1875) Антуан Барі (1796 — 1875) Карре-Беллез Альберт-Ернест (1824—1887) П'єр-Жуль Мен (1810—1879) Жорж Готьє (1811—1872) Лука Мадрассі (1848—1916) Огюст Моро (1834—1917) Жан-П'єр Корто (1787—1843) Віктор Террас (1796—1864) Ежен Удіне (1810—1887) Огюст Дюмон (1801—1884) Мішель-Луї Мерсьє (1810—1894) Жан-Жак Фуше (1807—1852). Давид д'Анже (1788—1856) Антуан-Дені Шоде (1763—1810) Анрі Шапу (1833—1891) Антонін Мерсьє (1845—1916) П'єр Картельє (1757—1831) Іполіт Боннарде (Hippolyte Bonnardel 1824—1856) Жозеф Шинар (1756—1813) Франсуа Жофрей (Jouffroy 1806—1882) Луї-Ернест Барья (1851—1905) Ежен Гійом (Eugène Guillaume 1822—1905) Жан-Жозеф Перро (Jean-Joseph Perraud 1819—1876) Густав Доре (1832—1883) Огюст Роден (1840 — 1917) Антуан Бурдель (Еміль Антуан Бурдель, 1861 — 1929) Архітектори Тома де Томон (1760—1813), архітектор (далі — арх.) Луїджі Руска (1762—1822) Франческо Кампорезі (1747—1831) Якуб Кубицький (1758—1833) Карл Фрідріх Шинкель (1781 — 1841), арх. Беретті Вікентій Іванович (1781—1842) Едвард Блор (1787 — 1879), арх. Лео фон Кленце (1784 — 1864), арх. Джозеф Пакстон (1803 — 1865), арх. Ежен Віолле-ле-Дюк (1814—1879) Огастес П'юджин (1812 — 1852), архітектор, Велика Британія. Биковський Михайло Дорімедонтович (?), арх. Рагнар Естберг (1866—1945), архітектор, Швеція Лешек Дезидерій Владислав Городецький (1863 — 1930), арх. Кекушев Лев Миколайович (1859 — 1919 ?) Шехтель Федір Осипович (1859 — 1926), арх. Рене Сержан (1865 — 1927), арх. Антоніо Гауді (1852 — 1926), архітектор, Іспанія. Олександр Іванович фон Гоген (1856—1914) Ейзенштейн Михайло Осипович (1867—1920) Анрі Ван де Велде (1863—1957) Композитори Людвіг ван Бетховен (1770 — 1827) Нікколо Паганіні (1782 — 1840) Фредерик Шопен (1810 — 1849) Глінка Михайло Іванович (1804 — 1857) Чайковський Петро Ілліч (1840 — 1893) Роберт Шуман (1810 — 1856) Франц Петер Шуберт (1791 — 1828) Ріхард Вагнер (1813 — 1883) Джузеппе Верді (1813 — 1901) Сен-Санс Каміль (1835 — 1921) Жак Оффенбах (1819 — 1880) Мусоргський Модест Петрович (1839 — 1881) Мендельсон Фелікс (1809 — 1847) Ференц Ліст (1811 — 1886) Густав Малер (1860 — 1911) Джоплін Скотт (1868 — 1917) Едвард Гріг (18743 — 1907) Антонін Леопольд Дворжак (1841 — 1904) Клод Дебюссі (1862 — 1918) Брукнер Антон (1824 — 1896) Йоганнес Брамс (1833 — 1897) Бородін Олександр Порфирійович (1833 — 1887) Жорж Бізе (1838 — 1875) Гектор Берліоз (1803 — 1869) Меценати і колекціонери Третьяков Павло Михайлович (1832—1898). Ханенко Богдан Іванович (1849—1917), український меценат і колекціонер Луї ла Каз (1798—1869), французький меценат і колекціонер Спортсмени Ґрейс Вільям Див. також Довге XIX століття Примітки Джерела История XIX века / Под ред. профессоров Лависса и Рамбо. Пер. с франц./ Второе дополн. и испр. издание под ред. академика Е. В. Тарле.— М.: Гос. соц.-экономич. изд-во.— Т. 1 — 8, 1931—1939. Історія художнього зібрання відомих київських колекціонерів Богдана та Варвари Ханенків: Матеріали наук.-практ. конф., 25 січ. 2005 р., Київ / ред.: Н. І. Корнієнко; Голов. упр. культури і мистец., Київ. міськдержадмін., Музей мистец. — К., 2005. — 135 с. — (Ханенк. читання; Вип. 7). Гос. музей изобразительных искусств имени А. С. Пушкина, каталог картинной галереи, М., 1986 Боткина А. П. Павел Михайлович Третьяков в жизни и искусстве. — М. : Изд. ГТГ, 1951. — 307 с. 2-ге тисячоліття


text: XXI сторіччя — століття, яке розпочалося 1 січня 2001 року і закінчиться 31 грудня 2100 року; поточне сторіччя від Різдва Христового. Це двадцять перше сторіччя нашої ери і перше сторіччя III тисячоліття. Населення світу на початку століття становило 6.1 мільярдів людей, станом на кінець 2012 року воно збільшилося до 7 мільярдів і збільшується приблизно на 78 мільйонів щороку. XXI сторіччя ознаменувалося швидким розвитком мобільних технологій та інтернету. Суспільство почало толерантніше ставитися до гомосексуальності і одностатевих шлюбів. Поступово вирішується проблема расизму, про що свідчить обрання Барака Обами першим чорношкірим президентом США. Одним із найглобальніших викликів перед суспільством залишається СНІД, боротьба з яким, утім, дає успішні результати. Увага людства дедалі більше звертається на екологічні проблеми. Станом на 2013 рік близько 80 % людей використовують мобільні телефони, а близько 35 % — Інтернет. Нові держави Деякі країни різним шляхом отримали незалежність у XXI сторіччі. Вони визнані більшістю країн світу. Східний Тимор (20 травня 2002) Чорногорія (3 червня 2006) Косово (17 лютого 2008) Південний Судан (9 липня 2011) Південна Осетія та Абхазія є самопроголошеними державами, зараз вони визнані лише кількома державами або державними утвореннями. Основні події 2001, 11 вересня — терористичний акт у США, один з наймасштабніших за всю світову історію; внаслідок нього було знищено Всесвітній торговий центр, пошкоджено частину Пентагону. 2001, 7 жовтня — почалася війна в Афганістані. 2001, 25 жовтня — компанія Microsoft випустила операційну систему «Windows XP». 2002, 1 січня — у більшій частині країн Євросоюзу була введена в обіг нова валюта — євро. 2002, 1 липня — почав роботу Міжнародний кримінальний суд. 2003, 20 березня— почалася Війна в Іраку 2004, 4 лютого — розпочав роботу «Facebook», що згодом стала найбільшою соціальною мережею у світі. 2004, 1 травня — розширення Європейського Союзу, внаслідок якого до нього увійшло десять країн: Кіпр, Чехія, Естонія, Угорщина, Латвія, Литва, Мальта, Польща, Словаччина і Словенія 2004, листопад — грудень — Помаранчева революція в Україні 2008 — Фінансова криза 2008. 2008, серпень — російсько-грузинська війна 2008, 4 листопада — президентські вибори у США виграв Барак Обама, ставши першим афроамериканцем на цій посаді 2008, 10 вересня — запуск Великого адронного колайдера 2009 — пандемія «свинячого» грипу A/H1N1. 2010, 10 квітня — Авіакатастрофа під Смоленськом, внаслідок якої загинув президент Польщі Лех Качинський і багато високопосадовців. 2010, кінець — наш час — Арабська весна — серія масових заворушень у низці арабських країн. 2011, 2 травня — вбивство Осами бен Ладена. 2011, 31 жовтня — на Землі з'явився 7-мільярдний житель. 2012, 8 червня — 1 липня — Чемпіонат Європи з футболу, який проходив в Україні та Польщі («Євро-2012»). 2013, 28 лютого — Папа Римський Бенедикт XVI відрікся від свого титулу; 13 березня новим Папою був обраний Франциск 2013—2014 Євромайдан в Україні. 2014 — донині — Російсько-українська війна. 2016, січень-лютий — епідемія грипу H1N1 в Україні. 2019 — донині — Пандемія коронавірусної хвороби 2019. 2022 — донині — Повномаштабне вторгнення Росії на територію України. 2022, 15 листопада - оголошено, що чисельність людства досягла 8 мільярдів осіб. Відкриття 2000-ті 2000 у науці — 2001 у науці — 2002 у науці — 2003 у науці — 2004 у науці — 2005 у науці — 2006 у науці — 24 серпня — Плутон було позбавлено статусу планети. 2007 у науці — 8 2008 у науці — 2009 у науці — 2010-ті 2010 у науці — 2011 у науці — 2012 у науці — 2013 у науці — 2014 у науці — 2015 у науці — 2016 у науці — 2017 у науці — 2018 у науці — 2019 у науці — 2020-ті 2020 у науці — Найвизначніший християнський ювілей У 2033 році мільярди християн планети урочисто відзначатимуть 2000 років Воскресіння та Вознесіння Ісуса Христа. Сучасне християнське літочислення У всіх державах Європи та більшості країн світу сучасне літочислення нашої ери, включно з XXI століттям та 3-тім тисячоліттям ведеться від Різдва Христового і позначається латинською > Anno Domini, або скорочено: A.D./AD. Повністю фраза звучить: (в рік Господа нашого Ісуса Христа). За таким літочисленням нульового року немає, тому 1 рік AD (нової ери) йде відразу ж після 1 року до Різдва Христового (до нової ери). В українській мові вживається відповідник «рік Божий», «року Божого» (р. Б.). Див. також 3-тє тисячоліття Хронологія Наша ера Anno Domini (Від Різдва Христового) Різдво Христове Примітки Посилання 3-тє тисячоліття