text: Dramaten, formellt Kungliga Dramatiska Teatern, är Sveriges nationalscen för det talade dramat. Dramaten grundades år 1788 av Gustav III, och har sedan dess haft kontinuerlig verksamhet. Nuvarande huvudbyggnad, det marmorvita teaterhuset, vid Nybroplan i Stockholm ritades av arkitekten Fredrik Lilljekvist och invigdes år 1908. Teatern spelar omkring tusen föreställningar per år på de sex scenerna, och dessutom turnerar Dramatens föreställningar regelbundet i Sverige och internationellt. Historik 1700-talet Kung Gustav III var en mycket kultur- och teaterintresserad person. Som en av sina första åtgärder efter trontillträdet 1772 avskedade han Adolf Fredriks franskspråkiga teatertrupp, och började i stället undersöka möjligheterna att spela teater på svenska. År 1782 instiftade kungen Förbättringssällskapet för svenska språket med uppgift att läsa och granska dramatiska verk på svenska, och på våren 1787 inrättades Svenska dramatiska teatern under ledning av bibliotekarien Adolf Fredrik Ristell. Kungen ville skapa en nationalscen för svensk taldramatik, något som inte fanns – teater spelades på franska. Föreställningarna gick av stapeln i Stora Bollhuset på Slottsbacken, som inretts till teater redan 1699. Premiärföreställningen den 2 juni 1787 var Visittimman i bearbetning av Ristell, samt ett stycke som kungen själv hade skrivit (Siri Brahe och Johan Gyllenstjerna) med Fredrica Löf i huvudrollen. Teatern gick emellertid omkull efter bara något år, varpå skådespelarna bildade ett nytt bolag, som den 10 maj 1788 fick tillåtelse att kalla sig Kongliga Svenska Dramatiska Theatern. Scenen var liksom tidigare Bollhuset. Chef för det nya bolaget (där skådespelarna var delägare på livstid) blev militären Gustaf Mauritz Armfelt. Teaterdirektörens militära bakgrund avspeglar sig i teaterns reglemente från 1789, som är fyllt av termer som "subordinationsbrott" och "arreststraff" (skådespelarna kunde långt in på 1800-talet sättas i arrest för förseelser på eller utanför scenen). En välkänd rapport från Abraham Niclas Edelcrantz till Gustav III från den 26 oktober 1789 har blivit ett illustrativt exempel på dess styrelsemöten, där ledamöterna skulle fatta beslut om en pjäs av kungen, som hade inlämnats till teatern anonymt, skulle uppföras: ”Uppläste ordningsmannen en ingifven ny pjäs, komedi i tre akter, kallad ’Alexis Michailowitz och Natalja Nariskin, eller Den fördolde älskaren’. Ledamöterna antogo väl till representation denna pjäs, men yttrade sig hvar och en särskildt som följer. Herr Björn: som författaren uti sitt företal till pjäsen gifvit anledning att tro den vara original, kunde han icke instämma däruti, utan fann han pjäsen vara en lycklig imitation efter en pjäs i en akt af Saint Foix kallad ’Le rival supposé’. Herr de Broen fann vid själfva titeln af pjäsen och de ryska namnen sig så förargad, att han ej med någon redighet kunde afhöra läsningen. Trodde föröfrigt, att teatern ej kunde på denna pjäs förtjäna något, och tyckte slutligen, att den var så höglärd, att han ej förstod honom. Herr Ahlgren och fru Marcadet ville ingenting säga om pjäsen i anseende därtill, att deras tid vid teatern redan vore förliden, innan denna pjäs kunde komma i fråga att uppföras. M:lle Löf tyckte mycket om pjäsen för inventionens skull. Skulle den okände författaren åstunda någon explication på hennes invention, så tillbjuder hon sig att den meddela. M:lle Neuman känner ej de ryska herrarna, efter de aldrig gjort hennes föräldrar den äran. Fru Remi: Jag är sur mon honneur mycket flatterad att få bli lierad med så förnäma personer. De öfriga ledamöterna tego.” Den nya nationalteatern hade skapats efter utländsk förebild, till exempel Comédie-Francaise eller Det Kongelige Teater i Köpenhamn. Tanken var att skapa en scen för svensk taldramatik, något som dittills helt enkelt inte existerat. Nationalscenen skulle även ha en normerande inverkan på svenska språket, och hamnade under Svenska Akademiens överinseende. Ursprungligen skulle teatern enbart uppföra svenskspråkiga original, men denna strikta linje fick relativt snabbt överges eftersom pjäser av god kvalitet på svenska var så fåtaliga. Enligt de nya riktlinjerna fick man även spela utländsk dramatik i god svensk bearbetning. Teatern var kungens privata projekt som han själv betalade för, och så mycket som 80 % av kungens handkassa gick till teatern och framförallt den nyinrättade operan. I bouppteckningen efter Gustav III ingår till exempel kostymer, maskineri och musikinstrument från teatern på Bollhuset. Enligt planerna skulle lokalerna i Bollhuset ersättas med en permanent teaterbyggnad, och arkitekten Erik Palmstedt fick i uppdrag att bygga den nya teatern. Projektet lades på is i och med kungens död den 29 mars 1792. Teatern flyttade till Operan i väntan på att en ny scen, Kongliga Mindre Theatern, skulle färdigställas i den så kallade Arsenalen, ett palats som hade uppförts av Jakob De la Gardie (1583-1652) och som även kallades "Makalös". Byggnaden låg vid nuvarande Karl XII:s torg i södra änden av Kungsträdgården. Invigningsföreställningen spelades den 1 november 1793 och var Gustav III:s egenhändigt författade Den svartsjuke neapolitanaren. 1800-talet Kungliga Teatern (Operan och Dramaten) hade under första halvan av 1800-talet monopol på scenkonst i Stockholm. De högt ställda målsättningarna för teaterns verksamhet kvarstod, även om de inte alltid omsattes i praktiken – på repertoaren stod nästan enbart sångspel, komedier och operetter. Efter Karl XIII:s trontillträde 1809 blev teatern (liksom Operan) beviljade ett anslag från riksdagen, och övergick därmed från att vara en privat kunglig angelägenhet till att bli nationalscener i ordets mer egentliga bemärkelse. Från 1815 fick teatern och Operan årliga anslag av riksdagen, men trots detta drabbades Dramaten av ständiga ekonomiska kriser, och räddades gång på gång av tillfälliga kungliga anslag. Scenen användes ofta till galaföreställningar vid bröllop inom den kungliga familjen, något som kanske var huvudanledningen till att kungligheterna gång på gång räddade teatern från undergång. Arsenalsteatern brann ner till grunden den 24 november 1825 och verksamheten flyttades till Operan, som skulle komma att dela lokal med Dramaten fram till 1863. Det ansågs dock allmänt, att Operahusets lokaler hade olämplig akustik för talpjäser, vilket kom att anses som ett problem under den tid då Operan och teatern verkade under samma tak. Under de perioder som Kungliga Teatern förfogade över två scener – alltså före 1825 liksom åren 1863–88 spelades stora uppsättningar – oavsett genre – på Stora teatern (Gustav III:s operahus) och mindre uppsättningar på Arsenalsteater/Makalös respektive Mindre Teatern (Gamla Dramaten). Så kunde till exempel samma kväll Hamlet eller Bröllopet på Ulfåsa ges på Operan och Sköna Helena eller en kort opera tillsammans med ett par kortare talpjäser på Dramaten. Andra halvan av 1800-talet innebar ett uppsving för den svenska teaterkonsten, med pjäser av författare som August Blanche och Henrik Ibsen. Framförallt ökade den dramatiska repertoarens utrymme när Kungliga Teatern övertog konkurrenten Mindre teaterns lokaler på Kungsträdgårdsgatan, som skulle komma att bli Dramatens lokaler fram till den nuvarande teaterbyggnaden färdigställts. Lokalerna hade inköpts av Karl XV året innan, och premiärföreställningen i september 1863 var en pjäs av Gustav III. August Strindberg debuterade 21 år gammal med enaktaren I Rom (1870), en föreställning som spelades elva gånger (författararvodet var 258 rdr och 93 öre). Banden med hovet försvann gradvis, och riksdagen 1881 övertog allt ansvar för teaterns existens genom att anslagen fördes över från Hovförvaltningen till Finansdepartementet. Frågan om Dramaten skulle drivas som en hov- eller nationalteater var dock källa till heta debatter i riksdagen, och den 7 maj 1888 lyckades teaterkritiska ledamöter i andra kammaren driva igenom beslutet att upphöra med alla anslag till opera- och teaterverksamheten. Kungliga Teatern förlorade då sitt "kungliga" prefix,och operaverksamheten blev tydligare skild från den dramatiska teaterverksamheten. Teatern drevs vidare som en skådespelarassociation under ledning av Gustaf "Frippe" Fredriksson. Repertoarmässigt lyckades man inte förvalta den svenska litteraturens guldålder under seklets sista decennier, och hamnade i skuggan av till exempel Svenska teatern som började sin verksamhet 1875. Under 1880- och 1890-talen nöjde man sig med att uppföra säkra publikmagneter som Victorien Sardous Madame Sans-Gêne. Teaterhuset var mycket nedgånget och brandfarligt, och efter modell från det nya operahuset bildade direktören för Norstedt & Söner Gustaf Birger Anders Holm ett konsortium som skulle bygga det nya teaterhuset med pengar från ett lotteri. Den sista föreställningen på gamla Dramaten gavs den 14 juni 1907. 1900-talet till idag 1991 bildades Romeo & Julia Kören, en musikdramatisk vokalensemble som nästan uteslutande arbetar med europeisk renässansmusik. Kören bildades av Benoît Malmberg på Dramaten under en uppsättning av Shakespeares Romeo och Julia i regi av Peter Langdahl. Vid husknuten mot Nybrogatan utanför Dramaten står sedan 2009 en skulptur av skådespelaren Margaretha Krook (1925–2001). Statyn, som hålls ständigt uppvärmd, skapades på initiativ av Marie-Louise Ekman, som också blev teaterns chef samma år. Bronsstatyn utanför Dramaten är utförd av Hanna Beling med flera. Den står vid det hörn där Margaretha Krook brukade stå och röka före föreställningarna. Byggnad och arkitektur Kungliga Dramatiska teatern invigdes den 18 februari 1908. Det var ett palats i slingrande jugendstil och landets mest påkostade offentliga byggnad. År 1901 beviljades rättigheter till ett penninglotteri för byggandet av ett nytt teaterhus. Enligt Wiborgsbladet av den 26 Feb. ansökte Herrarna Friherre Bonde, Greve Douglas, Hofintendent Johan Erik Algernon Börtzell, Vice Häradshöfding Holm samt Grosshandlare Per Wikström hos Kung. Majt. anhållit om att för uppförande af en ny byggnad för Dramatiska Teatern få anordna ett lotteri, liknande Nordiska Museets. En tomt vid Nybroviken har inköpts för 1 miljon kronor. Teatern beräknas kosta 21⁄2 miljon kronor. Samma år lades grunden för teatern vid Nybroplan. Byggherre var överstelöjtnant P.A.L. Lindahl. Dramaten byggdes under åren 1902-1908. Huset ritades av arkitekten Fredrik Lilljekvist, som var en av landets mest ansedda arkitekter. Han inspirerades av samtida arkitektur- och teaterbyggnader i Europa. Samtidigt inspirerades han också av den nordiska naturens former och lät blommor och träd bli återkommande element i husets dekor. Dramatens plan ritade han med Paris-operan som förebild och för scentekniken tittade han på teatrar i Tyskland. Ett besök i Wien 1903 blev tongivande för byggnadens stil. Byggnaden är inspirerad av klassicism och wienerjugend. Wienerjugend präglar hela Dramaten, men däremot inspireras teatersalongen även av gustaviansk stil. Man valde i möjligaste mål material från Sverige för att byggnaden skulle kännas svensk. AB Svenska Teaterbyggnadskonsortiet stod bakom 1908 års teaterbyggnad. Projektet stöttades av Oscar II genom att han gav tillstånd till teaterlotterier som finansierade bygget. Man räknade med att det skulle kosta 2,5 miljoner kronor, men det slutade med 5,4 miljoner kronor – Dramaten genomarbetades i alla delar. Bygget finansierades av 25 dragningar som inbringade sammanlagt 7 miljoner kronor, avsevärt mycket mer än beräknat. Det oväntade tillskottet av pengar gjorde att planerna blev mer ambitiösa än som varit tänkt från början. Huvudentreprenör för bygget var murmästaren Frithiof Dahl. Exteriör Exteriört är byggnaden starkt påverkad av wienerjugend med rik dekorativ utarbetning av fasaderna. Fasaden är i vit Ekebergsmarmor från Närke som bearbetades av flera ledande skulptörer, bland andra Carl Milles och Christian Eriksson. Ekebergsmarmor är en dolomitisk marmor, som fått namn efter Ekebergs gård vid Hjälmaren och bryts vid Glanshammar nordost om Örebro. Den är Närkes landskapssten under benämningen dolomitmarmor. Den relativt kostsamma Ekebergsmarmorn är vit med en dragning åt gult, inte lika bländvit som den lysande vita, klassiska italienska skulpturmarmorn från Carrara. Denna ljusa marmor är inte beständig utomhus, utan drar åt grått, varmt grågult eller rosa. Under byggtiden förändrades ritningarna flera gånger, bland annat tillkom kupolen mitt på huset för att byggnaden inte skulle hamna alltför mycket i skuggan från ett nytt och mycket högt hus i kvarteret Bodarna i början av Strandvägen. Kupolen högst upp på Dramatenbyggnaden kom till först när bygget av teatern redan börjat då grannhuset fått tillstånd att bygga en våning högre och man inte ville att teaterhuset skulle kännas för litet. Efter en renovering av kupolen 2008 skiner den åter vit igen. Arbetet blev mycket försenat, bland annat på grund av strejker 1904–1905 och på grund av att grundförhållandena var besvärligare än vad man räknat med. På sina ställen fick man påla ned till 19 meters djup för att komma ned till berget som dessutom sluttade mycket brant, och gatunivån fick höjas med upp till en meter. Kvinnofigurer, ansiktsmasker och kolonnbaser Dramatens arkitekt Fredrik Lilljekvist anlitade flera av det tidiga 1900-talets främsta konstnärer för att utföra utsmyckningar av Dramatens fasad. Den monumentala skulpturgruppen som föreställer skådespelarkonstens musa tillsammans med Sveriges riksvapen finns högst upp på fasaden. Där finns också många andra ornament signerade Carl Milles. Carl Milles fick år 1903 i uppdrag att utföra tre olika utsmyckningar för Dramaten. Han har även gjort flera masker på fasaden samt en byst av kungen i foajén. Carl Milles gjorde tillsammans med Gottfrid Larsson skaften till de åtta utvändiga marmorkolonnerna och den krönande gruppen, som bär upp loggian, fasadens centralparti, med två putti som bär upp Sveriges riksvapen. Förutom Carl Milles anlitades Christian Eriksson, Theodor Lundberg och John Börjeson för fasadens utsmyckning. Christian Eriksson utförde friserna i entréfasaden. John Börjeson gjorde de två förgyllda bronsskulpturerna vid entrén, Poesin och Dramatiken. Carl Milles utförde: Fasadens mitt: De fem kvinnofigurerna belägna på fasadens mitt och som föreställer Arkitekturen, Poesin, Dramatiken, Skulpturen och Målarkonsten. Lyktstolparna: De tio olika ansiktsmaskerna (teatermaskerna) på lyktstolparna. Pelarhallen vid entrén: Kolonnbaserna på de sex pelarna under pelarhallen vid entrén, som föreställer lekande barn. Kolonnerna vid entrén som föreställer barngestalter som slingrar kring kolonnerna utfördes 1908. Skulpturerna möttes av förhållandevis hård kritik. Det kritikerna framförallt vände sig mot var figurernas nakenhet som ansågs ha passerat anständighetens gräns. Högst upp på fasaden: Den monumentala skulpturgruppen, som föreställer skådespelarkonstens musa tillsammans med Sveriges riksvapen, finns högst upp på fasaden. Det är den krönande gruppen, som bär upp loggian på fasadens centralparti. Guldglans Sedan 1993 förvaltas Dramaten av Statens Fastighetsverk och inför 100-årsjubileet 2008 sprids ny strålglans över entrén. Den 18 februari 2008 fyllde Dramaten 100 år. I samband med detta renoverades Dramatens entré. I renoveringen ingick förgyllning med bladguld av entréns skärmtak. De fyra lyktpelarna av Ekebergsmarmor med sina lyktbärare försågs med nytt bladguld. Även entrétakets konsoler och listverk försågs med bladguld. Även bokstäverna i texten "Kungliga Dramatiska Teatern" ovanför de mittersta entrédörrarna har förgyllts med 24 karats bladguld. Dramatens entré utstrålar samma guldglans som vid invigningen 1908. De fyra lyktpelarna av Ekebergsmarmor som står utanför entrén har också renoverats. Smidet har förgyllts, sprickbildningarna i marmorblocken tätats, marmorn blästrats och ett nytt elsystem till glasgloberna har monterats in. Bladguldet gör att alla förgyllda delar glänser precis som de gjorde 1908. Framför entrén finns två förgyllda bronsskulpturer, som föreställer Poesin och Dramatiken, utförda av John Börjeson (1835-1910), Originalarmaturen lyser än idag upp Dramaten. Lyktpelarna ovanför entrén är förgyllda med bladguld. Arkitekten Fredrik Lilljekvist skapade en väl sammanhållen helhet tack vare att han även formgav detaljer som belysningsarmatur och möbler. Terrazzogolvet var ett uttryck för jugendidealens tidsanda. Terrazzo tillverkas av krossad granit, marmor och basalt som blandas med cement, gjuts till plattor och blankslipas. Fasaden mot Nybroplan kläddes i vit Ekebergsmarmor som hämtades från Nasta marmorbrott i Närke, och till stora foajén använde man vit svartådrig marmor från Grekland. Salongen Fredrik Lilljekvist förknippas främst med Dramatens nybyggnad i Stockholm åren 1901–1908. Dramaten är en av Sveriges mest representativa jugendbyggnader och var oerhört påkostad. Konceptet till teatern var en konventionell tittskåpsteater, ett så kallat diorama, som ger en perspektivisk helhetsbild, med hästskoformad salong. Salongen blev en hyllning till teaterkungen Gustav III. Fredrik Lilljekvist lät inredningen i salongen få färgsättning i blått, vitt och guld. Det var samma färgsättning som han föreställde sig att Gustav III:s teater hade inretts i. I övrigt utformades salongen i enlighet med traditionen, att gå på teater var ett tillfälle att umgås och synas. Den kungliga logen placerades så att alla i salongen kunde se den, däremot syntes inte scenen så bra från logen. Teatersalongen är ett av de mest påkostade rummen. Det utsmyckades med målningar av Julius Kronberg, som spelade huvudrollen bland Dramatens konstnärer. Julius Kronberg var professor vid Konstakademien i Stockholm. I salongens tak syns de sköna konsternas beskyddare, Apollo omgiven av de nio muserna, som poserar bland molnen. Ovanför scenen syns kärleksguden Eros i sällskap med ödets tre gudinnor. Kronbergs eleganta och mytologiskt laddade konstverk blev mycket väl mottagna av samtidens kritik. Prins Eugen målade den kungliga logen, varifrån hans bror, Gustav V, kunde blicka ut över salongen och scenen. Publiklogen på Dramaten är en exklusivare, avskild privatavdelning i salongen för medlemmar av den kungliga familjen. Artistlogerna, som finns bakom scenen, ligger avskilda i teaterbyggnaden. Teatersalongen restaurerades på 1980-talet och är idag i stort sett som den var 1908. Arkitekten lät scenen få en Wagnerridå, som drogs åt sidan samtidigt som den hissades upp. På så vis slapp publiken se skådespelarnas fötter före deras ansikten. Marmorfoajén I marmorfoajén representeras flera av dåtidens främsta och mest kända konstnärer. Man lade stora resurser på husets interiör, där dåtidens kända konstnärer fick i uppdrag att utföra muralmålningar i Dramatens marmorfoajé. Här är väggarna täckta av Carraramarmor från Italien. Till stora foajén använde man vit svartådrig marmor från Grekland. Fredrik Lilljekvist ville att Statens teater måste få ett ståtligt utseende, få något af pondus öfver sig. Lilljekvists ord om stilfull pondus stämde väl överens med byggherrens målsättning. Byggnaden skulle berika Stockholm och den växande kapitalstarka medelklassen. Teatern skulle rymma stor publik, vara frikostigt utsmyckad och förses med modern elektrisk belysning. Ljusarmaturen formgavs bland andra av Fredrik Lilljekvist och tillverkades av Nordiska Kompaniet. Teaterbyggnaden Dramaten var ett konstverk i sig, allt i skenet av elektriskt ljus. I marmorfoajén sprids ljuset via teatermasker, formgivna av skulptören Gustaf Malmquist (1865–1926). Inredningen präglas av jugend med ornamentik i form av slingrande linjer av blom- och växtmotiv. I enlighet med tidens nationella anda hämtades motiven från den svenska floran. Svenska material skulle användas i möjligaste mån. Det stora undantaget blev den mäktiga foajén av italiensk Carraramarmor. Tanken med marmorfoajén var att skapa en konsthall, där publiken kunde ta del av svensk konst under pauserna. Carl Larsson utförde den stora takmålningen i marmorfoajén. Dramaten skulle bli något av ett galleri över samtida konst och en ovanligt stor del av byggkostnaden gick till konstnärlig utsmyckning. I marmorfoajén står byster och skulpturer av berömda skådespelare från 1700-talet och framåt. Centralt placerad är Gustaf Cederströms målning, där Gustav III lyckönskar skådespelerskan och hovsångerskan Elisabeth Olin (1740–1828) på Gripsholmsteaterns scen. Dramatens mest kända konstverk är allegorin över dramats skapelse, som målades av Carl Larsson i foajéns tak, plafonden i taket. Konstnärlig interiör utsmyckning Fler än 25 konstnärer anlitades, däribland skulptörerna Sigrid Blomberg, Carl Milles och Christian Eriksson. Eriksson utförde friserna i entréfasaden. Konstnärerna Alfred Bergström, Oscar Björck, Gustaf Cederström, Gottfrid Kallstenius och Carl Larsson anlitades och målningar utfördes. Även Theodor Lundberg och John Börjeson var inblandade i den konstnärliga utsmyckningen. Invändigt var det Julius Kronberg, som målade Stora scenens plafond och Carl Larsson som målade marmorfoajéns plafond, Dramatens födelse. Oscar Björck målade 1907 vestibulens tredelade väggfält, en monumentalmålning, View of the park, ett idealiserat pastoralt landskap. Målningen Gustaf III avlägger ett besök på Gripsholms slottsteater på foajéns ena långvägg är utförd av Gustaf Cederström. Väggmålningen i den kungliga foajén är målad av Prins Eugen. De två friserna på den utvändiga fasaden är utförda av Christian Eriksson och föreställer ett Dionysoståg och de mest kända figurerna från den italienska Commedia dell'arte-traditionen. Bland andra kända namn som medverkade med målningar eller skulpturer finns Viktor Andrén (Vicke Andrén), Reinhold Norstedt, Georg Pauli och Robert Thegerström. De omfattande resurser som lades på utsmyckningen visar vilken vikt man tillmätte den nya nationalscenen – i tidens anda ville man manifestera nationen i ett imponerande och påkostat byggnadsverk. Salongen inreddes i de svenska färgerna blågrått och gult, trots att man var rädd för att den färgskalan skulle göra att damernas hy mindre fördelaktig. Kostnader och teaterteknik Huset stod färdigt 1908 efter att ha kostat 6,3 miljoner kronor, vilket var 3,8 miljoner mer än beräknat. Teatern invigdes den 18 februari 1908 med August Strindbergs Mäster Olof i fem akter. Den offentliga invigningen var den 19 februari, med samma stycke, och föreställningen pågick mellan 19.30 och 23.30. Biljettpriset var 13,50 kronor på första raden. Från kungahuset deltog Gustaf V, kronprins Gustaf Adolf samt hertigarna av Södermanland, Västergötland och Närke. Teatertekniskt var byggnaden emellertid föråldrad redan när den byggdes, även om elektricitet användes för belysning, manövrering av järnridån och alla hissar på scen. Moderniteter som rundhorisont och vridscen saknades, och utrymmena för verkstäder och magasin var klart otillräckliga. Dramaten byggdes med höga krav på brandsäkerhet. En eldskyddande järnridå för en teater är en ridå av metall. Vid händelse av brand sänks järnridån ned och skiljer teatersalongen från scenen för att hindra branden att sprida sig. Enbart en ridå är en barriär av tyg, som skiljer salongen från scenen. Ridån dras för att markera föreställningens början och slut och för att dölja dekormiljöer och scenbyten i mellanakterna, det vill säga i pauserna. Dramaten består av olika utrymmen för publik och medverkande. Publiken befinner sig i salongen och de medverkande skådespelarna framträder på scenen. Brandsäkerheten har de senaste åren bland annat förbättrats med talande brandlarm. Kungliga Dramatiska Teatern är en del av vårt gemensamma kulturarv och förvaltas sedan 1993 av Statens Fastighetsverk, SFV. Dramaten har tillsammans med Operan dekorverkstäder, ateljéer och repetitionslokaler vid Gäddviken i Nacka, vilka i samband med att hyreskontraktet där går ut år 2024 flyttas till ett helt nytt produktionscenter på cirka 12 000 kvadratmeter, som byggs i Flemingsberg. Scener I dag (2021) har Dramaten följande scener: Stora scenen – i bruk sedan 1908 (770 platser), i "Thaliahuset". Lilla scenen – i bruk sedan 1945, i "Hansahuset" vid Almlöfsgatan, renoverad och återinvigd 2000 (omkring 340 platser), tidigare biograf Sibyllan. Huset är ritat av arkitektkontoret Hagström & Ekman i Stockholm. Målarsalen – en black box i bruk sedan 1971 i "Thaliahuset", användes tidigare för dekormåleri, från 2015 ny hemmascen för Unga Dramaten (omkring 160 platser). Tornrummet – tillkom 1974 i "Thaliahuset", användes tidigare av Dramatens elevskola och en tid på senare 1900-talet kallad Fyran, från 2015 ny hemmascen för Unga Dramaten (omkring 60 platser). Lejonkulan – tillkom 1986, "Thaliahuset", tidigare servering och senare på 1990-2000-tal en tid hemmascen för Unga Dramaten, tidvis uppdelad i två mindre scener (omkring 60 platser). Elverket – Elverket har sedan invigningen 1997 varit Dramatens flexibla, delbara annexscen vid Linnégatan 69 i hörnet av Styrmansgatan. Byggnaden ritades ursprungligen som Östermalmsstationens elverk och uppfördes 1923–1927 efter Gustaf de Frumeries ritningar. Han svarade också för utbyggnaden 1933–1934. Teaterrestaurangen i anslutning utformades av Anders Berlin till invigningen 1997. Elverket var hemmascen för Unga Dramaten mellan 2009 och 2014. Av besparingsskäl var avsikten att Dramaten skulle lämna Elverket sommaren 2021, men i stället upprättades ett samarbetsavtal med Dansens hus, så att scenen från hösten 2021 fungerar som experimentell scen för modern dans och teater i delad regi av Dansens hus och Dramaten. I perioder under senare halvan av 1900-talet har Dramaten även spelat på extra scener såsom Alléteatern, Nybropaviljongen (en tidigare träbyggnad på Nybroplan) och Sibyllan (inrymd i en lokal på Sibyllegatan strax norr om Östermalmstorg). 1963–1966 fungerade närliggande Chinateatern som särskild scen för ungdomsteater under Ingmar Bergmans chefstid. I samband med renoveringen och därmed stängningen av huvudbyggnaden "Thaliahuset" 2019, flyttades delar av spelande verksamhet till andra tillfälliga scener såsom Scenkonstmuseet (grannhus till Thaliahuset) samt en större evakueringslägenhet på Hötorget. Uppsättningar under 1900-2000-talen i urval 1908 Den nya Dramaten invigdes med Mäster Olof av August Strindberg i regi av August Lindberg och Knut Michaelson. Anders de Wahl spelade huvudrollen, men blev sjuk och fick ersättas vid premiären. 1911 Emil Grandinson satte upp William Shakespeares Så tuktas en argbigga med Hilda Borgström som Katarina. Trots att uppsättningen blev en stor framgång sparkades Grandinson året efter av den nya teaterchefen Tor Hedberg som istället anställde sin bror Karl Hedberg. 1919 Köpmannen i Venedig av William Shakespeare i regi av Olof Molander. Detta var den första av den blivande teaterchefen Molanders många nyskapande regitolkningar 1925 Gustaf "Muck" Linden satte upp Hjalmar Bergmans Swedenhielms med Anders de Wahl i huvudrollen. 1930 Dramatens meste regissör Alf Sjöberg satte upp Markurells i Wadköping av Hjalmar Bergman med Anders de Wahl i huvudrollen. 1935 August Strindbergs Ett drömspel var möjligen Olof Molanders mest hyllade uppsättning på Dramaten. Tora Teje spelade huvudrollen som Indras dotter. 1945 Dramatens Lilla scen invigdes med Alla guds barn har vingar av Eugene O'Neill och med Holger Löwenadler och Inga Tidblad i huvudrollerna. Regissör var Dramatens första kvinnliga chef Pauline Brunius. 1945 Alf Sjöbergs kanske mest uppmärksammade Dramatenuppsättning var Federico Garcia Lorcas Blodsbröllop där han samarbetade med konstnären Sven X:et Erixson. Märta Ekström spelade en av huvudrollerna. 1951 Ingmar Bergman regidebuterade på Dramaten med Björn-Erik Höijers Det lyser i kåken. Detta blev också Anders de Wahls sista uppträdande på Dramaten. 1956 Eugene O'Neills Lång dags färd mot natt fick världspremiär på Dramaten efter att dramatikern kort före sin död skänkt pjäsen till "den teater som visat honom den största uppmärksamheten". Regissör var Bengt Ekerot och i huvudrollerna sågs Lars Hansson och Inga Tidblad. 1964 Henrik Ibsens Hedda Gabler med Gertrud Fridh i huvudrollen. Regissören Ingmar Bergman konstaterade i sin bok Laterna Magica att Hedda Gabler var "den enda av mina iscensättningar som beredde mig tillfredsställelse" under hans hektiska chefsperiod på Dramaten. 1968 Mimi Pollaks uppsättning av Georges Feydeaus Leva loppan sågs av 93 000 personer och är därmed den femte mest sedda uppsättningen i Dramatens historia. 1969 Mats Eks uppsättning av Karlsson på taket sågs av 112 000 personer, vilket gör den till den tredje mest sedda uppsättningen i Dramatens historia. 1983 Premiär för Lars Noréns Natten är dagens mor. Ingvar Kjellson, Margaretha Byström, Per Mattsson och Örjan Ramberg i huvudrollerna. 1984 Ingmar Bergmans uppsättning av William Shakespeares Kung Lear sågs av 113 000 personer och är därmed den näst mest sedda uppsättningen i Dramatens historia. 1986 Bernt Callenbos uppsättning av Markurells i Wadköping av Hjalmar Bergman sågs av 117 000 besökare och är därmed den mest sedda uppsättningen i Dramatens historia. 1989 Ingmar Bergman och Yukio Mishimas Markisinnan de Sade hade en helt kvinnlig ensemble med bland andra Anita Björk, Stina Ekblad, Agneta Ekmanner, Helena Brodin, Margaretha Byström och Marie Richardson. 1990 Göran Graffmans uppsättning av Hjalmar Bergmans Swedenhielms sågs av 101 000 personer och är Dramatens fjärde mest sedda uppsättning. 2002 Ingmar Bergmans sista uppsättning på Dramaten blev Henrik Ibsens Gengångare med Jonas Malmsjö i huvudrollen 2005 Fröken Julie av August Strindberg i regi av Thommy Berggren. Uppsättningen fick stor medial uppmärksamhet, bland annat beroende på huvudrollsinnehavarna Maria Bonnevie och Mikael Persbrandts stormiga privata förhållande. 2008 Jubileumsföreställningen Tre Kronor, bestående av tre förkortade Strindbergsdramer (Gustav Vasa, Kristina, Gustav III), hade premiär inför Dramatenhusets 100-årsfirande. 2009 Den girige av Molière i regi av Gösta Ekman och med Johan Rabaeus i huvudrollen har premiär. Uppsättningen blir mycket populär och har sedan dess haft nypremiär inte mindre än sex gånger. 2016 Karlsson på taket av Astrid Lindgren i regi av Alexander Öberg. Krister Henriksson gjorde rollen som Karlsson och Nour El Refai gjorde Lillebror. Chefer Vid den gamla Kungliga Dramatiska Teatern (före 1888) Gustaf Mauritz Armfelt (1788–1792) Claes Rålamb (1792–1798) J. Hugo Hamilton (1798–1804) Abraham Niklas Clewberg-Edelcrantz (1804–1810) Anders Fredrik Skjöldebrand (1810–1812) Gustaf Löwenhielm (1812–1818) J.P. Törner (1818) Kronprins Oscar (1818) Gustaf Fredrik Åkerhielm (1818–1823) Gustaf Lagerbjelke (1823–1827) Carl Johan Puke (1827–1831) Bernhard von Beskow (1831–1832) Pehr Westerstrand (1832–1838) Karl David Forsberg (1838–1840, ekonomisk förvaltning) och Alexis Baeckman (1838–1844, scenisk förvaltning) Svante Gustaf Schyberg (1840–1844) Hugo Adolf Hamilton (1844–1848) Svante Gustaf Schyberg (1848–1852) Knut Bonde (1852–1856) Gunnar Olof Hyltén-Cavallius (1856–1860) Daniel Hwasser (1860) Eugène von Stedingk (1861–1866) Erik af Edholm (1866–1881) Henrik Westin (1881–1883) Anders Willman (1883–1888) Vid den skådespelardrivna Dramaten 1888-1907 Gustaf Fredriksson (1888–1898) Nils Personne (1898–1904) Gustaf Fredriksson (1904–1907) Vid nuvarande Dramaten (efter 1908) 1908–1910 Knut Michaelson 1910–1922 Tor Hedberg 1922–1928 Tore Svennberg 1928–1934 Erik Wettergren 1934–1938 Olof Molander 1938–1948 Pauline Brunius 1948–1951 Ragnar Josephson 1951–1963 Karl Ragnar Gierow 1963–1966 Ingmar Bergman 1966–1975 Erland Josephson 1975–1981 Jan-Olof Strandberg 1981–1985 Lasse Pöysti 1985–1997 Lars Löfgren 1997–2002 Ingrid Dahlberg 2002–2008 Staffan Valdemar Holm 2009–2014 Marie-Louise Ekman 2015–2019 Eirik Stubø 2020–innevarande Mattias Andersson (teaterchef) • 2019–innevarande Maria Groop Russel (vd) Se även Dramatens elevskola Lista över svenska operachefer Svensk Scenkonst Stenborgs Teater Teatergrillen Kommentarer Referenser Noter Tryckta källor Claes Rosenqvist (redaktör), Den svenska nationalscenen; Traditioner och reformer på Dramaten under 200 år, Wiken förlag, 1988 Wiborgsbladet (SF), av den 26.2.1901. Publicerat telegraferad nyhet från Stockholm "Ny byggnad för Dramatiska Teatern". Externa länkar Dramaten Dramatiska institutet Populär historia, Dramatens historia. Teatrar i Stockholm Östermalm Svenska företag med statligt ägande Organisationer bildade 1788 Blåmärkta byggnader i Stockholm Byggnader i marmor


source: wikipedia

text: Dalarnas län, före 1 januari 1997 Kopparbergs län (historiskt även Stora Kopparbergs län vars namn syftade på Stora Kopparberget), är ett län i nordvästra Svealand i mellersta Sverige. Det sammanfaller i stort med landskapet Dalarna. Dalarnas län gränsar mot Jämtlands län, Gävleborgs län, Västmanlands län, Örebro län och Värmlands län i Sverige, samt mot Innlandet fylke i Norge. Länet möter Uppsala län i ett gränskors där Gävleborgs län också möter Västmanlands län. Länet har 15 kommuner och tillhör Västerås stift. Residensstad och största kommun är Falun. Dalarnas läns valkrets utgör valkrets vid riksdagsval i Sverige. Dalarnas län har samma vapen som landskapet Dalarna. När vapnet är krönt med kunglig (sluten) krona representerar det länsstyrelsen i länet. Länet har som vänlandskap landskapet Viljandimaa i Estland och Pskov oblast i Ryssland samt samarbetar även med vojvodskapet Lublin i Polen. För historia, geografi och kultur, se artikeln om landskapet Dalarna. Administrativ historik Äldre indelning Den administrativa indelningen var under äldre tider mycket obestämd. Ofta var Dalarna lagt under fogden på Västerås slott, ofta hade det även sin egen fogde. Bergslagerna hade även i detta hänseende en särställning med bergsfogdar, vilka dock var underordnade fogden över Dalarna. Gustav Vasa uppdelade Dalarna, (Tuna län) 1533 på två fögderier. Jämkningar i denna delning skedde senare. Särskilt gjordes under Gustav II Adolf och Kristinas förmyndare försök med inrättande av ett särskilt bergslän, som skulle omfatta Dalarnas och Västmanlands bergslager. 1634 års regeringsform hade emellertid bestämt, att "Dalarna och Kopparbergslagen" skulle utgöra ett särskilt län. Detta omfattade inledningsmässigt inte hela nuvarande länet som 1647 upprättades genom ett kungligt brev. Gränsförändringar Den 1 januari 1864 (enligt regeringsbeslut den 13 november 1863) överfördes Hamra kapellag (senare Hamra församling) från Kopparbergs län till Gävleborgs län. Kapellaget hade tidigare tillhört Orsa socken. Geografi Växt- och djurliv I Dalarna är orkidéer, granspira, klockljung, mosippa, smällvedel och såpört fridlysta. Naturskydd Dalarna är uppdelat i fyra skötselområden för förvaltning och skötsel av de fyra stora rovdjuren, lo, varg, björn och järv. Styre och politik Administrativ indelning Kommuner Politik Politiska majoriteter i Dalarnas län (2022-2026) Ekonomi och infrastruktur I den södra delen av landskapet har stora delar av ekonomin historiskt haft samband med Bergslagen och bruksnäringen. Detta har där bidragit till bygget av en mängd gods och herrgårdar. Se vidare Lista över slott och herrgårdar i Dalarna. I den norra halvan av landskapet saknades denna koppling, och man levde mest som småbönder. Skogen och metallhantering har fortsatt att spela stor roll i landskapet in i modern tid. Dessutom har tjänstenäringarna vuxit i betydelse, liksom turismen. Den sistnämnda är främst kopplad till Siljansbygden och fjällområdena i väster (Sälen och Idre). Befolkning Demografi Tätorter De tio största tätorterna i länet enligt Statistiska centralbyråns tätortsavgränsning den 31 december 2015: Residensstaden är i fet stil Befolkningsutveckling Se även SVT Nyheter Dalarna - Regionala nyheter Landshövdingar i Dalarnas län Källor Externa länkar Länsstyrelsen Dalarnas län Dalarnas län Sveriges län Bergslagen


text: Digital kommer från engelskans digit (för siffra) som i sin tur kommer från latinets digitus i betydelsen finger. Begreppet digital kommer således endast indirekt från den gamla seden att räkna på fingrarna, men det handlar likväl om räkning med diskreta storheter, sådana som kan uttryckas med siffror (motsatsen är analog). Däremot kan en läkare utföra en digital undersökning, det vill säga en undersökning med fingrarna. Grundläggande begrepp Data i form av siffror eller motsvarande diskreta tillstånd är således digital. Begreppet har generaliserats så att även information uttryckt via någon annan begränsad mängd av diskreta symboler (exempelvis bokstäver) ofta beskrivs som digital, även om både diskret och symbolisk egentligen är mer korrekta termer. Allt från hieroglyfer eller notskrift till det logiska lagringsformatet på en CD-skiva eller en webbsida, är alltså digitalt i en sådan bemärkelse. Om informationen däremot lagras, moduleras eller överförs som en kontinuerligt varierande storhet brukar den beskrivas som analog, ett begrepp som härstammar från så kallade analogimaskiner, ibland kallade analoga datorer. Sedan 1970-talet säger man därför ofta analog elektronik (istället för bara elektronik, elektroteknik eller liknande). Välkända exempel på system baserade på kontinuerliga ("analoga") signaler är mikrofoner, högtalare, (äldre) telefoner, servosystem (i allt från industrirobotar till radiostyrda bilar), system för kommunikationsradio, AM och FM-radio, 1900-talets tv-standarder med färgsystem som PAL, Secam och NTSC, grammofoner (från stenkakor till LP-skivor) och magnetband för audio, exempelvis kassettband. Här kan också nämnas den analoga synthesizern, en nära släkting till nämnda analogimaskiner. För- och nackdelar Analog information påverkas alltid, mer eller mindre, av olinjäriteter och brus, vid varje operation eller överföring. Digital information kan däremot kopieras, om och om igen, med identiskt resultat varje gång, trots de små störningar i överföringen som alltid förekommer i varje fysisk anordning. Även större störningar eller avbrott kan förhindras korrumpera data genom att använda checksumma eller felkorrigerande koder. Priset för den digitala teknikens exakta reproducerbarhet är att det typiskt krävs flera tiopotenser så många komponenter i digitala system som i motsvarande analoga system med liknande kvalitet och upplösning. Överförd betydelse Betydelsen av digital och digitalisering är kontextberoende. Ursprungligen, och än idag i tekniska sammanhang, avser digitalisering omvandling av analoga signaler till digitala (AD-omvandling), exempelvis ljud eller bild som omvandlas till nollor och ettor. Begreppet har med tiden också kommit att användas om att skanna dokument så att de kan lagras som bilder på digitalt lagringsmedia, eller att manuellt rita av bilder med digitaliseringsbord. Senare har det även utvidgats till att omfatta manuell avskrift eller maskinell tolkning av dokuments innehåll (OCR-inläsning) till textfiler eller till indexerade sökbara bildfiler. Signalen från ett modem beskrivs i läroböcker i elektronik och datateknik som analog (eftersom den elektriska signalen utgörs av toner eller sinusvågor som har kontinuerligt varierande spänning) och i läroböcker i telekommunikation och datatransmission som digital (eftersom signalen representerar en ström av nollor och ettor, och växlar mellan ett diskret antal vågformer). Man bör således precisera sammanhanget, miljön, exempelvis om man avser det fysiska överförings- eller lagringsmediet, eller vad som representeras eller bearbetas, och på vilken abstraktionsnivå signalen kan beskrivas som digital. Inom samhällsvetenskap och politik har begreppet digitalisering börjat användas i överförd betydelse om införande av informationsteknologi och övergång till informationssamhället, och om ändrade arbetsmetoder och samhällsstrukturer i samband med detta införande. Digitalisering kan således avse införande av nya Internetbaserade tjänster (ofta kallade e-tjänster), yrkesroller och undervisningsmetoder för e-lärande. Man använder begrepp som digitaliseringskommissionen och digitaliseringsrådet. Även ordet digital har fått en överförd betydelse, i uttryck som "det digitala samhället", "digital mognad/kompetens", etc. "Digitala medier" avser i detta sammanhang nya massmedier som är tillgängliga via Internet, dator eller mobiltelefon. I detta sammanhang kan "digital" betyda ny teknik med vag definition, och kontrasteras då mot äldre teknik, exempelvis text i en bok eller beräkning med papper och penna som då betecknas som "analoga", även om innehållet är i form av text eller siffror och i en mening är digitalt. Talrepresentation Många (inte alla) tidiga digitala räknemaskiner använde det vanliga decimala talsystemet (mer eller mindre) direkt. Det gällde framförallt mekaniska räknemaskiner (tio lägen på ett sifferhjul) men även en del datorer, både mekaniska, elektromekaniska och elektroniska (en av tio vippor satt). Moderna datorers digitala data är dock nästan uteslutande uppbyggt i det binära talsystemet (ettor och nollor). Det beror främst på att det är lättare att bygga snabba elektroniska lagrings- och beräkningselement med endast två väldefinierade tillstånd att upprätthålla och läsa av. Många kalkylatorer (miniräknare), mätinstrument och apparater, samt även vissa kategorier datorprogram, även moderna, använder dock en indirekt decimal representation som kallas BCD eller binary coded decimal. Den kan ses som en syntes och innebär att sekvenser av 4-bitsgrupper (fyra binära siffror) får representera de sekvenser av decimala siffror som används för att bygga upp och räkna med decimala tal. Här är det alltså endast siffrorna (ej talen) som representeras av binärtal. Matematik och systemteori För digital systemteori betyder ordet digital diskontinuerlig, eftersom representationen av den digitala signalen ses som en matematisk diskontinuerlig funktion även om den i den fysiska (elektroniska) verkligheten är precis lika kontinuerlig som i analoga sammanhang (vägen mellan representationerna för etta respektive nolla är kontinuerlig). Se även Digitalteknik Digital Equipment Corporation E-bok Referenser Informationsteori


text: Per Daniel Tynell, född 6 januari 1976 i Grycksbo i Dalarnas län (dåvarande Kopparbergs län), är en svensk långloppsåkare med tre segrar i Vasaloppet (2002, 2006 och 2009) och två segrar i König-Ludwig-Lauf. Hans seger i Vasaloppet 2006 innebar även hans första och hittills enda världscupseger i längdskidåkning. Den 5 mars 2015 meddelade han att han avslutar längdskidåkningskarriären på grund av hjärtproblem. Data Moderklubb: Grycksbo IF Klubbar: Falu IK, Svenska Skidspelens SK, Falun-Borlänge SK, Grycksbo IF Meriter 2001 - 2:a SvM 2001 - 15:e SM 50 kilometer 2001 - 3:a Vasaloppet 2002 - 1:a Vasaloppet 2005 - 1:a Maserloppet 2006 - 10:a Marcialonga 2006 - 4:a König-Ludwig-Lauf 2006 - 6:a Transjurassienne 2006 - 1:a Vasaloppet 2006 - 2:a Birkebeinerrennet 2006 - 7:a FIS Marathon Cup 2005/2006 2006 - 5:a SM 15 kilometer 2007 - 6:a Marcialonga 2007 - 1:a König-Ludwig-Lauf 2007 - 3:a Tartu Maraton 2007 - 5:a FIS Marathon Cup 2006/2007 2008 - 1:a König-Ludwig-Lauf 2009 - 3:a Marcialonga 2009 - 1:a Vasaloppet 2010 - 2:a Vasaloppet 2010 - 2:a Engadin Skimarathon 2012 - 2:a Vasaloppet 2013 - 2:a Vasaloppet Källor Födda 1976 Levande personer Män Personer från Falu kommun Svenska idrottare under 1900-talet Svenska idrottare under 2000-talet Svenska längdåkare Vasaloppssegrare Längdskidåkare i Falun-Borlänge SK Längdskidåkare i Falu IK


text: Dalregementet (I 13) är ett infanteriförband inom svenska armén som verkat i olika former åren 1625–2000 och återigen från 2021. Förbandsledningen är förlagd i Falu garnison i Falun. Historia Dalregementet härstammar från de dalafänikor som uppsattes 1542. År 1612 åtog sig provinsen Dalarna att årligen hålla 900 man till kungens tjänst mot att slippa utskrivning. Dessa sammanslogs 1617 med andra förband till Upplands storregemente i Uppland, Västmanland och Dalarna. När kungen på grund av truppens dåliga tillstånd ville göra ny utskrivning åtog sig dalkarlarna 1621 att ständigt hålla 1.400 man utom befäl. Åren 1623–1628 delades landsregementet upp i tre landskapsregementen, varvid Dalregementet bildades 1625. Senare överflyttades 200 nummer till Västmanlands regemente där de huvudsakligen ingick i Bergs kompani. Gagnefs kompani sattes upp 1696. Kompaniets symbol var ett Y symboliserande Väster- och Österdalälven som flyter samman och bildar Dalälven i Djurås i Gagnefs socken. I 1634 års regeringsform fastställdes den svenska regementetsindelningen, där det angavs att armén skulle bestå av 28 regementen till häst och fot, med fördelningen av åtta till häst och 20 till fot. De indelta och roterande regementena namngavs efter län eller landskap, medan de värvade regementena uppkallades efter sin chef. Regeringsformen angav Dalregementet som det sjunde i ordningen. Dock blev det ett nummer som aldrig användes, annat än för att ange regementets plats, enligt den då gällande rangordning. Dalregementet deltog åren 1707, 1708 och 1709 i alla Karl XII:s marscher och tåg med svenska huvudhären. Vid slaget vid Poltava den 28 juni 1709 ingick regementet i den andra infanterikolonnen från höger, vilken stod under generalmajor Roos befäl, samt var bland de trupper som blev avskurna från den övriga delen av hären. Generalmajor Roos trupper mötte en övermäktig fiende och en stor del av manskapet vid Dalregementet stupade, däribland överste Gustaf Henrik von Siegroth, överstelöjtnant Drake samt major Svinhufvud. De överlevande retirerade till löpgravarna där de kapitulerade och gick i krigsfångenskap. Dalregementet återuppsattes 1710 i Sverige och erhöll Magnus Julius De la Gardie som chef. Regementet tjänstgjorde vid norska gränsen till hösten 1712, då det överfördes till Pommern. Den 20 december 1712 deltog regementet i slaget vid Gadebusch. Regementet stod på infanteriets vänstra flygel och hade emot sig det danska gardet, vilket envist försvarade sig. Dalregementet led stora förluster och vid flera kompanier hade alla officerare stupat eller sårats. Dock tillfördes officerare från andra regementen för att fortsätta leda regementet i slaget. Efter Gadebusch marscherade den svenska hären, vilken bland annat bestod av Dalregementet, västerut. Då både förplägnad och ammunition sinade tvingades Magnus Stenbock med sin kvarvarande armé att kapitulera den 6 maj 1713 vid Tönnigen i norra Tyskland, något som kom att kallas för Stenbocks kapitulation vid Tönnigen. Kapitulationen resulterade i att flera svenska regementen upplöstes och hamnade i dansk krigsfångenskap, där bland annat hela Dalregementet. De följande åren återuppsattes Dalregementet i Sverige för andra gången. År 1715 samlades regementet i Roslagen med övriga delar ur armén. Vintern och våren 1716 kom Dalregementet att delta i Karl XII:s första norska fälttåget under generalmajor De la Gardies befäl. Efter det svenska återtåget från Norge förlades Dalregementet resterande del av året till Bohuslän. Dalregementet kom även 1718 att delta i Karl XII:s andra norska fälttåg där det deltog i belägringen av Fredrikshald. Fälttåget mot Norge sommaren 1814 blev det sista krig som regementet deltog i. Den rangordning som hade fastställts i 1634 års regeringsform började halta och skapa luckor efter freden i Fredrikshamn den 17 september 1809, då Finland tillföll Ryssland och de svenska regementen i Finland upplöstes. Därmed fanns det ett behov med att skapa ett nytt system. Under kronprins Karl Johans tid infördes 1816 ett nytt numreringssystem, där de svenska regementena genom en generalorder den 26 mars 1816 tillfördes ett officiellt ordningsnummer, till exempel No 13 Dalregementet. Till grund för numreringen låg inte bara ett regementes status, utan också de svenska landskapens inbördes ordning, samt att Svealand, Götaland och Norrland skulle varvas. De lägsta ordningsnumren tilldelades "liv- och hus- trupperna". Dessa nummer hade dock ingenting med rangordningen att göra, vilket bland annat framgår av gamla förteckningar där infanteri- och kavalleriförband är blandade just med hänsyn till rang och värdighet. Före vakanssättningens början, 1902, hade regementet 904 indelta nummer samt 80 besatta med volontärer och spel. Manskapet har aldrig haft soldattorp, utan endast husrum eller kontant ersättning för sådant. I samband med 1914 års härordning justerades 1914 samtliga ordningsnummer inom armén. För Dalregementet innebar det att regementet blev tilldelad beteckningen I 13. Justeringen av beteckningen gjordes för att särskilja regementen och kårer mellan truppslagen. Det med bakgrund till att namn och nummer som till exempel No 3 Livregementets grenadjärkår och No 3 Livregementets husarkår kunde förefalla egendomliga för den som inte kände till att förbanden ifråga tillhörde skilda truppslag. Regementet klarade sig från avvecklingen genom försvarsbeslutet 1925, men regementet kom, i likhet med övriga infanteriregementet, att reduceras med en bataljon och kom att från den 1 januari 1928 bestå av två infanteribataljoner. I samband med OLLI-reformen, vilken genomfördes inom försvaret åren 1973–1975, sammanslogs Dalregementet med Falu försvarsområde (Fo 53), som med sammanslagningen bytte namn till Kopparbergs försvarsområde. Från den 1 juli 1973 bildades försvarsområdesregementet I 13/Fo 53. Inom Kopparbergs försvarsområde var Dalregementet ensamt förband. Inom ett försvarsområde tillfördes A-förbanden det samlade mobiliserings- och materialansvaret och vid de fall där det fanns andra förband inom försvarsområdet, bildade de B-förband och svarade endast som ett utbildningsförband. Inför försvarsbeslutet 1982 utreddes en avveckling av ett brigadproducerande regemente. Inför försvarsbeslutet hade fredsförbanden i övre Norrland och på Gotland undantagits från överväganden om avveckling. Även infanteriförbanden i Nedre Norrlands militärområde och Bergslagens militärområde, utom Livregementets grenadjärer, undantogs. Detta med hänvisning till behovet av vinterutbildning. De infanteriregementen som kom att utredas för avveckling var Livregementets grenadjärer (I 3), Norra Smålands regemente (I 12) i Eksjö och Dalregementet (I 13) i Falun. Dalregementet föll snabbt bort i valet av regemente, då Dalabrigaden (IB 13) vid regementet skulle omorganiseras till en Norrlandsbrigad, i syfte att öka antal förband utbildade och utrustade för strid i övre Norrland. Kvar blev Norra Smålands regemente och Livregementets grenadjärer, vilka ställdes mot varandra. I valet mellan dessa två regementet förordade överbefälhavaren att Livregementets grenadjärer skulle avvecklas. Anledningen var flera skäl, då bland annat att en avveckling av Livregementets grenadjärer skulle ge de största besparingarna. Gällande Norra Smålands regemente så såg överbefälhavaren att vissa besparingar skulle kunna göras genom en garnisonssamordning, mellan Norra Smålands regemente och Göta ingenjörregemente (Ing 2). Valet med att avveckla Livregementets grenadjärer motiverades enbart av ekonomiska skäl. Operativt skulle en avveckling enligt överbefälhavaren medföra negativa konsekvenser. I den proposition som lades fram till riksdagen och som antogs den 24 februari 1982, beslutades att grundutbildningen vid Livregementets grenadjärer tillsammans med militärområdesverkstaden i Örebro skulle avvecklas senast 1985. Av etablissemanget skulle huvuddelen av marken och anläggningarna avvecklas. Av operativa skäl skulle dock Försvarsområdesbefälhavaren och försvarsområdesstaben bibehållas i Örebro. Ett beslut som senare ändrades till att behålla regementet genom regeringens proposition 1981/82:113. Genom försvarsutredning 88 stod det klart att skulle fyra brigadproducerande regementen avvecklas. Bakgrunden var att de ekonomiska problem som uppkommit inom försvaret under 1970-talet och 1980-talet, kvarstod och ej heller rätats ut i samband med försvarsbeslutet 1987. Därav begärde regeringen Carlsson I en ny utredning från överbefälhavaren Bengt Gustafsson, försvarsutredning 88 (FU 88), om arméns utveckling. Utredning ledde till att riksdagen i december 1989 beslutade om att armén från den 1 juli 1992 skulle bestå av 18 brigader (en minskning med 11 brigader). I valet av vilka brigadproducerande regementen som skulle avvecklas ställdes hela tio regementen mot varandra, dock så undantogs de regementen som producerade Norrlandsbrigader från utredningen, vilket bland annat inkluderade Dalregementet. Dock så utgick regementets infanteribrigad, Kopparbergsbrigaden (IB 43). Inför försvarsbeslutet 1992 föreslog regeringen att krigsorganisationen skulle spegla fredsorganisationen. Därmed föreslogs att brigaden vid regementet skulle avskiljas från regementet, och bilda ett självständigt kaderorganiserat krigsförband inom Mellersta militärområdet (Milo M). Den nya organisationen trädde i kraft den 1 juli 1994 och regementet kom bland annat att omfatta en försvarsområdesstab, depåverksamhet, skjutfältsdetalj och hemvärns- och frivilligsdetalj. Inför försvarsbeslutet 1996 föreslogs en ny försvarsområdesindelningen, vilket innebar att tre försvarsområdesstaber inom Mellersta militärområdet (Milo M) skulle avvecklas senast den 31 december 1997. Försvarsmaktens förslag var att försvarsområdesstaben i Falun skulle avvecklas tillsammans med Dalabrigaden. Regeringen ansåg dock att försvarsområdesstaben och brigaden i Falun skulle kvarstå till förmån för en avveckling av Linköpings garnison. En ambition med försvarsbeslutet var att förband som utgjorde solitärer skulle avvecklas. Regeringen ansåg dock att verksamheten i Falun skulle vara kvar för öka andelen vinterutbildade förband, även om regeringen samtidigt föreslog att Lapplandsbrigaden (NB 20) i Umeå skulle upplösas och avvecklas. De tre försvarsområdesstaber som regeringen föreslogs för avveckling inom Mellersta militärområdet återfanns i Gävle, Linköping och Västerås. Gällande staben i Gävle föreslogs den tillsammans med staben i Falun att bilda ett gemensamt försvarsområde. Hälsinge regemente (I 14/Fo 21) avvecklades officiellt den 31 december 1997, vilket i praktiken innebar att Fo 21, Depå och HV/Friv avvecklades. Från den 1 januari 1998 kom Gävleborgs försvarsområde (Fo 21) att integreras i Kopparbergs försvarsområde (Fo 53), som antog namnet Dalarnas och Gävleborgs försvarsområde (Fo 53). Som stöd till hemvärn och frivilligverksamheten inom före detta Gävleborgs försvarsområde bildades försvarsområdesgruppen Gävleborgsgruppen. Inför försvarsbeslutet 2000 föreslog regeringen i sin propositionen för riksdagen, att den taktiska nivån bör reduceras genom att fördelnings- och försvarsområdesstaber samt marinkommandon och flygkommandon skulle avvecklas. Detta för att utforma ett armétaktiskt, marintaktiskt respektive flygtaktiskt kommando vilka skulle samlokaliseras med operationsledningen. Förslaget innebar att försvarsområdesstaben vid Dalregementet skulle avvecklas. Vidare föreslog regeringen i propositionen att avveckla de fem infanteribrigaderna IB 1, IB 2, IB 12, IB 16 och NB 13. Detta då regeringen ansåg att bibehålla dem skulle kräva omfattande investeringar för att kunna utgöra enheter för mekaniserad utbildning. Vidare ansågs att deras övnings- och skjutfält i vissa fall var begränsande. Beslutet medförde att regementet med brigaden kom att avvecklas den 30 juni 2000. Från den 1 juli 2000 övergick verksamheten vid regementet och brigaden till en avvecklingsorganisation, fram till att avvecklingen skulle vara slutförd senast den 31 december 2001. Avvecklingsorganisationen upplöstes i sin tur den 31 mars 2001, då avvecklingen av de båda förbanden ansågs slutförda. Den 14 maj 2019 överlämnade försvarsberedningen sin rapport "Värnkraft", till försvarsminister Peter Hultqvist. I rapporten föreslog försvarsberedningen bland annat att krigsorganisationen skulle tillföras fyra regionalt utbildade territoriella skyttebataljoner, utöver den skyttebataljon som föreslogs på Gotland. Av geografiska-, beredskaps- och utbildningsskäl bedömde beredningen att två nya grundorganisationsenheter behövde etableras i form av två mindre regementen. De föreslagna regementena ansågs ha en årlig utbildningskapacitet om cirka 200–250 värnpliktiga. På sikt och efter ytterligare investeringar och resurstillskott, ansågs regementena kunna utöka utbildningsvolymen för att motsvara behovet av skytteförband för upp till en brigad. De värnpliktiga skulle i största utsträckning uttas regionalt för att bland annat säkerställa hög beredskap vid krigsförbanden. Försvarsberedningen konstaterade att bland annat Falun, Härnösand, Sollefteå och Östersund hade visat intresse för etablering av försvarsmaktsverksamhet. Inför försvarsbeslutet 2020 presenterade regeringen den 12 oktober 2020 en överenskommelse, om att från 2022 återetablera Dalregementet i Falun. Regeringen angav att Dalregementet i Falun skulle återetableras för att utbilda två lokalförsvarskyttebataljoner, för skyddet av förbindelserna till Oslo och för skyddet av viktiga totalförsvarsanläggningar. Dalregementet ansågs av regeringen ha en utbildningskapacitet om årligen på cirka 200–250 inryckande värnpliktiga från närområdet och nå full kapacitet under perioden 2026–2030. Senast den 1 mars 2021 skulle Försvarsmakten redovisa myndighetens planering till regeringskansliet (försvarsdepartementet) över återinrättandet av Dalregementet (I 13) i Falun. Den 26 februari 2021 presenterade Försvarsmakten sitt budgetunderlag för 2022, där Försvarsmakten redovisade sin planering, förberedelser och verksamhet i syfte att kunna återinrätta de av försvarsbeslutet utpekade regementen. Dalregementet föreslogs etableras från det fjärde kvartalet 2021, samt inleda sin utbildningsverksamhet under 2022. Initialt föreslog Försvarsmakten att Dalregementet skulle överta både verksamhet och lokaler från Dalregementsgruppen. Nybyggnation av ett kasernetablissemang antogs skulle kunna påbörjas år 2023 och innan det skulle stå färdigt åren 2027–2028 planerades verksamheten bedrivas i Dalregementsgruppens befintliga lokaler. Den 16 juni 2021 offentliggjorde Försvarsmakten cheferna för de nyupprättade förbanden där överste Ronny Modigs utsågs till Dalregementets nya regementschef. Han tillträder formellt sin befattning i samband med att regementet återetableras fjärde kvartalet 2021. Den 1 september 2021 trädde förordningen med instruktion för Försvarsmakten (2007:1266) i kraft, vilken innebar en återetablering av fyra regementen och en flygflottilj. Den 23 oktober 2021 återetablerades Dalregementet genom en ceremoni i Dalasalen i Falun, på det gamla kasernetablissementet, där bland annat kung Carl XVI Gustaf, försvarsminister Peter Hultqvist och överbefälhavaren Micael Bydén närvarade och där Dalregementets fana återlämnades till Dalregementet. Överbefälhavaren överlämnade befälet över Dalregementet till dess nye chef Ronny Modigs. Den 20 juni 2022 ryckte de första soldaterna in till Dalregementet, dock vid Jämtlands fältjägarkår på Frösön i Östersund, där dryga 60 GB-elever påbörjade sin 12 månaders värnpliktsutbildning. Hälften av soldaterna kommer senare fördelas på Östersund och Sollefteå, medan övriga slutförde sin värnpliktsutbildning i Falun. Den 8 augusti 2022 ryckte de första 147 värnpliktiga (129 män och 18 kvinnor), sedan 1999 in vid regementet, in i Falun. Mellan den 23 och 30 november 2022, bestred befäl och värnpliktiga från Dalregementet och Orsa kompani högvakten, första gången på över 20 år. Verksamhet I samband med återetableringen av Dalregementet kommer värnpliktsutbildningen vid Dalregementsgruppen från hösten 2022 att överföras till Dalregementet. Dalregementsgruppen kommer därefter istället att inrikta sig helt på vidmakthållande och vidareutbildning av Dalabataljonen. Internationell verksamhet Åren 1995–1996 svarade Dalabrigaden för att sätta upp den femte bosnienbataljonen, BA 05, vilken blev den första svenska truppstyrkan under NATO-befäl. Utbildningskompanier Tidigare ingående enheter Genom 1901 års härordning fastställdes att tillgång till trupp skulle regleras genom allmän värnplikt, vilket bland annat resulterade i att infanteriregementena utökades med en bataljon och kom att omfatta tre infanteribataljoner. I samband med krigsutbrottet 1914 fastställdes försvarsbeslutet 1914, vilket bland annat medförde att linjeregementet I 13 organiserades och mobiliserades. I likhet med övriga infanteriregementen skulle också ett reservregemente sättas upp, dock kom dessa aldrig att mobiliseras. Vidare infördes en brigadorganisation inom armén, där två infanteriregementen bildade en brigad. I 13 tillsammans med I 22 bildade 10. infanteribrigaden, ingående i V. arméfördelningen. Genom försvarsbeslutet 1925 reducerades försvaret kraftigt. Bland annat så utgick reservregementena samt att antalet arméfördelningar reduceras med två. Vidare reducerades samtliga infanteriregementen med en bataljon och kom att från den 1 januari 1928 bestå av två infanteribataljoner. De tidigare linjeregemente ersattes samtidigt med begreppet fältregemente. Som en följd av försvarsnedskärningarna under slutet av 1920-talet, kunde regementet vid krigsutbrottet 1939 endast mönstra två bataljoner, dock var dessa inte helt fulltaliga eller rustade. I den nya organisationen kom regementet underställas chefen för Norra arméfördelningen. Genom försvarsbeslutet 1942 stärktes dock försvarets krigsorganisation, vilket bland annat medförde att infanteriregementena tillfördes en tredje bataljon, samt att i stort sett samtliga kom att sätta upp två fältregementen. Dels det ordinarie regementet, men sen ett helt nytt som blev ett så kallat dubbleringsregemente. Dubbleringsregementet erhöll det ordinarie regementets nummer plus 30. Det vill säga fältregementetna numrerades som i Dalregementets fall, I 13 och I 43. Det fredstida regementet betecknades som I 13 depå, för att särskilja det från krigsförbanden. Genom försvarsbeslutet 1948 kom fältregementena att omorganiseras till brigader. 10. infanteribrigaden 10. infanteribrigaden var en infanteribrigad inom V. arméfördelningen som verkade åren 1915–1927 och bestod av Dalregementet och Värmlands regemente. Dalabrigaden Dalabrigaden (NB 13), ursprungligen Dalabrigaden (IB 13), bildades 1949 genom att fältregementet Dalregementet (I 13) omorganiserades till brigad. Genom försvarsbeslutet 1972 kom brigaden kom att bli Dalregementets anfallsbrigad, då den antogs till brigadorganisationen IB 77. År 1984 omorganiserades brigaden till Norrlandsbrigad. Den 1 juli 1994 avskildes Dalabrigaden (NB 13) från regementet och blev ett kaderorganiserat krigsförband inom Mellersta militärområdet (Milo M). Brigaden upplöstes och avvecklades den 30 juni 2000 i samband med försvarsbeslutet 2000. Kopparbergsbrigaden Kopparbergsbrigaden (IB 43) bildades 1949 genom att fältregementet Kopparbergs regemente (I 43) omorganiserades till brigad. Genom försvarsbeslutet 1972 kom brigaden att bli regementets sekundära brigad. Brigaden kom att upplösas den 30 juni 1991 i samband med försvarsutredning 1988, där det beslutades att samtliga brigader organiserade efter förbandstypen IB 66M skulle avvecklas senast den 30 juni 1992. Kopparbergsbrigaden avvecklades dock ej i sin helhet, utan reducerades till försvarsområdesstridsgrupp, med namnet 43. fostridsgruppen ÖN och verkade fram till 1995. Kopparbergs försvarsområde Kopparbergs försvarsområde (Fo 53), ursprungligen Falu försvarsområde (Fo 53), bildades den 1 oktober 1942 och hade sin stab lokaliserad till Åsgatan 36 i Falun. Den 1 januari 1946 omlokaliserades staben till Stigaregatan 46. Den 1 juli 1953 uppgick Mora försvarsområde (Fo 54) i Falu försvarsområde. Det nya försvarsområdet kom att omfatta hela Kopparbergs län. Den 21 december 1964 flyttades staben till Gamla Epidemisjukhuset på Svärdsjögatan 28. I samband med OLLI-reformen den 1 juli 1973 fick Falu försvarsområde gemensam stab med Dalregementet (I 13). Genom den omorganisationen lokaliserades försvarsområdesstaben till regementet på Kanslihusvägen. Den 1 januari 1998 kom Kopparbergs försvarsområde (Fo 53) och Gävleborgs försvarsområde (Fo 21) tillsammans bilda Dalarnas och Gävleborgs försvarsområde (Fo 53), med stab i Falun. Försvarsområdet med dess stab upplöstes och avvecklades den 30 juni 2000. Förläggningar och övningsplatser Förläggning Regementet hade från 1796 till sin mötesplats på Rommehed, söder om Stora Tuna kyrka. När indelningsverket avskaffades och den värnpliktiga armén introducerades i början av 1900-talet, beslutades 1905 att regementet skulle omlokaliseras till ett nyuppfört kasernetablissement inne i centrala Falun. Kasernetablissementet uppfördes efter 1901 års härordnings byggnadsprogram efter Kasernbyggnadsnämndens typritningsserie för infanterietablissement. Totalt uppfördes ett 60-tal byggnader. Den 10 oktober 1908 flyttade regementsstab och regementsexpeditionen in på området i Falun och den 29 januari 1909 överlämnades kasernetablissemanget till Dalregementet. Efter att regementet med brigad upplöstes och avvecklades, kvarstod Försvarsmakten i kasernetablissementet genom Dalregementsgruppen, vilka svarar för utbildning av hemvärnssoldater och övrig frivilligpersonal. Större delen av kasernetablissementet har dock sedan 2000 omformats till Dalregementets företagspark. När regementet återinrättas 2021, så kommer det inledningsvis överta Dalregementsgruppens befintliga lokaler, vilka ligger inom det gamla kasernetablissementet och bland annat inkluderar C-kasernen. Ett nytt och ändamålsenligt kasernetablissement kommer påbörjas uppföras 2023 till regementet och stå färdigt åren 2027–2028. Inför återetableringen av regementet så undersöktes tre alternativa plaster för att uppföra ett nytt och ändamålsenligt kasernetablissement. Alternativ 1 utgjordes av en privat fastighet vid Högbo sanatorium och öster om det. Alternativ 2 utgjordes av en kommunal fastighet öster om Myrans strövområde. Alternativ 3 utgjordes av en statlig fastighet i den södra delen av Falu övnings- och skjutfält, i linje med Jämmerdalen och trafikplats Norslund. Det nya kasernetablissementet kommer omfatta cirka 40 hektar inhägnad mark och utgöras av kaserner med logement, matsal, idrottshall, förråd, fordonshallar. Dock så beräknas det stå färdigt först 2028. Fram till dess kommer Dalregementet vara grupperat till både Dalregementets företagspark samt till landstingets gamla sanatoriebyggnader i Högbo. De värnpliktiga kommer från augusti 2022 utgå ifrån Högsbo, medan regementets administration samt Hemvärnet kommer grupperas till det gamla marketenteriet, som ligger längst bort på kaserngården, samt C-kasernen vid Dalregementets företagspark. Övningsplatser Regementet vapenövades fram till 1908 på Rommehed. Sedan det flyttat till Falun övades regementet på Falu övnings- och skjutfält, även känt som Myrans skjutfält. Dalregementet tillfördes under 1960-talet förvaltningsansvaret för Älvdalens skjutfält. I samband med att Försvarsmakten ville avveckla Dalregementet, överfördes förvaltningsansvaret den 1 januari 1998 till Värmlands regemente. Heraldik och traditioner I samband med att Dalregementet avvecklades den 30 juni 2000, övertog Dalregementsgruppen regementets fana och traditioner. Från den 1 juli 2012 fördes regementets traditioner vidare av Dalabataljonen, ingående i Dalregementsgruppen. Förutom regementets fana och traditioner övertogs även namnen på kompanierna av Dalabataljonen, dessa namn kom dock tillsammans med fanan att återlämnas i samband med återetableringen av Dalregementet. Att regementet återetablerades genom en ceremoni den 23 oktober 2021, går tillbaka till slaget vid Leipzig som utkämpades den 23 oktober 1642, där Dalregementet tillsammans med ett tyskt regemente bildade en brigad. I samband med återetablering återtogs även det heraldiska vapen som regementet hade fram till 1994, vilket bars av Dalabrigaden åren 1994–2000. Fälttåg Kriget mot Sigismund (1598–1599) Andra polska kriget (1600–1629) Trettioåriga kriget (1630–1648) Torstensons krig (1643–1645) Nordiska krigen (1655–1661) Skånska kriget (1674–1679) Stora nordiska kriget (1700–1721) Hattarnas ryska krig (1741–1743) Sjuårskriget (1757–1762) Gustav III:s ryska krig (1788–1790) Pommerska kriget 1805–1807 (1805–1810) Fälttåget mot Norge (1814) Förbandsfanor Regementet mottog sin sista fana 1997, vilken överlämnades av kung Carl XVI Gustaf i Falun. Fanan (m/1997) ersatte då 1953 års fana, vilken hade överlämnats av kung Gustaf VI Adolf den 15 september på Dalavallen i Falun. Kamratförening Vid Norra Smålands regemente bildades 1936 kamratföreningen Dalregementets kamratförening, vilken är en ideell förening och har som syfte att vara en länk och samlingsplats mellan anställda eller värnpliktiga som tjänstgjort vid Dalregementet och Dalabrigaden, vidare vårdar föreningen förbandets minne och traditioner. Kamratföreningen är även utgivare av tidsskriften "Armborstet". Officersmäss Den gamla officersmässen återfinns idag på sin ursprungliga plats i kanslihuset och drivs av regementets kamratförening. Utmärkelsetecken År 1996 instiftades Dalregementets förtjänstmedalj i guld/silver/brons (DalregGM/SM/BM) i 8:e storleken med band i blått med två gula ränder på mitten. År 2000 instiftades Dalregementets och Dalabrigadens minnesmedalj i silver (DalregbrigMSM). Vänförband Nylands brigad, Finland. Förbandschefer Regementschefer verksamma vid regementet åren 1621–2000. 1621–1632: Åke Oxenstierna 1632–1639: Johan Yxkull 1639–1644: Carl Gustaf Wrangel 1644–1650: Gustaf Adolf Lewenhaupt 1650–1651: Jakob Casimir De la Gardie 1651–1659: Johan Bourdon 1659–1673: Jakob von Wulfven 1673–1683: Hans Abraham Kruse 1683–1689: Carl Svinhufvud 1689–1696: Gustaf Heydenfelt 1696–1698: Berndt Reinhold von Liewen 1698–1700: Gustaf Anrep 1700–1706: Magnus Stenbock 1706–1709: Gustaf Henrik von Siegroth 1710–1719: Magnus Julius De la Gardie 1719–1735: Carl Fredrik Tegensköld 1735–1740: Johan Fredrik Didron 1740–1750: Axel Johan Gripenhielm 1743: Jonas Adlerstråhle (tillförordnad) 1750–1768: Gustaf Henrik Mannerheim 1768–1777: Carl Hierta 1777–1781: Johan Beck-Friis 1781–1785: Gustaf Duwall 1785–1794: Wilhelm Mauritz Klingspor 1794–1801: Georg Jonas von Wright 1801–1804: Gustaf Gyllengranat 1804–1812: Thure Gustaf Cederström 1813–1820: Carl Pontus Gahn af Colquhoun 1820–1835: Carl Albrecht Leijonflyckt 1835–1852: Henrik Wilhelm Örn 1852–1868: Johan Fredrik Söderhielm 1868–1874: Lars Gustaf Tegnér 1874–1885: Herman David Krautmeyer 1885–1894: Gustaf Axel Toll 1894–1898: Charles Emile von Oelrich 1894–1898: Carl Vilhelm Knut von Rosen t.f. 1898–1903: Carl Gustaf Hult 1903–1910: Johan Gustaf Fabian Wrangel 1910–1916: Fredrik Björkman 1916–1926: Axel A:son Sjögreen 1926–1933: Rikard Salwén 1933–1940: Anders Andén 1940–1944: Ivar Backlund 1944–1951: Olof Häger 1951–1958: Erik Drakenberg 1958–1962: Bengt Carl Olof Hjelm 1962–1971: Bror von Vegesack 1971–1979: Gustaf Lodin 1979–1982: Clarence Jonsson 1982–1989: Fredrik Gyllenram 1989–1996: Lars Wallén 1996–2000: Rolf Dahlström 2000–2021: Ej aktivt 2021–20xx: Ronny Modigs Namn, beteckning och förläggningsort Galleri Se även Dalabrigaden Dalregementsgruppen Dalkarlsbacken Hälsinge regemente Jonas Gifting Kopparbergsbrigaden Kopparbergs försvarsområde Mattias Flink Mora försvarsområde Referenser Anmärkningar Noter Tryckta källor Vidare läsning Externa länkar Dalregementets museer Flygbild över regemente Dalregementets olika tygmärken Falu garnison Svenska infanteriregementen Svenska militära enheter bildade 1625 Svenska militära enheter upplösta 1709 Svenska militära enheter bildade 1710 Svenska militära enheter upplösta 1713 Svenska militära enheter bildade 1713 Svenska militära enheter upplösta 2000 Svenska militära enheter bildade 2021


text: Axel Robert Petersson, känd som Döderhultarn, född 12 december 1868 på gården Högatorp (Högetorp) i Döderhults socken utanför Oskarshamn i Småland, död 15 mars 1925 i Oskarshamn, var en svensk träskulptör. Biografi Döderhultarn var son till Per August Petersson och Eva Lotta, född Persdotter. Fadern var jordbrukare och nämndeman, men dog vid 43 års ålder 1877. Modern fick ensam ta hand om Axel och hans sex syskon och familjen flyttade då till gården Eckerhult. De flyttade 1889 in till ett hus vid Slottsgatan i Oskarshamn, där Petersson fick en egen snickarbod för sitt snidande. Petersons skolstudier gick inget vidare och han fick lov att avbryta sina studier vid Oskarshamns läroverk. Han sattes av sin mor i lära hos skulptören Edward Källström (far till Arvid Källström) men då han inte fick följa sitt eget huvud i skapandet där lämnade han snart läran. Familjens ekonomi blev allt sämre, och modern försökte skicka honom till USA, men Peterson kom inte längre än till Malmö, där han spelade bort sin reskassa på ett danskt klasslotteri och han tvingades återvända. I Oskarshamn sågs han mest som ett original. Han hade talfel och gick ständigt omkring i galoscher, då han ansåg att det skulle skydda honom om blixten slog ned i honom. Han uppvaktade gärna frispråkigt de unga kvinnorna i Oskarshamn och blev känd som "Pet'son Ekivok" och "Fättemön". Han gjorde rekryten hos Smålands husarer på Ränneslätt, där han fick möjlighet att studera hästarnas rörelsemönster vilket anses ha påverkat hans konstnärskap. Inledningsvis sålde Axel Petersson skulpturerna för en tjugofemöring vilket motsvarade den gamla tolvskillingen. Då han under köpslåendet brukade säga: Vi får väl säga en tolvskilling?, kallades han ofta för "Tolvskillingen". Axel Petersson uppmärksammades i hemstaden 1906 under 50-årsjubileet, då han belönades med 20 kronor och en silvermedalj inom kategorin Mansslöjd i samband med en industriutställning. År 1906 lämnade han moderns bostad och flyttade han in i en liten ateljé i övervåningen på före detta sjömannen Charodotes Petterssons hus, Banan 345. Här förblev han bosatt fram till sin död. Modern avled 1909. Mot berömmelse Döderhultaren var under större delen av sitt konstnärsliv endast känd i Oskarshamn med omnejd, då under namnet "Tolvskillingen". Först i 40-årsåldern tog hans berömmelse fart nationellt och internationellt. Det började med att en handelsresande ha fått en träskulptur i gåva, föreställande en mager häst (en "Ottenbyare"), Denna sågs av redaktören för tidningen Söndags-Nisse, Hasse Zetterström ("Hasse Z") som bestämde sig för att beställa "så mycket han kunde få" av denne okände konstnärs skulpturer för att ha med i en karikatyrutställning som tidningen anordnad i januari 1909 i Hultbergs konsthandel i Stockholm. Med stadsfiskalen i Oskarshamn som mellanhand köptes två fulla lådor in av Döderhultarns konst. Dessa packades upp, "– Först «Begravningen» och «Bröllopet». Vi ställde upp pjäserna, ordnade dem rätt efter anvisning, och då vi slutligen togo alltsammans i betraktande fattades vi av en förvåning som satt i ett par dagar. Där bodde en ensam, tydligen mycket ensam, man nere i Småland och gjorde sådana ting och kastade dem ifrån sig, och ingen tog upp pärlorna." Hans medverkan på utställningen blev mycket uppmärksammad och senare samma år deltog han i flera utställningar i Stockholm men även i exempelvis Malmö. Vid den här tiden kallades han fortfarande Axel Petersson i Döderhult ibland med stavelsen Pettersson med dubbla "tt" men det var i och med hans berömmelse som han började kallas för "Döderhultaren" efter hemsocknen Döderhult. Internationell berömmelse fick han genom en utställning på Humoristernas Salong i Paris 1910 och vidare genom utställningar i Köpenhamn, Brighton, Rom och Turin 1911, i New York 1913 och i San Francisco och Chicago 1915. Det permanenta Döderhultarmuseet i Oskarshamn grundades 1911 och är idag inrymt i Kulturhuset på Hantverksgatan. Dessutom har hans ateljé bevarats, som ligger några hundra meter norr om Oskarshamns centrum och hembygdsföreningen håller den öppen för visning under sommarmånaderna. Döderhultarn finns förutom vid Döderhultarmuseet även representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum, Nationalmuseum i Stockholm, Kalmar konstmuseum, Sörmlands museum, Uppsala universitetsbibliotek, Helsingborgs museum, Kalmar läns museum och Postmuseum. Verk och stil Döderhultarn är känd för sina grovt skurna träskulpturer av människor och djur. De mest kända grupperna är; Bröllop, Begravningen, Mönstringen och Husförhöret. Om man tittar på hans karikatyrer av dåtidens "kändisar" i Oskarshamn, ser man ett klart släktskap med Albert Engström. Många populära skulpturer och skulpturgrupper gjorde Döderhultarn i flera olika versioner. Det offentliga verket Bröllop En storskalig kopia av Döderhultarns mer kända verk, Bröllop, pryder idag en trafikrondell vid Oskarshamns mellersta infart. Skulpturgruppen är utformad med hjälp av motorsåg av Leksandskonstnären Torbjörn Lindgren. Citat Bildgalleri Se även Döderhultarmuseet Källor Petersson, Axel Robert i Vem är det 1925, sid 592 Smålands Gille i Göteborg: 2010 års Smålänning: Axel Petersson - Döderhultaren Noter Vidare läsning Döderhultarn – vår berömda träskulptör – i ord och bild, Oskarshamn 1915 Döderhultarn – Uttalanden om konstnären Axel Petersson med bilder av hans träskulpturer, Hembygdsföreningen Döderhultarmuseet, Oskarshamn 1970 Sif Strand-Rönnbäck m fl: Axel Petersson Döderhultarn, Oskarshamns kulturförvaltning 1986 Externa länkar Magnus Bjurhammars webbplats om Döderhultarn Svenska skulptörer under 1900-talet Representerade vid Nationalmuseum Svenska träsnidare Representerade vid Göteborgs konstmuseum Personer från Döderhults socken Pseudonymer Födda 1868 Avlidna 1925 Män


text: En derivata är en funktion som anger förändringshastigheten hos en annan känd funktion. Intuitivt kan en funktions derivata sägas beskriva hur mycket och i vilken riktning funktionens värde förändras då man rör sig från en given punkt. Exempelvis kan positionen för en bil i rörelse beskrivas som en funktion av tiden sedan bilen sattes i rörelse. Derivatan av denna funktion beskriver bilens hastighet (hur mycket läget för bilen förändras inom den närmaste framtiden) och derivatan av hastigheten är bilens acceleration (hur mycket hastigheten förändras). Derivata är ett grundläggande begrepp inom matematisk analys. Den enklaste formen av derivata är derivatan av en reellvärd funktion av en reell oberoende variabel, där derivatan är den hastighet med vilken funktionsvärdet ändras i den punkt som svarar mot den oberoende variabelns värde. Då förändringshastigheten hos en funktion inte måste vara konstant med avseende på den oberoende variabeln, är även derivatan en funktion av denna. För en reellvärd funktion f av en variabel betecknas derivatan vanligen f ′, varför derivatan i punkten x följaktligen betecknas f ′(x) (uttalas "f prim av x"). Derivatan kan också betecknas df/dx (uttalas "df, dx"). Exempel Exempel 1 Antag att p(h) betyder lufttrycket (i pascal) vid höjden h (i meter) över havsnivån. Då kommer derivatan p′(h) att ange hur mycket trycket ändras per meter i höjdled (trycket avtar med höjden, vilket resulterar i en negativ ändring, det vill säga minskning). Derivatan får alltså enheten pascal per meter. Eftersom trycket avtar med höjden, blir derivatan negativ. Exempel 2 Låt f vara en konstant funktion definierad av f(x) = c. Då blir derivatan f ′(x) = 0 för alla x, eftersom funktionens värde inte ändras alls när x ändras. Definition Derivatan av funktionen f i punkten x0 definieras som gränsvärdet , Om gränsvärdet existerar i en punkt x0 sägs funktionen vara deriverbar i punkten x0. Om funktionen är deriverbar i varje punkt i definitionsmängden sägs funktionen vara deriverbar. Om funktionen endast är deriverbar i vissa intervall, måste intervallen anges som villkor för deriverbarheten. Om derivatan av f är kontinuerlig sägs funktionen f vara kontinuerligt deriverbar. Det finns även en omskrivning av gränsvärdet, vilken kan vara användbar vid bevisföring: Exempel Derivatan av den konstanta funktionen är lika med noll eftersom den inte förändras då variabeln ändras. Detta kan visas med derivatans definition: Geometrisk tolkning Om en funktion f åskådliggörs av en graf så anger derivatan av f grafens lutning (förändring av y per förändring av x) för varje värde x. Derivatan i en punkt är således lika med riktningskoefficienten för kurvans tangent i den valda punkten (x, f(x)). Tangentens lutning kan approximeras med sekantens lutning i ett litet område kring punkten x. Om sekanten går genom punkterna (x, f(x)) och (x+h, f(x+h)), där h är ett litet tal, blir dess lutning i detta intervall Approximationen blir bättre ju mindre h väljs; om avståndet h mellan punkternas x-värden går mot noll, så kommer sekanten att övergå till tangenten vid x och lutningen kommer att gå mot derivatan f ′(x); härav derivatans definition. Om en funktion är deriverbar i en punkt, så är den även kontinuerlig i denna punkt. Det motsatta förhållandet behöver inte gälla, vilket visas av bland annat Weierstrass exempel. Ett enklare exempel än Weierstrass ges av absolutbelopps-funktionen: Denna är en kontinuerlig funktion som är deriverbar för varje tal x, med undantag av talet noll: Funktionens derivata är odefinierad för talet noll. Däremot har funktionen en höger- och en vänsterderivata för talet noll: Högerderivatan i noll är 1 och vänsterderivatan i noll är -1. Om höger- och vänsterderivatan i en punkt existerar och har samma värde så existerar även derivatan i denna punkt. Högre ordningars derivator Om man beräknar derivatan av en funktions derivata erhåller man en andra ordningens derivata, även kallad andraderivata. Beräknar man derivatan av denna får man tredjederivatan och så vidare. Om risk för förväxling föreligger kallas derivatan av ursprungsfunktionen förstaderivata. Notation Som tidigare nämnts finns ett flertal olika notationer för derivata. Med undantag av Newtons notation innebär dessa vanligen ingen skillnad i natur. Olika områden inom matematiken har dock vanligen en notation som vanligen används. Lagranges notation Den enklaste varianten som används är Joseph Louis Lagranges, nämligen primtecknet: för förstaderivata (uttalas "f prim av x") för andraderivata (uttalas "f bis av x") för tredjederivata (uttalas "tredje derivatan av x") för högre ordningens derivata, eller derivator av okänd ordning (som i exempelvis Taylorutvecklingar). Leibniz notation Den andra typen av notation har fått sitt namn efter Gottfried Leibniz. Även om Leibniz notation kan tyckas något otymplig är den lämplig att använda bland annat vid tillämpning av kedjeregeln och vid lösning av differentialekvationer, på grund av dess tydliggörande av differentialerna. För derivatan av en funktion skriver man för förstaderivatan och för andraderivatan. Om sammanhanget gör det lämpligare att använda f(x) i stället för y skriver man i stället för , f:s derivata. För f:s derivata i en punkt a finns två notationer: Ibland skrivs detta dock något slarvigt som Högre ordningens derivator skrivs som i stället för Newtons notation Isaac Newtons notation använder en punkt över funktionen för att beteckna derivata. Den används idag främst inom mekanik för att beteckna derivator med avseende på tiden, för att särskilja dessa från derivator med avseende på rummet. Den används vanligen endast för första och andra ordningens derivator: för förstaderivatan (uttalas "x prick") för andraderivatan (uttalas "x prick prick") Då Leibniz notation är mer användarvänlig föredras vanligtvis denna framför Newtons notation Eulers notation Leonhard Euler introducerade en notation baserad på en differentieringsoperator: Med denna notation kan uttryck som anges, vilket kallas för halva derivatan av funktionen f och är ett exempel på bruten derivata. Deriveringsregler Vid derivering är det oftast onödigt komplicerat att utgå från derivatans definition; istället har man utifrån definitionen härlett derivatorna till de elementära funktionerna och uttryck sammansatta av sådana. Dessa kan man utgå från vid problemlösning. Många funktioner kan skrivas på endera av följande sätt: Som en summa av två funktioner, exempelvis som en produkt av två funktioner, exempelvis som en kvot av två funktioner, exempelvis som en sammansättning av två funktioner; så är exempelvis funktionen en sammansättning av funktionerna och (eftersom . För att beräkna derivatorna av sådana funktioner använder man någon av följande regler. Additionsregeln Derivatan av en summa av två funktioner som båda är deriverbara: Produktregeln (Leibniz formel) Produkten av två deriverbara funktioner är deriverbar och derivatan ges av Produkten av två n gånger deriverbara funktioner är också n gånger deriverbar; den n:te derivatan ges av formeln (uppkallad efter den tyske matematikern Gottfried Wilhelm von Leibniz). Anmärkning Jämför med Binomialsatsens utveckling av ett binom (a+b)n. Om man formellt skriver och så kan Leibniz formel skrivas: Deriveringsoperatorn D uppfyller tydligen sambandet Linjäritet En konstant (c) kan flyttas ut ur deriveringen: Bevis Tillämpa produktregeln på funktionen c ⋅ f, där c är ett fixt tal (det vill säga en konstant funktion), och då derivatan av en konstant funktion är noll: Derivata av sammansatt funktion (kedjeregeln) En sammansatt funktion f(g(x)) är en funktion f(x) som har en annan funktion g(x) som sitt argument, istället för en variabel som x. Detta kan även skrivas (f ∘ g)(x) för att förtydliga att g inte är en variabel utan själv är en funktion av variabeln x. Derivatan av en sammansatt funktion går under namnet kedjeregeln: Ett tydligare sätt att framställa kedjeregeln är att använda Leibniz notation: Exempel Funktionen är sammansatt av funktionerna och Dess derivata kan beräknas med hjälp av kedjeregeln: Av detta kan vi dra slutsatserna: Om talet x är negativt så är funktionen h växande (h′ > 0); om talet x är positivt är funktionen h avtagande (h′ < 0). Inom sannolikhetsteori och statistik är denna funktion av stor betydelse då den utgör fördelningsfunktionen för normalfördelningen: Dess betydelse härrör från den berömda Centrala gränsvärdessatsen. Kvotregeln I de punkter där funktionen g är nollskild och där den har en derivata, är derivatan av kvoten f/g funktionen Bevis Börja med att beräkna derivatan av funktionen 1/g. Derivatan av en sammansatt funktion och vetskapen att derivatan av 1/x är -1/x2, ger att Därmed kan produktregeln användas för att räkna ut derivatan av f(x)/g(x): Derivata av invers Anta att är en funktion som är inverterbar och som har en derivata som är nollskild. Då är funktionens invers f-1 : V → M också deriverbar och dess derivata ges av Exempel Funktionen med f(x) = x2, är inverterbar och dess invers är funktionen med f-1(y) = . Inversens derivata kan beräknas med formeln ovan. De elementära funktionernas derivator Derivata av polynomfunktioner Polynomfunktion av grad ett Derivatan av funktionen f(x) = x är funktionen f′ = 1. Eftersom differenskvoten alltid är lika med talet ett, kommer dess gränsvärde också att vara lika med talet ett: Polynomfunktion av grad två Derivatan av polynomfunktionen f(x) = x2 kan beräknas genom att tillämpa konjugatregeln: Först beräknas funktionens differenskvot för en godtycklig punkt x i funktionens definitionsmängd: Då talet h närmar sig talet noll, närmar sig differenskvoten polynomfunktionens derivata f′(x) i punkten x: Polynomfunktion av godtycklig grad Om talet ett skrivs som 1 = x0, syns ett mönster mellan funktionerna och deras derivator: Funktionen f(x) = x2 har derivatan ; funktionen f(x) = x1 har derivatan ; funktionen f(x) = x0 har derivatan . Vi kan därför misstänka att om n är ett positivt heltal så har funktionen f(x) = xn derivatan . Vi vet att hypotesen stämmer för n = 0, 1 och 2. Med hjälp av produktregeln (se denna artikel) skall det visas att hypotesen är korrekt för samtliga heltal n. Antag att vi vet att derivatan av funktionen är funktionen , där n är ett visst positivt heltal (exempelvis talet 2). Om vi skriver funktionen f(x) = xn som en produkt av funktionerna x och xn-1 innebär produktregeln att derivatan av funktionen xn är funktionen Beräkningen visar att om vi vet derivatan av funktionen x2, så vet vi också derivatan av funktionen x3 och om vi vet derivatan av funktionen x3 så vet vi också derivatan av funktionen x4 och så vidare. Elementära funktioner och deras derivator Derivator av exponential- och potensfunktioner De trigonometriska och hyperboliska funktionerna påminner på flera sätt starkt om varandra, vilket även avspeglar sig i deras derivator: Funktioner utan derivata Heavisides stegfunktion, H(x), som har värdet 0 för negativa x och värdet 1 för positiva x är ett exempel på en funktion som inte har någon derivata i punkten x = 0. Heavisides stegfunktion är inte ens kontinuerlig i x = 0, då funktionen gör ett hopp i x = 0. Dock är funktionen kontinuerlig och deriverbar i alla andra punkter. Absolutbeloppsfunktionen, f(x) = |x|, är ett exempel på en funktion som är kontinuerlig överallt, men inte deriverbar i x = 0, dock är den deriverbar i alla andra punkter. Man kan se att lutningen på funktionskurvan av f(x) är -1 för negativa x och +1 för positiva x, dvs. lutningen byter hastigt tecken i x = 0. Vänstergränsvärdet och högergränsvärdet i derivatans definition är olika: Att vänster- och högergränsvärdet är olika ger att gränsvärdet inte existerar i punkten, dvs. att funktionen inte har någon derivata i x = 0. Ett exempel på en funktion som är kontinuerlig överallt, men inte har någon derivata någonstans är Weierstrassfunktionen. Tillämpningar Derivator utnyttjas allmänt i flera områden inom matematik och fysik, men även andra vetenskaper utnyttjar dem mer eller mindre flitigt. Kritiska punkter Det är klart från definitionen av derivata att en funktion växer (dess graf stiger) när derivatan är positiv, och avtar (grafen sjunker) när derivatan är negativ. Om en kontinuerlig funktion med en kontinuerlig derivata skall ha ett extremvärde (maximum eller minimum) i en inre punkt i sin definitionsmängd måste derivatan – om den existerar – följaktligen vara noll där. Punkter där derivatan är noll kallas stationära punkter, och mängden av de stationära punkterna och de punkter där derivatan inte existerar utgör mängden av de kritiska punkterna. De enda punkter i vilka en kontinuerlig funktion kan anta extremvärden är således de kritiska punkterna samt eventuella randpunkter. Därför används derivator flitigt vid systematiska optimeringsproblem – man finner genom ekvationslösning de punkter där derivatan är lika med noll. En stationär punkt kan antingen vara en maximipunkt, en minimipunkt eller en terrasspunkt; derivatans teckenväxling i punkten avgör dess karaktär: om derivatan exempelvis går från plus till minus är punkten en maximipunkt och går den från plus till plus eller minus till minus är det en terrasspunkt. Som ett alternativ till ett dylikt teckenstudium kan andraderivatan betraktas. Om denna är negativ (vilket är troligt, men inte nödvändigt, om derivatan växlar tecken från plus till minus) är punkten en maximipunkt. Om andraderivatan istället är positiv måste derivatan utföra teckenväxlingen minus till plus, och punkten måste vara en minimipunkt. I de fall andraderivatan är noll kan det såväl röra sig om en terrasspunkt som ett extremvärde. Nedan ges exempel på två funktioner som har stationära punkter i origo, och där andraderivatorna också är noll, men där den ena funktionen har en terrasspunkt medan den andra har ett extremum i form av en minimipunkt i origo. Märk att förstaderivatan i origo har ett extremvärde i det första fallet och en terrasspunkt i det andra fallet. Exempel För att finna det största värdet som antages av funktionen definierad av för beräknar vi derivatan och bestämmer dess nollställen. Eftersom andraderivatan är så är och . Värdena i randpunkterna är f(0) = -3 respektive f(2) = -1. Följaktligen har funktionen f en lokal maximipunkt för x = 1/3 och en lokal minimipunkt för x = 1. Respektive extremvärden är f(1/3) = -77/27 och f(1) = -3. Det minsta respektive största värde som antas i intervallet är alltså -3 (ändpunkt och lokal minimipunkt) och -1 (ändpunkt). Fysik Inom fysiken är derivator vanliga. Speciellt vanligt är derivator med hänseende på tiden, men även derivator med avseende på rumsvariabler förekommer. Inom klassisk mekanik ingår derivator av ett föremåls position nästan alltid i de problem som behandlas, vilket lett till att de fått egna namn, hastighet (förstaderivatan med avseende på tiden av positionen) och acceleration (andraderivatan av densamma). (Farten är absolutbeloppet av hastigheten.) Reellvärda funktioner av flera variabler En funktion av flera variabler kan deriveras med avseende på var och en av dessa variabler; dessa partiella derivator anger då förändringhastigheten i respektive koordinataxels riktning. Vektorn som består av samtliga dessa partiella derivator kallas gradienten till funktionen och spelar en liknande roll för funktioner av flera variabler som den vanliga derivatan gör för funktioner av en variabel; till exempel kan lokala extrempunkter i det inre av definitionsmängden endast återfinnas där gradienten är lika med nollvektorn (eller inte existerar). Vektorvärda funktioner Funktioner av en variabel För en vektorvärd funktion av en variabel kan derivatan definieras som gränsvärdet . Eftersom då h → 0 ser vi att en vektorvärd funktion faktiskt kan deriveras komponent för komponent; med andra ord återförs beräkningen av en vektoriell derivata på fallet med beräkningen av flera enkla derivator. Exempel Om vektorn r(t) anger en partikels position i rummet vid tiden t så kommer första- respektive andraderivatan att ange partikelns hastighets- respektive accelerationsvektor vid tiden t. Funktioner av flera variabler Derivatan av en vektorvärd funktion av två eller fler variabler är däremot mer komplicerad än derivering komponent-för-komponent. Följande funktion är ett exempel på en vektorvärd funktion av tre variabler: Anledningen till att det är svårt att beräkna derivatan av en sådan funktion är att det blir problematiskt då man skall beräkna gränsvärdet av differenskvoten då 'h närmar sig noll'; för det första är h en vektor (inte ett tal som tidigare), och för det andra finns det vanligtvis obegränsat många sätt för en vektor att närma sig origo. Den kan exempelvis röra sig i en spiral, röra sig längs en rät linje, röra sig längs en krokig linje och så vidare. Man måste täcka in alla dessa möjligheter då man beräknar derivatan av en vektorvärd funktion av flera variabler. Komplexa funktioner Vissa komplexvärda funktioner av en komplex variabel har derivata till exempel analytiska funktioner. Se även Integral Primitiv funktion Analysens fundamentalsats Logaritmisk derivering Partiell derivata Differentialekvation Differentialgeometri Medelvärdessatsen (Lagranges medelvärdessats) Referenser Matematisk analys


text: Diamantbollen är ett fotbollspris som delas ut årligen av Sydsvenska Dagbladet och Svenska Fotbollförbundet till årets främsta kvinnliga fotbollsspelare. Diamantbollen instiftades 1990 av tidningen Arbetet och Svenska Fotbollförbundet, och har delats ut på fotbollsgalan sedan 1995. Då Arbetet gick i konkurs övertog Sydsvenska Dagbladet deras roll. Priset i dess nuvarande utförande (sedan 2001) är formgivet av Melanie Rydoff. Åren 1980–1989 utdelades ett liknande pris, årets fotbollstjej. Pristagare Årets fotbollstjej 1980–1989 Diamantbollen 1990– Källor Svenska fotbollspriser Priser och utmärkelser instiftade 1990


text: En dagstidning är en tidning som först och främst innehåller en allsidig nyhetsrapportering. I Sverige ges dagstidningar ut minst en gång per vecka (se dock veckotidning), internationellt i regel minst två gånger per vecka. Utgivning Frekvens I svensk lagstiftning definieras dagstidning som en skrift som utgör allmän nyhetstidning av dagspresskaraktär med reguljär nyhetsförmedling eller allmänpolitisk opinionsbildning, som normalt kommer ut med minst ett nummer varje vecka, jämte tillhörande löpsedel och bilaga. Internationellt förs statistik om dagstidningar som ges ut minst två gånger i veckan. Det vanligaste är att en dagstidning ges ut med flera upplagor under en veckas lopp. En dagstidning med utgivning sex dagar i veckan har sexdagarsutgivning, en tidning med utgivning alla veckans dagar har sjudagarsutgivning. Tidpunkt I Sverige skiljs av tradition på morgontidningar och kvällstidningar, även om "kvällstidningar" numera också försäljs redan på förmiddagen. Format De flesta moderna tidningar finns i tre storlekar: Broadsheet: 600 mm x 380 mm, förknippades tidigare ofta med mer traditionella tidningar, men formatet har i flera länder övergivits till förmån för tabloidfomat. Tabloid: hälften så stor som broadsheet med 380 mm x 300 mm, förknippades tidigare med mer sensationsinriktat material i tidningarna än de i broadsheet, men har numera i flera länder blivit standardformat för dagstidningar. Berliner eller Midi: 470 mm x 315 mm, används i vissa europeiska länder. Tidningar trycks vanligen på billigt, off white-papper. Sedan 1980-talet har tidningsindustrin i stort sett övergått till offsettryck. Införandet av digital teknik sedan 1980-talet har i grunden förändrat tidningsproduktionen och också dess förutsättningar att konkurrera på annonsmarknaden. Vissa tidningar använder färgat tidningspapper för att särskilja tidningen i tidningsställen. Financial Times och Dagens Industri trycks till exempel på rosa papper. Typ Journalisten och författaren Per Svensson beskriver en dagstidning som "[...] koncept att strukturera, redigera och paketera information och åsikter." Se även Tidskrift Källor Externa länkar Kungliga Biblioteket: Svenska dagstidningar online Digitaliserade svenska dagstidningar