text: Johan Alfred Andersson Ander, född 27 november 1873 i Ljusterö socken, död 23 november 1910 på Långholmens centralfängelse i Stockholm (avrättad), var en svensk kypare, värdshusvärd, spårvagnsförare och tillika den sista personen att avrättas i Sverige då han dömts för ett brutalt rånmord. Han var den förste och den ende som avrättats sedan giljotin införts som avrättningsmetod i Sverige. Värdshusvärden Ander År 1893-1894 gjorde Ander värnplikten vid Vaxholms artillerikår. Under större delen av sin levnad förde Ander därefter ett kringflackande liv med ett flertal misslyckade restaurangrörelser bakom sig. Tillsammans med sin fru drev han sedan 1894 rörelser i bland annat Strängnäs (1898), Helsingfors (1903) och Rimforsa (1906). I de källor som finns skylls de många misslyckandena framför allt på att Ander hade ett allt annat än måttligt intag av alkohol. Efter år 1900 häktades Ander även flera gånger för diverse småbrott och befann sig under en period på rymmen. År 1909 flyttade han med sin fru till föräldrarna i Karlsudd. Hans fru, Julia Charlotta Ander, kom senare att vittna om att han ett flertal gånger misshandlat henne när han var berusad och att hon varit rädd för att han skulle döda henne. Brottet Den 5 januari 1910 rånade Ander Gerells växelkontor på Malmtorgsgatan 2 i Stockholm, ett brott som han aldrig kom att erkänna. Under själva rånet misshandlade han kassörskan Viktoria Hellsten så illa att hon avled. Vid rånet kom Ander över och 27 öre som senare kom att användas som bevis mot honom då en del av pengarna var nerblodade. Mordvapnet, ett besman, knöts också till Ander. Vid halvelvatiden kom en kolutkörare till ett nu nedsläckt kontor och fann Hellsten på golvet blödande från ett krossår i huvudet och bredvid henne på bordet låg en smörgås som det hade tagits två bett av. Hon var inte vid medvetande och en timme senare avled hon på sjukhuset. En koffert som Ander lämnat kvar på hotell Temperance innehöll delar av rånbytet, blod och Alfreds fotografi samt personbevis. Rättegång och avrättning Makarna Ander greps av polis vid Anders fars stuga på Karlsudds brygga där de låg nakna i en säng på kvällen efter mordet. Frun släpptes på förmiddagen nästa dag, befriad från varje misstanke om delaktighet i brottet. Den 14 maj 1910 dömdes Ander till döden för begånget mord (och tredje resan stöld), en dom som han överklagade i alla instanser. Samtliga instanser upp till Högsta domstolen gav dock Ander avslag på överklagan och avrättningsdatumet fastställdes till den 23 november 1910 klockan 08:00 på morgonen. Han blev den sista människan att avrättas i Sverige då dödsdomen verkställdes av skarprättare Anders Gustaf Dahlman klockan 08:06, med hjälp av den fallbila (giljotin) som införskaffats år 1903 från Frankrike för 3 586 franc. Giljotinen var 4,42 meter hög och 2,38 meter bred. Det sägs att Ander vägrade tala med fängelseprästen före avrättningen och att hans sista ord var en förfrågan till Dahlmans assistent om han fick säga något före avrättningen, vilket emellertid ignorerades. Giljotinen fungerade som väntat och sedan halshuggningen genomförts överlämnades Anders kropp till läkare som kunde konstatera att han lidit av tuberkulos och att han före avrättningen svalt en större porslinsskärva, troligen i ett självmordsförsök. Efter Anders död hamnade ett stycke av hans kranium i Anatomiska institutet i Uppsalas samlingar, och tillhör idag Gustavianum. Ur samtida press "Mördaren-J. Ander har häktats." Stockholm den 6 Jan. 1910 Igår förövades ett mord på Gerells växelkontor i hotell Rydbergs fastighet. Kassörskan blev överfallen av en mansperson och dödad, varefter kassan länsades. Mördaren tog därefter till flykten. Polisen fick dock snart upp ett spår och han infångades. Rånmördaren befanns vara en man vid namn J. Ander. "Anders afrättning" (Aftonbladet 23 november 1910) Exekutionen försiggick i morse å Långholmen Giljotinen för första gång i verksamhet Ingen bekännelse! Den för det ruskiga rånmordet i Gerellska växelkontoret häktade och dödsdömde Alfred Andersson Ander har idag sonat sitt brott med döden. Afrättningen försiggick i morse strax efter kl. 8 å den halvcirkelformiga fängelsegården å Långholmen i närvaro af de officiellt utsedda representanterna... Referenser Noter Tidningar Aftonbladet 23 november 1910, Anders afrättning Dalpilen 1910-01-11, Det ohyggliga rånmordet i Stockholm Litteratur Externa länkar Om Ander - Giljotinen Ander avrättades i. Män Födda 1873 Avlidna 1910 Svenska mördare Personer som blivit avrättade med giljotin Personer som blivit avrättade av Sverige under 1900-talet Personer från Ljusterö socken


source: wikipedia

text: Albert av Sachsen, född 23 april 1828 i Dresden, död 19 juni 1902 på slottet Sibyllenort, son till Johan I av Sachsen och Amalia Augusta av Bayern. Han var kung av Sachsen 1873–1902. Han gifte sig 1853 i Dresden med prinsessan Carola Wasa, dotter till prins Gustav Gustavsson av Wasa (son till Gustav IV Adolf av Sverige) och Luise av Baden. Äktenskapet blev barnlöst. Albert av Sachsen deltog som kapten i kriget mot Danmark 1849, och anförde som general den sachsiska kåren mot preussarna under 1866 års tyska krig. Sedan Sachsen efter freden sistnämnda år slutit sig till Nordtyska förbundet, fick Albert, som då var kronprins, befälet över den 12:e nordtyska armékåren, vilken var bildad av sachsiska trupper. Med uppmärkelse deltog han i fransk-tyska kriget 1870–1871, och efter fredsslutet utnämndes han till tysk generalfältmarskalk. Den 29 oktober 1873 efterträdde han sin far som kung av Sachsen. Källor Gernandts konversationslexikon, Stockholm 1895 Externa länkar Huset Wettin Sachsens regenter Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden Mottagare av Serafimerorden Alumner från Bonns universitet Födda 1828 Avlidna 1902 Män


text: Albrekt av Mecklenburg (), född cirka 1338 i Mecklenburg, död 1 april 1412 i Doberan i Mecklenburg, var kung av Sverige mellan 1364 och 1389 och hertig av Mecklenburg-Schwerin mellan 1379 och 1412. Han var son till hertig Albrekt II och den svenska prinsessan Eufemia Eriksdotter och med honom infördes obotrithövdingen Niklots furstehus (även kallat Mecklenburgska ätten) i den svenska regentlängden. Albrekt var kung av Sverige 1363/1364 till 1389 då han avsattes (han abdikerade formellt först 1405). Han var även hertig av Mecklenburg som medregent från 1379 då fadern dog och som regent från 1384 efter brodern Henriks död. Först 1395, då Albrekt frigivits ur drottning Margaretas fångenskap, kunde han personligen återvända till Mecklenburg och ta upp styret där. Som herre av Mecklenburg är hans korrekta benämning furst Albrekt III av Mecklenburg och hertig Albrekt II av Mecklenburg och Schwerin. Blir till svensk kung Albrekt var andre sonen till hertig Albrekt den store av Mecklenburg och den svenske kungen Magnus Erikssons syster Eufemia. Albrekt stod så att säga i tur som arvtagare av Sveriges krona om kung Magnus och hans son Håkan Magnusson skulle dö. Dessutom kan hertigarna av Mecklenburg enligt vissa källor, med vaga grunder, ha härstammat från Sverkerska ätten via Kristina av Mecklenburg, som i så fall skulle varit dotter till Sverker den yngre. Bakgrunden till upproret mot Magnus Eriksson är en snårig historia. I korthet kan nämnas att Magnus son Håkan Magnusson, kung av Norge, helt sonika lät fängsla sin far beroende på att Magnus inte ville acceptera fredsfördraget vid Greifswald 1361, då Magnus menade att de svenska sändebuden överskridit sina befogenheter. I februari 1362 blev Håkan formellt vald till svensk kung vid Mora sten men kort därefter förlikades far och son och de samregerade Sverige, där Håkan fick sin del av Sverige (området för Skara stift). Under tiden fördes ett kort krig mot Danmark och Valdemar Atterdag men fredsförhandlingar påbörjades hösten 1362. Under dessa förhandlingar valde Håkan att äkta Valdemars dotter Margareta. En anledning till detta kan ha varit för att återfå Skåne. Dock hade de svenska stormännen å Håkans vägnar redan ingått en förlovning med Elisabet av Holstein, en förlovning som nu bröts. Protester utbröt bland stormännen, och situationen eskalerade till ett mer eller mindre öppet uppror. Även den Heliga Birgitta gav luft åt sitt missnöje med Magnus. Till följd härav drevs flera av de ledande stormännen i landsflykt 1363 av kung Magnus. De förvisade stormännen, med drotsen Bo Jonsson (Grip) i spetsen, drog till norra Tyskland, vände sig där till hertig Albrekt den store av Mecklenburg och erbjöd den svenska kronan åt dennes son Albrekt d. y. Albrekt d. ä. gick till slut med på att låta rådsaristokratin sitta med vid styret om de stödde hans maktövertagande i Sverige. Tyskarna landsteg i Sverige med 1 600 man, riddare, väpnare och svenner. De vandrade norrut utan att möta större motstånd och de tyskvänliga städerna Stockholm och Kalmar gav sig utan större blodsspillan. I november 1363 hyllades Albrekt d. y. i Stockholm. Magnus avsattes och flydde till Norge, och den 18 februari 1364 valdes Albrekt formellt till svensk kung vid Mora stenar. De av Magnus landsförvisade stormännen belönades och gavs olika högre poster av Albrekt. Albrekt av Mecklenburg var den förste kungen att använda tre kronor som riksvapen. Han ansåg att han inte kunde använda den tidigare riksymbolen, den avsatte folkungens lejon, men inte heller sitt fädernevapen, ett krönt svart tjurhuvud eftersom detta fördes av hans far som var regerande hertig av Mecklenburg. Frågan måste ha varit brännande: kungens vapen skulle inte bara vara rikets samlande symbol och officiella besittningsmärke; dess förekomst i sigill hade dessutom en avgörande juridisk betydelse, eftersom en utfärdad urkunds rättsliga verkan berodde på dess sigillering. Sigillet i sig kan inte förmedla vilka färger som Albrekt valde till sitt nya vapen. Först i en rimkrönika, som Ernst von Kirschberg påbörjade 1378, syns att kronorna var i guld, ställda i ett blått fält med röda smaragder (dvs de Mecklenburgska färgerna rött, blått och gult). Med dessa färger är vapnet alltjämt i bruk. I gällande lag om rikets vapen kallas det lilla riksvapnet. 1365 återvände Magnus jämte sonen Håkan Magnusson till Sverige med en norsk här samt en styrka med Magnus-trogna svenskar. Vid Gata skog i närheten av Enköping blev Magnus och Håkan besegrade av tyskarna, varvid Magnus tillfångatogs av Albrekt. Kung Albrekt stöddes förutom av sin far även av flera nordtyska furstar samt av hansestäderna. På kung Håkans sida slöt nu danske kung Valdemar Atterdag upp. Mecklenburgarna fick även en svår fiende i den svenska allmogen som ogillade det tyska inflytandet. Delar av allmogen reste sig och understödde Håkan, och för Albrekt blev läget kritiskt sedan Håkan med en här lägrat sig på Norrmalm vid Stockholm 1371. Men med de svenska stormännens hjälp lyckades Albrekt försvara sin ställning, sedan stormännen först avtvingat honom en kungaförsäkran som ökade deras inflytande och kraftigt reducerade Albrekts egen makt. På detta sätt kom en fred till stånd, genom vilken Magnus frigavs mot att en dryg lösesumma utbetalades till Albrekt. Den kungaförsäkran Albrekt blev tvungen att avlägga innebar att han skulle följa rådets beslut i alla viktiga frågor. När en plats i rådet blev ledig skulle de andra rådsherrarna välja en efterträdare bland infödda svenska män. Svenska män skulle också utnämnas som fogdar på rikets slott. Nu var det svenska riket delat. Riksråden hade år 1371 slutit fred med kung Håkan. Håkan fick hela Skara stift, resten stod sedan år 1374 under drotsen Bo Jonsson (Grip)s ägande. Albrekt var fortfarande formellt sett kung av Sverige men i praktiken styrde han endast över Stockholm och några kungsgårdar. Albrekt tvingades ständigt ge efter för adelns vilja, och förödmjukelsen förvärrades genom hånfulla påminnelser från adeln om den kärlek som Sveriges folk hade visat honom genom att välja honom till kung. I en ny försäkran som Albrekt tvingades avge år 1383 fick han tala om hur han "ur sitt hjärta avlägsnat all osämja, misstro och tvedräktsanda mellan Oss och Våra rådgivare, särskilt mellan Oss och Oss älskelige Bo Jonsson". Med "obegränsad tilltro" tyr sig Hans Maj:t till sitt rikes råd och "vill i alla ärenden följa dess vilja och mening". Avsatt som svensk kung Albrekt var numera totalt beroende av rådet och dess mäktigaste man, drotsen Bo Jonsson (Grip), och Albrekts olika försök att sätta en gräns för stormännens expansion och växande inflytande över makten i Sverige omintetgjordes. Efter drotsen Bo Jonssons död 1386 gjorde kungen likväl ett försök att återställa kungamakten. Han ville göra sig till förmyndare för Bo Jonssons barn och änka Margareta Dume samt sägs ha övervägt en reducering, indragning, av adelns gods. Många stormän började känna sig hotade av Albrekts ambitioner att begränsa adelns makt. I Vadstenaklostrets diarium för år 1365 finns antecknat: "Då kom rovfåglarna och slog sig ner på bergstopparna, ty tyskarna tyranniserade landet i många år". För att hindra Albrekts reduktion av gods vände sig de stormän som Bo Jonsson hade utnämnt till verkställare av hans testamente, till drottning Margareta i Danmark med bön om hjälp. Albrekt for över till Tyskland och hämtade en tysk här medan Margareta lät danskar landstiga i Sverige. Enligt sägnen skulle Albrekt ha ansett det nästan under sin värdighet att slåss med "Kung byxlös", som han kallade Margareta. Han påstås ha skickat till henne en alnslång brynsten med hälsningen att hon borde vässa sina nålar och saxar i stället för att regera. I slaget vid Åsle i februari 1389 i närheten av Falköping besegrades och tillfångatogs Albrekt jämte sin son Erik av Margaretas trupper. Margareta ska nu, enligt sägnen, ha hämnats Albrekts tidigare hån. Hon påstås ha låtit klä honom i en narrkåpa, som var 15 alnar i vidd, samt pryda hans huvud med en hätta försedd med ett 19 alnar långt släp. Och som påminnelse om att han en gång begärt henne till gemål lär hon ha lagt honom i sin säng – men bunden till händer och fötter. I Stockholm fortsatte dock de tyska borgarna – som stöttade Albrekt – med ett envist motstånd, och slöt sig samman till ett sällskap som kallade sig hättebröder som ska ha trakasserat svenskarna i staden. Albrekts vänner bland furstarna och städerna i Mecklenburg ansatte också hans tidigare svenska undersåtar så länge han satt fången. De utrustade en mängd kapare som undsatte deras landsmän i Stockholm med livsmedel, försökte befria Albrekt ur fångenskapen, hemsökte Nordens kuster och bedrev sjöröveri. Far och son frisläpptes 1395 mot villkor att efter tre år antingen betala en dryg penningsumma eller överlämna Stockholm till Margareta. Till följd av detta fördrag tog Margareta Stockholm i besittning 1398. Några år därefter upphörde också de tyska sjörövarnas härjningar. Kung Albrekt tillbringade drygt sex år i Margaretas fångenskap, från 24 februari 1389 till 26 september 1395. Väl fri begav sig Albrekt till Mecklenburg, där han 1384 efterträtt sin äldre bror Henrik såsom hertig men hans anhängare, de så kallade vitalianerna, intog Gotland och höll sig kvar där till 1398, då ön intogs av Tyska orden. Mot penningersättning förmåddes Albrekt och Tyska orden att avstå ön, och ön överlämnades 1408 till den nordiska unionskungen Erik av Pommern. Albrekt dog 1412 och begravdes i klosterkyrkan i Doberan i Mecklenburg. Äktenskap och barn Albrekt gifte sig 1359 med Rikardis av Schwerin (död 1377), ett äktenskap vars kontrakt upprättats i Wismar redan 12 oktober 1352. Paret fick följande barn: Erik (omkring 1365–1397), svensk kronprins och herre av Gotland Rikardis Katarina (omkring 1370/1372–1400), gift i Prag 1388 med kejsarens yngre son Johan av Böhmen (1370–1396), markgreve av Mähren och hertig av Görlitz (Lausitz) Albrekt gifte om sig i Schwerin 12–13 februari 1396 med Agnes av Braunschweig-Lüneburg (död 1430/1434). Paret fick följande barn: Albrekt V av Mecklenburg (död 1423), hertig av Mecklenburg och Schwerin Se även Bjälboätten Upproret mot Magnus Eriksson Referenser Fotnoter Allmänna Den svenska historien: Medeltid 1319-1520. Bonniers (1966), sid. 74–83. Vidare läsning Födda 1300-talet Avlidna 1412 Hertigar av Mecklenburg Huset Mecklenburg Personer i Tyskland under 1300-talet Män Sveriges regenter Avsatta regenter


text: Hertig Albrekt "den store" av Mecklenburg och Schwerin, Albrekt d. ä., tyska Albrecht "der Grosse", ibland Albert, född 1318, död 18 februari 1379 i Schwerin, begravd i klosterkyrkan i Doberan, var den förste hertig av Mecklenburg och Schwerin. Albrekt "den store" var son till furst Henrik II av Mecklenburg (död 1329) och Anna av Sachsen-Wittenberg (död 1327). Vid faderns död efterträdde han denne 1329 som furst Albrekt II av Mecklenburg. 1348 erhöll Albrekt hertigtitel, och 1358 blev han även hertig av Schwerin. Till följd av detta kallas han även för hertig Albrekt I av Mecklenburg och Schwerin. Han styrde sina båda hertigdömen intill sin död 1379. Biografi När Albrekt efterträdde sin 1329 döde fader som furste i Mecklenburg fick han stå under förmyndarskap till 1336. Den 8 juli 1348 upphöjdes Albrekt av kejsar Karl IV till hertig och inträdde därmed i riksfursteståndet. Liksom kejsar Karl IV understödde Albrekt till en början Valdemar "den falske" i Mark Brandenburg men försonades 1350 med markgreve Ludvig. Efter greve Otto I av Schwerins död 1357 köpte Albrekt 1358 för 20 000 silvermark de grevliga rättigheterna i Schwerin av dennes bror och arvtagare Nikolaus. Albrekt kunde därefter se sig som herre av två hertigdömen, Mecklenburg och Schwerin. Albrekt strävade efter att öka Mecklenburgs inflytande i Norden; hans äldste son Henrik fick gifta sig med en dotter till Valdemar Atterdag, och han försökte bland annat vinna den danska kronan åt sonsonen. Själv hade han gift sig med svenske kungens syster, Eufemia Eriksdotter. När hans andre son, Albrekt d. y., kallades till Sverige 1363 följde Albrekt d. ä. med, och han var i själva verket den drivande kraften i sonens politik. Äktenskap och barn Albrekt gifte sig i Rostock den 10 april 1336 med svenska prinsessan Eufemia Eriksdotter (1317-1363/1370), ett äktenskap vars kontrakt upprättades i Bohus fästning redan den 24 juli 1321. Paret fick följande barn: Henrik Bödeln av Mecklenburg (1337/1338-1383), hertig av Mecklenburg och Schwerin Albrekt av Mecklenburg (1338/1340-1412), kung av Sverige Ingeborg av Mecklenburg (omkring 1340-1395), gift 1. med hertig Ludvig VI av Bayern (död 1365), gift 2. med greve Henrik II av Holstein (död 1381/1389) Magnus I av Mecklenburg (omkring 1345-1385), hertig av Mecklenburg och Schwerin Anna av Mecklenburg (död 1415), gift med greve Adolf IX av Holstein (död 1390) Albrekt gifte om sig före 4 mars 1378 med Adelheid av Honstein (död 1405 eller senare). Referenser Eberhard Holz / Wolfgang Huschner (Hrsg.): Deutsche Fürsten des Mittelalters. Edition Leipzig, Leipzig 1995, Allgemeinen Deutschen Biographie (ADB), band 1, sida 271 Hertigar av Mecklenburg Personer i Tyskland under 1300-talet Födda 1318 Avlidna 1379 Män


text: Alexander III, född Rolando Bandinelli cirka 1100 i Siena, Italien, död 30 augusti 1181, var påve från den 7 september 1159 till sin död den 30 augusti 1181. Biografi Rolando Bandinelli föddes i en framstående släkt från Siena. Han blev professor vid universitetet i Bologna, där han utmärkte sig som kanonist när han utgav kommentarer till Gratianus Decretum, vilka i folkmun fick titeln Summa Magistri Rolandi. År 1150 kallades han till Rom av påve Eugenius III, och han gjorde snabb karriär i kyrkan. Han upphöjdes till kardinaldiakon av Santi Cosma e Damiano och året därpå till kardinalpräst av San Marco, och sedan påvlig kansler. Påve Hadrianus IV utnämnde Bandinelli till sin rådgivare, och han tillhörde navet i den grupp kardinaler som försökte bryta förbindelserna med Tyskland genom att ingå allianser med Neapel och normanderna. Till Fredrik I Barbarossa sade kardinal Bandinelli i Besançon (1157) att kejsarkronan var ett påvligt beneficium och därefter hade han skaffat sig fiender för livet hos de tyska furstarna. Vid den konklav av 22 kardinaler som sammanträdde efter Hadrianus död röstade samtliga utom tre på Rolando Bandinelli; detta trots att nio var öppet lojala mot kejsaren. Han antog påvenamnet Alexander men det kejserliga partiet utsåg en motpåve, Victor IV. Trots tumult kröntes Alexander till påve den 20 september 1159. Det ålåg kejsaren att bilägga schismen och han sammankallade till möte i Pavia. Genom att tilltala motpåven som Victor IV och påven som kardinal Rolando, försade han sig och visade på sin partiskhet. Påven hävdade därför att rättegången var ogiltig, och att han vägrade lägga sin lagliga rätt i händerna på en sådan. Kejsaren kom som väntat fram till att motpåven skulle vara den giltige påven. När Alexander mottog domen, befann han sig i Anagni, och där exkommunicerade han kejsaren samt frigjorde sig från sina trohetsband. Schismen fortfor i 17 år, och fick inte ett slut förrän Barbarossa besegrats vid slaget vid Legnano 1176. Under schismen levde Alexander i landsflykt i Frankrike, vilket fick till följd att påvens makt och katolicismen stärktes där. Henrik II av England var en annan han fick tillfälle att möta, när denne gick i strid mot Thomas Becket, där Alexander hävdade kyrkans rätt mot kungen. Efter att Becket mördats 1170 lyckades Alexander förmå kungen till att erkänna de rättigheter som han nekat kyrkan genom Becket. Vidare gjorde sig Alexander känd som en motståndare till slaveriet. Alexander III vigde 1164 den förste svenske ärkebiskopen, Stefan, som hade sitt säte i Uppsala. År 1179 presiderade Alexander vid Tredje Laterankonciliet. Han uppmuntrade den akademiska strömningen som genomsyrade Europa och som ledde till att flera universitet grundades. Han avled i Civita Castellana och begravdes i Laterankyrkan. Bilder Källor Noter Webbkällor Tryckta källor Externa länkar Påvar Italienska kanonister Födda 1100 Avlidna 1181 Män Personer i Kyrkostaten under 1100-talet Gravsatta i San Giovanni in Laterano Personer från Siena


text: Alexanderparakit (Psittacula eupatria) är en papegoja som lever i södra och sydöstra Asien. Utseende Alexanderparakiten är med en kroppslängd på 50–62 centimeter en mycket stor papegoja som i stort är en jätteversion av den nära besläktade halsbandsparakiten (Psittacula krameri). Likt denna är alexanderparakiten i stort sett helgrön med smala vingar och mycket lång smal stjärt. Den skiljer sig genom den mycket grövre röda näbben samt den rödaktiga inre framvingen som på sittande fågel ger den en rödbrun skulderfläck. Utbredning och systematik Alexanderparakit delas in i fem underarter med följande utbredning: Psittacula eupatria nipalensis – östra Afghanistan till Pakistan, norra Indien och Bangladesh Psittacula eupatria eupatria – södra Indien och Sri Lanka Psittacula eupatria magnirostris – Andamanerna och Nikobarerna Psittacula eupatria avensis – norra Myanmar och närliggande nordöstra Indien Psittacula eupatria siamensis – Thailand till Laos, Kambodja och Vietnam Små populationer finns även i Belgien, Nederländerna, Tyskland och i Istanbul i Turkiet som härstammar från burfåglar som rymt, likaså även i Mellanöstern i Iran, Förenade Arabemiraten och Qatar. Levnadssätt Alexanderparakiten hittas i skogar, lundar, jordbruksområden och mangroveträsk från havsnivån upp till 900 meters höjd. Den lever av olika sorters frön, säd, knoppar, blommor, frukt och nötter. Fågeln ses vanligtvis i små flockar men kan bilda stora grupper i områden med stor födotillgång eller när den tar nattkvist. Häckning Alexanderparakiten häckar från november till april och bygger vanligen sitt bo i använda trädhål, men kan ibland häcka i en spricka i en byggnad eller gräva ut ett hål i ett träd på egen hand. Honan lägger två till fyra vita ägg som ruvas i genomsnitt i 24 dagar. Ungarna är flygga vid sju veckors ålder och är beroende av sina föräldrar tills de är tre till fyra månade gamla. Status och hot Arten har ett stort utbredningsområde men minskar relativt krafigt i antal till följd av förföljelse, habitatförlust och fångst för vidare försäljning som burfåglar. Internationella naturvårdsunionen IUCN kategoriserar därför arten som nära hotad. Namn Fågelns svenska namn syftar på Alexander den store som sägs ha exporterat stora antal från Punjab till europeiska länder där de ansågs vara statusföremål för adel, kungligheter och krigsherrar. Externa länkar Läten på xeno-canto.org Referenser Östpapegojor Fåglar i orientaliska regionen


text: Hornuggla (Asio otus) är en fågel tillhörande familjen ugglor. Den har en ovanligt vid utbredning och häckar i Europa, Asien och Nordamerika. Till största delen är den flyttfågel. Globalt anses beståndet vara livskraftigt. I Sverige har den dock minskat i antal och kategoriseras numera som nära hotad. Kännetecken Utseende Hornugglan är en medelstor uggla som mäter 31–37 cm, har ett vingspann på 86–98 cm och väger 245–400 gram. Den har långa örontofsar som kan resas och riktas uppåt. Honan är större än hanen och har mörkare fjäderdräkt. Hornugglans brunaktiga fjädrar är vertikalt streckade. Fågeln är spräcklig och vattrad i svartbrunt, rostgult och vitt på ovansidan. Bröst och buk är rostgula och vita med svartbruna längsfläckar. Tarsen och tårna är helt fjäderklädda. På den sittande fågeln når vingen nedanför stjärten. Den andra handpennan är inskuren i det yttre fanet, den första i det inre. Ett kännetecken är också dess orangefärgade lysande iris. Hornugglan är svårsedd dagtid då den kamouflerar sig genom att sitta på en trädgren tätt intill stammen. Den drar då ihop fjäderdräkten och kroppen vilket ger den ett mycket smalt och avlångt utseende. Under flyttningen kan den vara lättare att observera då den sträcker över land och nära kusten. Läten Gamla hornugglor är relativt tystlåtna, med ett svagt och nasalt "peh-äv" från honan och sången från hanen ett djupt "oh" som upprepas var 2,5 sekund. Desto ljudligare är ungarnas tiggläte, ett tvåstavigt, klagande "pii-eh" som kan höras över en kilometer. Utbredning och taxonomi Hornuggla påträffas över stora delar av Palearktis, i norra Afrika, Europa och i norra Asien så långt österut som till Kina och Japan, samt i söder till nordvästra Indien. Den förekommer även över stora delar av Nordamerika så långt söderut som norra Mexiko. De populationer som häckar i nordligare regioner är flyttfåglar eller uppträder nomadiskt under dåliga sorkår. De sydligare populationerna är stannfåglar. Hornugglan delas in i fyra underarter med följande utbredning Asio otus tuftsi – förekommer från västra Kanada till nordvästra Baja California, i södra Texas och norra Mexiko. Asio otus wilsonianus – förekommer från södra centrala, och sydöstra Kanada till södra centrala USA Asio otus otus – förekommer i Europa, Asien och Nordafrika Asio otus canariensis – endemisk för Kanarieöarna Tidigare behandlades afrikansk hornuggla (Asio abyssinicus) med sina två underarter abyssinicus och graueri som underarter till hornuggla. Förekomst i Sverige Hornugglan är ganska vanlig i södra och mellersta Sverige, upp till ungefär 62° nordlig bredd. Större delen av den svenska stammen flyttar söderut på hösten men några övervintrar i södra Sverige, främst i Skåne. Ekologi Hornugglan undviker starkt ljus och tillbringar ofta dagen sovande i träd, som exempelvis tall. I skymningen flyger den ut för att söka efter föda, som framför allt består av mindre däggdjur som sork men även insekter. Häckningssäsongen infaller i Europa vanligtvis mellan februari och juli och i Nordamerika från mars till maj. Den placerar sitt rede i övergivna bon efter andra fåglar, exempelvis av kråkfåglar eller hökar och allra oftast i barrträd. Den lägger i snitt tre till fem ägg som ruvas av honan i 25–30 dagar. Ungarna tas om hand av båda föräldrarna. Hornugglan och människan Status och hot Hornugglan har ett mycket stort häckningsområde och den har en stor global population. Den europeiska populationen uppskattas till 304 000–776 000 par vilket innebär 609 000–1 550 000 adulta individer. Eftersom Europa utgör cirka 28 procent av det globala utbredningsområdet är en uppskattning att den globala populationen består av 2 180 000–5 540 000 adulta individer, men detta är osäkra siffror. Den amerikanska populationen har genomgått en svag minskning under de senaste 40 åren medan den europeiska utvecklingstrenden är stabil. IUCN bedömer dock hornugglan som ohotad och kategoriserar arten som livskraftig. Status i Sverige Hornugglan har minskat i antal under de senaste åren. I 2020 års rödlista listar Artdatabanken därför den som nära hotad (NT). Det svenska beståndet uppskattas till 12 000 häckande individer. Namn Ett äldre namn är skogsuv. Dialektalt har hornuggla i trakten kring Abbekås kallats kuderusk. I trakten av Kullen betyder dock kuderusk istället skäggsimpa. Referenser Noter Källor Externa länkar Sveriges Radio: P2-fågeln - Hornuggla Dansk ornitologisk forening Läten på xeno-canto.org Fåglar i palearktiska regionen Fåglar i nearktiska regionen Fåglar i orientaliska regionen Ugglor


text: Två runinskrifter är kända från Hagia Sofias balustrader. De antas av forskningen vara ristade av väringagardet i Konstantinopel (dagens Istanbul) någon gång under 1000-talet, som ett slags dåtida "klotter". Den första runinskriften upptäcktes 1964 på en balustrad i södra galleriets översta våning. Fyndet publicerades av Elisabeth Svärdström i Fornvännen 65 1970. Av inskriptionen är bara delar av förnamnet Halvdan läsligt '-alftan'. Väringarnas vanligaste inskription var "NN ristade dessa runor" och det är möjligt att inskriften i Hagia Sofia följt den formen. I samma balustrad upptäckte Folke Högberg 1975 ytterligare en runinskription. Inskriptionen återupptäcktes 1988 av Mats G. Larsson som publicerade dem i Fornvännen 84 följande år. Han bedömde inskriften som ofullständig och läste 'ari:k'. Enligt Larsson var detta början på "Are (gjorde dessa runor)". Högberg gjorde ursprungligen en annan uttolkning och fick 1997 stöd av Svein Indrelid som istället tolkade inskriptionen som "Árni", det vill säga Arne, en enkel signatur. Denna uttolkning bedöms idag som mer sannolik än Larssons. Se även Alfabetisk lista över runinskrifter Pireuslejonet Graffiti Referenser James E. Knirk, Runer i Hagia Sofia i Istanbul, Nytt om runer 14 (1999), 26-27 Relics Of The Varangians - Graffiti in Hagia Sophia (med bilder) Noter Runinskrifter i Turkiet Bysantinska riket under 1000-talet


text: Anders Per-Arne Björck (i riksdagen kallad Björck i Nässjö), född 19 september 1944 i Nässjö i Jönköpings län, är en svensk politiker (moderat) och ämbetsman. Han var riksdagsledamot 1969–2002, försvarsminister 1991–1994 samt landshövding i Uppsala län 2003–2009. Biografi Uppväxt och utbildning Björck är son till lagerchef Arne Björk och hårfrisörskan Ann-Marie Svensson. Han gick på Centralskolan i Nässjö och tog studentexamen 1966 vid Nässjö högre allmänna läroverk. Politik Ungdomspolitik Björck inledde sin politiska karriär som bland annat riksordförande i Konservativ skolungdom 1963–1965, 1964 satt han i SECOs styrelse och i Högerns ungdomsförbund respektive Moderata Ungdomsförbundet 1966–1971. Björck var president för Nordisk Ungkonservativ Union 1968-1970. Invald i riksdagen År 1969 valdes han in i riksdagen. Björck var vicepresident i The Conservative and Christian Democratic Youth Community of Europe 1970–1972 och tillhörde konstitutionsutskottet 1974–1991. Han var ledamot av Europarådets parlamentariska församling 1976–1992, vice president där 1980–1981, 1984–1985 och 1988–1989. Björck var styrelseledamot av Moderata samlingspartiet från 1981. År 1989 valdes han som förste svensk till president i Europarådets parlamentariska församling. Han var ordförande i European Democratic Group 1985–1989, Sveriges Television AB 1978–1991, Sveriges Radio 1979–1991 och var ledamot av presstödsnämnden 1978–1991. Björck var vice ordförande i konstitutionsutskottet 1982–1991. Björck har medverkat i flera offentliga utredningar rörande författnings- och massmediefrågor och har varit moderaternas talesman inom dessa områden. Försvarsminister Björck var försvarsminister i Regeringen Carl Bildt 1991–1994. Förste vice talman 1994 valdes Björck till att bli riksdagens förste vice talman, vilket han var till och med 2002. När Björck lämnade riksdagen efter många decennier skrev han en debattartikel där han beskrev hur riksdagen när han började var startpunkten för politiska processer, men när han slutade var riksdagen ändstationen. Startpunkten var då istället medierna. Senare år, övriga aktiviteter Från årsskiftet 2002/2003 till 2009 var Anders Björck landshövding i Uppsala län. Björck arbetar sedan 2009 som pr-konsult åt JKL. Anders Björck är medlem i Svenska Frimurare Orden, Odd Fellow Orden och ledamot av och ordförande i styrelsen för herrklubben Sällskapet. Han utsågs till "Årets smålänning" under prisets debutår 1988. Björck var ordförande i International Foundation of Airline Passengers 1986-1989. Anders Björck var förbundsordförande i Svenska pistolskytteförbundet 2003–2009. Familj Björck gifte sig 1975 med Py-Lotte von Zweigbergk (född 1948), dotter till direktör Sverker von Zweigbergk och Astrid Sigström. Tillsammans har de dottern Anne Björck. I populärkulturen Lasse Tennander har gjort en låt på plattan Nu som heter "Försvarsminister Anders Björck". Björck omnämns flera gånger i Galenskaparnas låt "Den offentliga sektorns rap". I Jan Guillous Hamilton-böcker förekommer Anders Björck lätt maskerad som den moderate försvarsministern Anders Lönnh. I Cirkus Miramars låt "Oolong & Lucky Strike" förekommer Anders Björck i första textraden, "så fäller björken sina löv den säger hellre död än röd men vad vet en björk om världen den relativa världen". I dokumentären H:r Landshövding följde filmaren Måns Månsson Anders Björck under Linnéåret 2007. Filmen blev Guldbaggenominerad i kategorin Bästa dokumentärfilm. Citat Anders Björck brukar tillskrivas citatet: "För det första har jag aldrig sagt det, för det andra är jag felciterad och för det tredje skulle det aldrig ha kommit ut" vilket han fällde i TV-programmet Snacka om nyheter den 15 november 1998. Uppdrag i riksdagen Förste vice talman 1994–2002 Suppleant i försvarsutskottet 1971–1973 och 1994–2002 Ledamot (1974–1991 och 1994–1998), vice ordförande (1982–1991) och suppleant (1998–2002) i konstitutionsutskottet Ledamot i socialförsäkringsutskottet 1971–1973 Ledamot (1982–1991 och 1994–2002), ordförande (1982–1983) och vice ordförande (1983–1991 och 1994–2002) i Europarådets svenska delegation Ledamot i krigsdelegationen 1979–1991 och 1993–2002 Ledamot i riksdagsstyrelsen Suppleant i utrikesnämnden 1985 och 1994–2002 Ledamot i valberedningen 1982–1991 3:e vice ordförande i moderata förtroenderådet Priser och utmärkelser H. M. Konungens medalj i guld av 12:e storleken med Serafimerordens band, Kon:sGM12mserafb (2003) Storkors av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden, StkTyskRFO2kl (1996) Se även Ebbe Carlsson-affären Referenser Externa länkar Landshövdingar i Uppsala län Sveriges försvarsministrar Vice talmän i Sveriges riksdag Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för högern Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna Sveriges riksdags ålderspresidenter Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj Svenska politiker under 1900-talet Personer från Nässjö Födda 1944 Levande personer Män Förbundsordförande för Moderata ungdomsförbundet Sidor som använder mallen iriksdagenkallad Regeringen Carl Bildt


text: Algot Brynolfsson, född cirka 1228 (möjligen tidigare, knappast senare), död någon gång under åren 1298–1302, var svenskt riksråd och lagman i Västergötland. Algot räknas som stamfar till Algotssönernas ätt. Sigillvapen: först ros i fyrstyckad sköld, senare ett stort A. Första gången Algot Brynolfsson omnämns i källorna är 1260, då han var gift med en i övrigt okänd Margareta Petersdotter (död senast 1374), som möjligen var dotter till Algots företrädare i lagmansämbetet, Peter Näf (Lejon). Algot Brynolfsson blev lagman senast 1270 och var det fortfarande 1288, då en av hans söner, Folke Algotsson, gjorde sig skyldig till brudrov och flydde med bruden till Norge. Till följd av sonens tilltag tvingade han avgå som lagman. Han och en annan av hans söner, Rörik, tillbringade en tid i fångenskap men båda frigavs 1289. Brynolf Algotsson Biskop i Skara. Magnus Algotsson frigiven ur fängelse 1298 Karl Algotsson följde med till Norge, greps och avrättades vid återkomst till Sverige från Norge år 1289 Folke Algotsson bortförde år 1288 Ingrid Svantepolksdotter. Död i Norge. Bengt Algotsson, följde med till Norge Rörik Algotsson fängslades Peter Algotsson, var kunglig kansler under Magnus Ladulås. ? Nils Algotsson Källor Äldre svenska frälsesläkter, vol I:1 s Noter Vidare läsning Lagmän i Västergötland Födda 1228 Män Avlidna okänt år Personer i Sverige under 1200-talet Algotssönernas ätt Svenska riksråd under 1200-talet


text: Alice av Storbritannien, född 25 april 1843, död 14 december 1878 i Darmstadt av difteri, brittisk prinsessa, storhertiginna av Hessen. Dotter till prins Albert av Sachsen-Coburg-Gotha och Viktoria I av Storbritannien. Gift 1862 med storhertig Ludvig IV av Hessen. Hon var 1861–1862, tillsammans med systern Louise, sekreterare åt sin mor, drottning Viktoria. Biografi Tidigt liv Prinsessan Alice föddes 25 april 1843 på Buckingham Palace i London och var tredje barnet till drottning Viktoria av Storbritannien och prins Albert av Sachsen-Coburg-Gotha. Som andra dotter mottogs hennes kön med blandade känslor, och till och med Kronrådet sände sina "gratulationer och beklagande" till hennes föräldrar. Hon döptes den 2 juni 1843 med namnen Alice Maud Mary i private kapellet i Buckingham Palace av ärkebiskopen av Canterbury William Howley. Alice fick sitt namn för att hedra Victorias första premiärminister, Lord Melbourne, som en gång sagt till Victoria att Alice var hans kvinnliga favoritnamn. Vid hennes födsel flyttade familjen tillfälligt från Buckingham Palace till Osborne House på Isle of Wight (1844). Hennes uppfostran övervakades av fadern och dennes vän baron Stockmar och hon fick liksom sina syskon lära sig praktiska saker som hushållsarbete, laga mat och snickra. Familjen levde privat ett enkelt liv, bar "medelklasskläder" och sov i dåligt uppvärmda och enkelt möblerade rum. Alice beskrivs som känslosam, lättrörd, men med ett hetsigt temperament. 1854, under krimkriget, besökte hon sårade soldater på sjukhus med sin mor och äldre syster, och hon besökte även arrendatorer på de kungliga godsen och var nyfiken på hur icke kungliga levde. Alice hade ett nära förhållande till sin äldsta syster Viktoria och sin äldsta bror Edvard, senare Edvard VII av Storbritannien. Hon skötte sin mormor vid dennas död i mars 1861, och var sedan den som var till störst tröst för modern vid faderns död senare samma år. Vid faderns död underrättade hon sin bror mot moderns vilja, då modern förebrådde sin äldste son för faderns död. Vid denna tid blev hon, assisterad av sin syster Louise, moderns privatsekreterare och skötte kontakten mellan regeringen och drottningen. Giftermål År 1860 gav drottningen sin äldsta dotter, Preussens kronprinsessa, i uppdrag att leta reda på lämpliga kandidater för ett äktenskap med Alice. Victoria ville egentligen att hennes barn skulle gifta sig av kärlek men realiteten var annorlunda. Prins Vilhelm av Oranien och prins Albert av Preussen föreslogs, samt även prins Ludvig av Hessen, som 1860 inbjöds med sin bror Henrik till Windsor Castle, officiellt för att titta på Ascot-tävlingarna men egentligen för att inspekteras. Då bröderna reste hem förklarade Alice att hon var attraherad av Ludvig, och paret förlovades år 1861. Alice gifte sig 1862 på Osborne House. Bröllopet beskrivs som det sorgligaste bröllopet i kungahuset, då både Alices mor och bror Alfred grät under ceremonin. Under smekmånaden i S:t Claire ska Victoria ha blivit avundsjuk på dotterns lycka. Livet i Hessen Alice välkomnades med entusiasm vid ankomsten till Darmstadt i Hessen. Det rådde dock missnöje med kravet på att ett palats skulle byggas åt Alice, så paret fick av monarken ett enkelt hus vid gatan som bostad, vilket Alice dock trivdes med. Några år senare reglerades dock det hela och ett nytt palats, Neues Palais, kunde byggas i Darmstadt. Alice besökte England vid broderns bröllop 1863 men återvände snart. Drottning Victoria tyckte illa om Alices lyckliga relation med Ludvig, eftersom detta innebar att Alice sällan besökte England, vilket ledde till en spänd relation mellan Alice och modern. Under kriget med Preussen 1866 kom Alice och hennes syster, Preussens kronprinsessa, på motsatta sidor av konflikten. Hon skickade sina barn till England och arbetade i sjukhusen i Hessen, trots att hon då var gravid. Hon var bekant med Florence Nightingale, och införde ventilation och hygien på sjukhusen efter dennas råd. Då preussiska trupper stod utanför staden uppmanade hon sin makes farbror, Ludvig III av Hessen-Darmstadt, att ge efter för Preussens krav, vilket upprörde en del. Preussen intog snart därefter staden. Alice skrev till modern om Preussens plundring av Hessen, och modern skrev till Alices äldre syster, Preussens kronprinsessa, som dock sade sig oförmögen att förhindra det; att Hessens och Preussens kronprinsessor var syskon antas dock ha inverkat på det faktum att Preussens tillät Hessens monark att behålla sin tron. Alice var vän med teologen David Friedrich Strauss; hon delade hans kritik av kristendomen, gjorde honom till sin föreläsare och presenterade honom för Preussens kronprinspar. Alice och Ludvig besökte England 1871, där hon av en slump kom att ha huvudansvaret för vården av prinsen av Wales under hans svåra tyfoidfeber. Drottning Victoria ogillade att Alice ammade sina barn, tyckte att hennes intresse för gynekologi och fysik var chockerande, hennes pengaproblem pinsamma och hennes sätt att kritisera moderns livslånga sorgeperiod oförskämd. Alice tog sin son Fritz död 1873 mycket hårt. Hon brevväxlade med socialreformatorn Octavia Hill. 1877 besteg maken tronen i Hessen, och Alice blev storhertiginna. Hon försökte som sådan driva igenom sociala reformer i Hessen men plågades av sin impopularitet och sina plikter som storhertiginna. Hon besökte England på semester 1878. Vid sin återkomst till Hessen blev hon, efter att själv ha vårdat flera sjuka i familjen, själv sjuk i difteri och dog. Familj Gift 1862 på Osborne House, Isle of Wight, med sedermera storhertig Ludvig IV av Hessen (1837–1892). Barn: Viktoria av Hessen (1863–1950), mor till Louise Mountbatten, Louis Mountbatten och Alice av Battenberg. Elisabeth av Hessen (1864–1918), gift med Sergej Alexandrovitj av Ryssland (1857–1905). Irene av Hessen (1866–1953), gift med Henrik av Preussen. Ernst Ludvig av Hessen (1868–1937), Hessens siste storhertig. Friedrich av Hessen (1870–1873), dog av blödarsjuka. Alexandra av Hessen (Alix) (1872–1918), gift med tsar Nikolaj II av Ryssland (båda avrättade vid ryska revolutionen 1918). Marie av Hessen (1874–1878), dog av difteri. Galleri Referenser Packard, Jerrold M., "Victoria's Daughters" , St Martin's Press, New York, USA 1998 Fotnoter Huset Sachsen-Coburg-Gotha Brittiska prinsessor Tyska hertiginnor Födda 1843 Avlidna 1878 Kvinnor Mottagare av Sankta Katarinas orden


text: Additiv färgblandning, eller optisk färgblandning, är blandning av ljus med olika färg. Primärfärgerna som används är oftast rött, grönt och blått, och i RGB-systemet som används i bildskärmar blandas strålning med tre specificerade våglängder. Rött och grönt ger gult, rött och blått ger magenta, blått och grönt ger cyan. Gult, magenta och cyan kallas i detta sammanhang sekundärfärger. Med balanserad styrka av ljus med de tre primärfärgerna får man fram vitt, och genom att reglera styrkan av de olika ljuskällorna kan man få fram alla uppfattbara kulörtoner. I det mest renodlade exemplet, som på bilden, skapas blandningen genom att ljus från olika färgade ljuskällor belyser en och samma yta. På bildskärmar används i stället små lysande punkter med de tre primärfärgerna, och blandningen sker i betraktarens öga. Samma sak gäller det ljus som reflekteras från små punkter i färgtryck eller i den konstmålningsteknik som kallas pointillism. Se även Subtraktiv färgblandning Färgsystem Källor Valberg, Arne: A guide to light and colour demonstrations 2015. Norwegian University of Science and Technology. Sid 11-13. Färglära


text: Axel Tallberg, född 23 september 1860 i Gävle, död 8 januari 1928 i Solna, var en svensk grafiker, målare och skriftställare. Biografi Han var son till gjutmästaren Carl Erik Tallberg och Kristina Johansson och från 1900 gift med Greta Kristina Katarina Santonsson och far till Lizzie Tallberg. Han växte upp i Falun och efter avslutad skolgång studerade han vid Konstakademien 1879–1882 där Albert Theodor Gellerstedt undervisning i etsningskonsten gav honom ett livslångt intresse. De följande tolv åren vistades han utomlands med något enstaka kortare besök i Sverige. Han reste runt i Italien Frankrike, Spanien, Nordafrika och Tyskland 1883–1885. Under resorna utförde han landskapsmålningar i akvarell och studerade etsningar. Hans önskan att lära sig etsningskonsten från grunden resulterade i att han studerade vid konstakademien i Düsseldorf 1885 och i England 1889–1895 för att där ytterligare förfina sina kunskaper om etsteknik. Det var emellertid besvärligt att vid den tiden lära sig etsningskonstens alla kemiska och tekniska metoder då de utövande konstnärerna var ovilliga att dela med sig av några kunskaper. Det var en inställning som Tallberg avskydde och själv kom han aldrig att dölja något för blivande konstnärer. I London fick han kontakt med Axel Herman Hägg och utförde på dennes uppmaning ett porträtt i etsning. Under sin vistelse i England bodde han största delen i Burnham vid Windsor och var tidvis verksam som konstlärare. Från London skrev han ett brev till Konstakademien 1893 där han motionerade om upprättande av en frikurs i etsning och därmed förbundna gravyrmetoder för Akademiens elever. Resultatet blev att den så kallade Tallbergska kursen startade i Konstakademien nya lokaler 1895. Den första årskursen finansierades till stor del av bidrag från Konstakademien, Föreningen för grafisk konst och Generalstabens litografiska anstalt. Efter den lyckosamma kursen 1895 blev anslagen från Konstakademien sporadiska och de kunde inte heller upplåta lokaler till Tallberg och hans kursverksamhet så hans undervisning i etsning de följande åren förde en tillfällighetsbetonad och osäker tillvaro i olika lokaler. Han fortsatte dock sin undervisning och fick ett stort antal elever till sina kurser huvudsakligen från konstakademien däribland Carl Larsson, Albert Engström, Ferdinand Boberg, prins Eugen och Anders Zorn. Han gav 1901 en kurs i etsning för medlemmarna i Konstnärsförbundet och åtskilliga senare namnkunniga svenska konstnärer sökte upp honom under dessa år för att lära sig etsningstekniker. Riksdagen beslöt 1908 att tillskjuta medel till en statlig etsnings- och gravyrskola vid Konstakademien och i mars 1909 startade den första etsningskursen med Tallberg som lärare och föreståndare för verksamheten. Han utnämndes till vice professor 1910 och kvarstod i denna tjänst fram till sin avgång 1926. Tallberg var praktiskt taget ensam lärare för en hel generation svenska grafiker. Tallberg var Falugrafikernas förebild och i viss mån läromästare. Han anses ha stor del i att grafiken fick högre status i Sverige. Hans egna blad är oftast etsningar och främst är han känd för sina porträtt, av bland andra Oscar II, Lev Tolstoj och Theodore Roosevelt. Dessutom finns det ett femtiotal blad med motiv från Gamla stan, Stockholm. Tallberg arbetade i flera olika etstekniker, som linjeetsning, crayonetsning, mezzotint, aquatint och någon gång i torrnålsradering. Han medverkade sparsamt i utställningar men var representerad vid Grafiska sällskapets retrospektiva utställning på Konstakademien 1911–1912 och samma förenings utställning på Malmö museum 1912 och han deltog med tio grafiska blad i Föreningen för Grafisk Konsts portföljer. Tallberg verkade som illustratör för både i svenska och utländska tidskrifter och grundade 1895 veckotidskriften Förgät-mig-ej. Som skriftställare utgav han några läroböcker bland annat Några ord om etsning 1912 som senare tryckes i nya utgåvor under andra titlar och Tallbergska kursen samt konstnärsmonografier över Knut Ander 1913 och Anders Zorn 1919. Han medverkade även som journalist och illustratör i tidningspressen samt korrespondent för den engelska tidningen The Studio. Som konstkritiker medverkade han i Nya Dagligt Allehanda och några mindre landsortstidningar. Han var ledamot av Royal Society of Painter-Etchers samt av Royal Archaeological Institute, båda med säte i London. Tallberg är representerad vid bland annat Nationalmuseum i Stockholm, Göteborgs museum och Västerås konstförenings galleri. Han tilldelades medaljen Litteris et Artibus 1896. Axel Tallberg är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm. Verk i urval Liktåg å romerska Campagnan 1884 Vietri 1884 Utsikt vid Prestnibble 1886 Slottet Doune i Skottland 1887 Engelsk landskyrka 1888 Afton 1889 Porträtt av A. H. Hägg 1889 Skymning i bokskogen 1890 Gammal man 1892–93 En landsstrykare 1892–93 Joe 1892–93 En skoflickare 1892–93 Ölprovet 1892 Andante cantabile 1893 En concrisseur 1893 porträtt av Hertiginnan av York 1894 Ett sockenråd 1895 porträtt av Oscar II C. F. Adlercreutz 1897 Topelius 1901 Tolstoy 1901 Bellman 1901 Ibsen 1901 slottet Bamborough i Northumberland 1905 Presidenten Roosevelt 1906. Källor Svenskt konstnärslexikon del V, sid 389-390, Allhems Förlag, Malmö. Noter Externa länkar Svenska grafiker under 1800-talet Svenska grafiker under 1900-talet Svenska målare under 1800-talet Svenska målare under 1900-talet Svenska konstkritiker Representerade vid Nationalmuseum Mottagare av Litteris et Artibus Konstnärer från Gävle Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm Födda 1860 Avlidna 1928 Män SBH


text: Akleja (Aquilegia vulgaris) eller akvileja är en växtart i familjen ranunkelväxter. Förekomst Akleja finns i nästan hela Europa samt i Kaukasien och Sibirien. Den vilda formen av akleja är sällsynt i Sverige (den finns i södra Finland, södra och mellersta Sverige upp till Dalarna, södra och mellersta Norge upp till Trondheim). Den är som vild vanlig endast kring gamla gårdar och kloster, i parker och liknande miljöer och har då antagligen förvildat sig, eftersom den länge varit en omtyckt flerårig trädgårdsväxt och lätt självsår sig med stora massor av frön och ratas av rådjur. Däremot är den särskilt omtyckt av humlor, som är de enda som har en tillräckligt lång tunga, för att nå nektarn i den djupa sporren dit bin och andra pollinerande insekter inte når. Munkar införde arten till Sverige från tyska klosterträdgårdar, där den odlades som medicinalväxt. Utseende Liksom hos smörboll är hyllets båda kransar av ungefär samma färg (mörkblå, sällan ljusröda eller vita) men däremot olika till formen, så att man kan att anse de fem yttre för foderblad, de fem inre för kronblad. De senare har var sitt nektarium i form av en lång sporre med krökt spets. I blomman kan man vidare se att de innersta ståndarna är ombildade till tunna fjäll (staminodier) som skyddande omsluter de späda fruktanlagen. Aklejans blomma ger endast fem småfrukter (fröhus), som sitter i en enkel krets. Örten igenkännes dessutom på sina dubbelt trefingrade rosettblad. Folkmedicin Aklejan anses inom folkmedicinen kunna användas för utvärtes sårbehandling. Dess innehåll av glykosider (blåsyra), fetter, enzymer och vitamin C, har adstringerande och antiseptisk verkan. Använda delar av växten är frö, blommor, blad och rötter. Aklejans frön får inte användas för invärtes bruk eftersom de kan avge blåsyra. Växtens blad och blommor kan användas, men endast några per dag, då större doser kan ge diarréer, yrsel och andnöd. Språkligt De svenska namnen akleja eller akvileja är försvenskningar av det vetenskapliga namnet för släktet, Aquilegia. Detta tolkas i sin tur av vissa källor som en sammandragning av aquila legia, som är latin och betyder ungefär "en samling örnar". Blommans baksida ser ut som fem fåglar som sitter i ring med näbbarna inåt. En folklig variant av detta är duvblomma p.g.a. likhet med flygande duvor. Andra namn är "duva drar vagn" och älvahandske. Folkliga benämningar — ibland obscena — på olika språk har tydliga beröringspunkter, se nedan. Andra menar att namnet ska härledas till aqua, vatten, eller den antika staden Aquileia. Vulgaris betyder vanlig, vilket åsyftar den vanligaste sorten. Andra äldre svenska namnformer är åkerleja och tyska klockor Några utländska folkliga namn Engelska: Granny's bonnet (Mormors/farmors huva) Franska: Gants de Notre Dame (Vår Frus, — d.v.s. Jungfru Marias — handskar) Tyska: Taubenblume, Tauberln, Fünf Vögerln zusamm, Elfenhandshuh, Frauenhandschuh, Kapuzinerhütli, Pfaffenapfel, Venuswagen, Schlotterhose Synonyma vetenskapliga namn Aquilegia aggericola Jord. Aquilegia arbascensis Timb.-Lagr. Aquilegia collina Jord. Aquilegia cornuta Gilib. nom. invalid. Aquilegia cyclophylla Jeanb. & Timb.-Lagr. Aquilegia glaucophylla Steud. Aquilegia longisepala Zimmeter Aquilegia mollis Jeanb. & Timb.-Lagr. Aquilegia nemoralis Jord. Aquilegia platysepala Rchb. Aquilegia praecox Jord. Aquilegia ruscinonensis Jeanb. & Timb.-Lagr. Aquilegia silvestris Neck. Aquilegia speciosa Timb.-Lagr. Aquilegia subalpina Boreau Aquilegia versicolor Salisb. nom. illeg. Aquilegia vulgaris proles aggericola (Jord.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles arbascensis (Timb.-Lagr.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles collina (Jord.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles cyclophylla (Jeanb. & Timb.-Lagr.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles mollis (Jeanb. & Timb.-Lagr.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles nemoralis (Jord.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles praecox (Jord.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles ruscinonensis (Jeanb. & Timb.-Lagr.) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris proles subalpina (Boreau) Rouy & Foucaud Aquilegia vulgaris subsp. arbascensis (Timb.-Lagr.) Nyman Aquilegia vulgaris subsp. hispanica (Willk.) Heywood Aquilegia vulgaris var. cyclophylla (Jeanb. & Timb.-Lagr.) Gaut. Aquilegia vulgaris var. nemoralis (Jord.) P.Fourn. Aquilegia vulgaris var. platysepala (Rchb.) Steud. Aquilegia vulgaris var. praecox (Jord.) P.Fourn. Aquilegia vulgaris var. pratensis Kitt. Aquilegia vulgaris var. ruscinonensis (Jeanb. & Timb.-Lagr.) Timb.-Lagr. Aquilegia vulgaris var. speciosa W.T.Aiton Aquilegia vulgaris var. subalpina (Boreau) Zimmeter Aquilina vulgaris (L.) Bubani Akleja i litteraturen Akleja, i formen akvileja, är en av flera växter som räknas upp i folkvisan Uti vår hage, egentligen som del i en kärleksdryck. Underarter och sorter Hallonakleja Hallonakleja (Aquilegia vulgaris flora plena) är en underart till akleja som är populär bland odlare för sina tätt fyllda blommor. Den finns i flera färger från vit via rosavit, rosa, ljusblå till mörkblå. Klematisakleja Klematisakleja (Aquilegia vulgaris 'Clematiflora') är en sort av akleja som har den speciella egenheten att dess blommor är stående, till skillnad från andra aklejor, som har hängande blommor. Källor Se även Afrodisiakum Externa länkar Den virtuella floran IPNI • International Plant Names Index Växters latinska namn (pdf) Raoul Iseborg, Botaniska sällskapet i Stockholm Aklejor Ak Växtindex


text: Ann-Cathrine Haglund, född 24 augusti 1937, är en tidigare svensk adjunkt och politiker (moderat). Haglund var riksdagsledamot 1979–1993, invald i Örebro läns valkrets. Hon var ledamot i utbildningsutskottet från 1988 och dess ordförande 1991–1993. Hon var ordförande i Europarådets svenska delegation 1992–1993 samt ledamot av interparlamentariska delegationen och krigsdelegationen. Haglund var även ordförande i Moderata Kvinnoförbundet 1981–1990, landshövding i Malmöhus län 1993–1996 och landshövding i Uppsala län 1997–2002. Haglund var ordförande i Samfundet Sverige–Israels riksorganisation mellan 1989 och 1994. Ann-Cathrine Haglund är ordförande i Sällskapet för moderata kvinnors historia. Källor Riksdagens webbplats Vidare läsning Intervju med Ann-Cathrine Haglund av Elisabeth Precht Se även Länsstyrelsen i Uppsala län Externa länkar Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna Landshövdingar i Malmöhus län Landshövdingar i Uppsala län Hedersledamöter vid Södermanlands-Nerikes nation Svenska politiker under 1900-talet Födda 1937 Levande personer Kvinnor


text: Runa Anita Elisabet Bråkenhielm, född Ohlander 1 mars 1937 i Lannaskede församling i Jönköpings län, är en svensk läkare, politiker och ämbetsman. Biografi Hon avlade medicine licentiatexamen vid Lunds universitet 1963 och blev legitimerad läkare samma år. Därefter var hon underläkare vid Linköpings lasarett 1964, vid Kalmar lasarett 1965–1966 och vid Eksjö lasarett 1967–1970. Hon uppnådde specialistkompetens i gynekologi och obstetrik 1970, varpå hon var överläkare vid Vetlanda sjukhus 1970–1989. Åren 1979–1988 var hon moderat riksdagsledamot för Jönköpings läns valkrets. Bråkenhielm var landshövding i Kristianstads län 1990–1996 och i Kalmar län 1996–2002. Under hennes tid som landshövding blev Kalmar län ett försökslän och fick ett regionförbund. Länsstyrelsens styrelse ersattes av landshövdingens råd. Södra Ölands odlingslandskap blev ett världsarv. Bråkenhielm var dessutom ledamot av Jönköpings läns landsting 1976–1982, ordförande i 1980 års abortkommitté 1980–1983, ordförande i Riksförbundet Sveriges lottakårer 1986–1992, ordförande i styrelsen för Riksarkivet 1990–1996, ledamot av styrelsen för Statens räddningsverk 1990–1998, ledamot av styrelsen för Statens arbetsgivarverk 1992–1998, ledamot av styrelsen för SIDA 1995–2000, ledamot av styrelsen för Fiskeriverket 1996–2002, ledamot av styrelsen för Drottning Victorias vilohem sedan 1996, ledamot av styrelsen för Överstyrelsen för civil beredskap 1998–2001, ordförande i styrelsen för Sophiahemmet Högskola 1999–2001, ordförande i Caremas etiska råd sedan 2000, ledamot av styrelsen för Stiftelsen Silviahemmet sedan 2000 och ordförande i Sophiahemmet ideell förening sedan 2001. Hon mottog 2004 Hans Majestät Konungens medalj av 12:e storleken i Serafimerordens band. Hon är dotter till prosten Suno Ohlander och läroverksadjunkten Runa Svensson. Hon var gift 1965–1982 med skogsinspektorn och jordbrukaren Peder Bråkenhielm. De fick barnen Anna (född 1966) och Per (född 1968). Anita Bråkenhielm gifte senare om sig med tandläkaren Leif Dahlman. Hon är syster till Ann-Sofie Ohlander. Referenser Kvinnor Födda 1937 Levande personer Anita Personer från Lannaskede socken Alumner från Lunds universitet Svenska läkare under 1900-talet Svenska läkare inom obstetrik och gynekologi Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna Svenska ämbetsmän under 1900-talet Svenska ämbetsmän under 2000-talet Landshövdingar i Kalmar län Landshövdingar i Kristianstads län Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj


text: Elsie Anna-Lena Lodenius, född 30 juni 1958 i Norrtälje, Stockholms län, är en svensk journalist, författare och föreläsare, främst känd för sina studier av autonoma och extremnationalistiska rörelser. Hon har publicerat artiklar i bland annat Expressen, Aftonbladet, Svenska Dagbladet, Dagens Nyheter, Ordfront, Månadsjournalen och Arena. Anna-Lena Lodenius har varit knuten som researcher och reporter för samhällsprogrammen TV4:s Kalla fakta och SVT:s Striptease samt medverkat i en rad TV- och radioprogram exempelvis Mosaik och UR:s UR-akademin. Åren 2003–2004 arbetade hon vid Olof Palmes Internationella Centrum med ett informationsprojekt kallat "Global Respekt", som bland annat bestod av en studiecirkel på Internet Fick Vilhelm Moberg-stipendiet 1993 (delas ut av tidningen Arbetaren). För sin envisa bevakning av högerextremistiska grupper i Sverige fick Lodenius hösten 2022 motta Pennskaftspriset. Bibliografi 1988 – Operation högervridning (med Sven Ove Hansson). Stockholm: Tiden. . 1991 – Extremhögern (med Stieg Larsson), Stockholm: Tiden. . . Reviderad upplaga 1994: . 1997 – Nazist, rasist eller bara patriot? En bok om den rasistiska ungdomskulturen och främlingsfientligt orienterad brottslighet (med Per Wikström). Stockholm: Rikspolisstyrelsen. . . 1998 – Vit makt och blågula drömmar: Rasism och nazism i dagens Sverige (med Per Wikström), Stockholm: Natur & Kultur. 1999 – 2002 – 2004 – Global respekt – grundkurs i globalisering och mänskliga rättigheter (redaktör). Stockholm: Premiss förlag. ISBN 9185343013 Nya reviderade upplagor 2006 och 2013, ISBN 9789186743246. Engelsk översättning 2005 och arabisk 2016. 2005 – Är det värt det? – om handel och mänskliga rättigheter (redaktör). Stockholm: Rättvisemärkt och Rena kläder. Ny reviderad utgåva 2011 ISBN 9789163383533 2006 – Gatans parlament – om politiska våldsverkare i Sverige. Stockholm: Ordfront. (inb) (inb.) 2008 – Migrantarbetare – grundkurs om rörlighet, rättigheter och globalisering (med Mats Wingborg), Stockholm: Premiss förlag. 2009 – Slaget om svenskheten – ta debatten med Sverigedemokraterna (med Mats Wingborg), Stockholm: Premiss förlag / Arena Idé. . 2011 – Krutdurk Europa (med Mats Wingborg), Stockholm: Bilda förlag. 2012 – Alla kan göra något, allas lika värde och lika rätt (med Mats Wingborg och Thord Ingesson), (LO) 2012 – Att bygga en demokrati i skolan. Stockholm: Ordfront. 2015 – Vi säger vad du tänker: högerpopulismen i Europa. Stockholm: Bokförlaget Atlas. 2017 – Vi måste förbereda oss på död: i huvudet på en terrorist2021 – Frigjorda tider: När porren blev kultur och kulturen blev porr (med Martin Kristenson och Fredrik af Trampe). Stockholm: Klubb Super-8 och Serieslussen. 2021 – 2022 - Svart på vitt - om Sverigedemokraterna, Stockholm, Atlas förlag. ISBN 9789174450408 2023 - Spionjakt i folkhemmet - ett halvsekel med IB-affären'', Lund, Historiska media. ISBN 9789180503358 Källor Externa länkar Anna-Lena Lodenius hemsida och blogg Lodenius - författarpresentation Födda 1958 Svenska författare under 1900-talet Svenska journalister under 1900-talet Svenskspråkiga författare Kvinnor Levande personer Personer från Norrtälje Svenska författare under 2000-talet


text: Anarkism, vanligen av grekiskans ἀν (utan) + ἄρχειν (att styra) + ισμός (från stammen -ιζειν), "an archos", "utan härskare/herrar"), är en idéströmning med syfte att skapa ett samhälle fritt från stat, kapitalism och alla andra hierarkiska system och auktoritära strukturer. Det finns många olika varianter av anarkism – bl.a. med utgångspunkt i vad som ses som huvudfienden: Staten, även eventuellt staten som kapital och kapitalismen eller båda. Förenklat kan man säga att anarkisterna vill att samhället organiseras horisontellt, inte vertikalt, med allas jämlika medverkan i ett samhälle som styrs genom direkt demokrati och där upprätthållandet av samhället sköts på lokal nivå, snarare än genom privategendom eller ett kapitalsamhälle med en byråkratisk modell av realsocialistiskt snitt. Det finns många olika teorier för hur denna övergång skulle ske. Vissa förespråkar en mer eller mindre omedelbar förändring genom en social revolution, andra tror att "smarta lösningar" som alternativa valutasystem, kooperativt och idealistisk verksamhet, och spridande av kunskap och medel vilka ska underminera och helt enkelt bygga bort staten, kapitalet och ibland även politiken. Det som är gemensamt för all anarkism är att förändringen ska komma nerifrån och inte är något som kan växa fram genom gradvisa reformer (reformsocialism) eller genom att ett parti tar monopol på statsmakten och därmed våldet, för att under en längre övergångsperiod tvinga fram förändrade (politiska) förhållanden, attityder och dygder (proletariatets diktatur, förespråkas inom Marxism–leninism). På fackföreningssidan har anarkismen en nära släkting i syndikalismen. Kortfattat brukar anarkismen delas i social anarkism, som står den ursprungliga utopiska socialismen nära och söker en icke-auktoritär övergång till ett statslöst och klasslöst samhälle, och individualanarkism, som betonar individens egenvärde och okränkbarhet och delar många filosofiska punkter med klassisk liberalism. Inom den senare tankeskolan är Max Stirner en central figur. Båda formerna märker emellertid ut sig från de gängse politiska teorierna socialism och liberalism genom att förespråka statens ovillkorliga och fullständiga avskaffande. Se även anarkokommunism eller frihetlig socialism. Översikt I regel vill anarkister avskaffa all myndighet och ge människan fullständig frihet över sina handlingar. Den grekiske filosofen Zenon (333–264 f.Kr.) anses ha varit den förste som systematiserade den anarkistiska teorin. Det gjorde han i opposition till Platons bok Staten med kraft hävdade den fria kommunen utan privategendom, regering, pengar, tempel, lagar och poliser i sitt arbete Πολιτεία. Förnuft och kärlek och könens lika rättigheter är fundamentet och de enda gällande lagarna är enligt Zenon naturlagarna. Här formuleras för första gången ett utkast till en frihetlig utopi många århundraden innan vare sig liberalism eller socialism var påtänkta. Frasen: "an archos" (utan härskare) hittades vid flera tillfällen i arbetet Πολιτεία. Arbetet har dessvärre inte överlevt tidens gång men har nämnts av flera stoiska filosofer. Anarkismens idéhistoriska grunder har av flera inflytelserika anarkister, som Noam Chomsky, Rudolf Rocker och Max Nettlau, angetts vara upplysningens idéer och den klassiska liberalismen. Nettlau talar om anarkismen som en del av den "liberala humaniseringsprocess" som inleddes under 1700-talet. Man tar dock starkt avstånd från dagens västerländska liberalism. Som politisk rörelse kom anarkismen att spela en viss politisk roll i Syd- och Östeuropa mellan 1850 och första världskriget. Under 1900-talets senare del är Spanien 1936-39 den viktigaste perioden, följd av det uppsving för anarkismens idéer som föddes ur majrevolten 1968. I dag är rörelsen både större och bredare. Anarkism är en bred rörelse med flera underliggande teorier. Trots sitt namn är inte anarki och anarkism samma sak som kaos. Istället är anarkister ofta inriktade på lokal direktdemokrati som även skall gälla över ekonomin. Ordet "anarkism" härstammar från grekiskans an archos vilket betyder "utan härskare" Anarkism i politisk betydelse är således inte synonymt med kaos (anarki). Tvärtom menar anarkisterna att begreppet "anarki" och "anarkism" medvetet används av maktens män och kvinnor för att chikanera anarkismen, vilket skedde första gången under franska revolutionen 1789-1793, då högern kallade den ultraradikala gruppen Les Enragés för anarkister Anarkister vänder sig emot etablissemanget och vill att samhället ska existera utan formella hierarkiska institutioner såsom staten och politiska partier. Anarkismen betraktar parlamentariskt arbete som oförmöget att åstadkomma ett klasslöst samhälle. Införandet av direktdemokrati och självförvaltning genom federerade arbetarråd med när som helst återkallbara delegater ses som ett av målen för den sociala revolutionen; eller så kan detta ske genom kooperativa organisationer representerade av individerna. Samhällssynen genomsyras av en längtan till det enkla och okomplicerade livet, vilket per automatik gör rörelsen motståndare till centralism, byråkrati, stordrift och tvångskollektivisering. I dagsläget finns flera riktningar som gör anspråk på att vara anarkistiska och konflikter i synsätt är oundvikliga. Anarkismen anses vara en del av den frihetliga socialismen tillsammans med syndikalismen. Därmed är anarkismen en självskriven motståndare till leninismen och till kapitalismen; bägge betraktas som system som förutsätter klassamhällen såväl som ett kapitalistiskt produktionssätt. Historia Anarkism som modern samhällsrörelse uppkom i och med den industriella revolutionen och den gryende arbetarrörelsens framväxt. Från att först ha varit ett filosofiskt system med (Godwin) under den samtida franska revolutionen, övergick anarkismen till att bli en praktisk rörelse under 1820-talet i USA (Warren). Något senare i Frankrike, teoretiseras anarkismen med Pierre Joseph Proudhons verk Vad är egendom? (1840) då den politiska ekonomin kritiserades. Efter att ha suttit i parlamentet en tid tog Proudhon avstånd från parlamentarismen, därur uppkom rörelsens motstånd mot parlamentarismen och partiverksamhet. Anarkister var delaktiga i skapandet av den första internationella arbetarrörelsen, första internationalen men uteslöts efter motsättningar mellan främst Marx och Bakunin; Merparten av anarkisterna gick över till en planekonomisk inriktning efter att en av Prouhdons lärjungar, Joseph Déjacque, vänt sig emot marknadsekonomin i ett brev till Proudhon. Därefter, under 1880-talet utvecklades anarkokommunismen (Kropotkin). Under tidigt 1900-tal utvecklas den kristna anarkismen (Tolstoj) och den feministiska anarkismen (Goldman). Kulmen i den anarkistiska rörelsen före andra världskriget nåddes med Spanska inbördeskriget där anarkister lyckades genomföra en revolution. Efter andra världskriget och med den nyupptäckta miljöproblematiken fick den anarkistiska rörelsen ny näring (Murray Bookchin). Misstron mot det moderna samhället och dess oförmåga att frigöra människan resulterade i uppkomsten av en ny gren under 1970-talen och 1980-talen (Grön anarkism). Ungdomskulturens utveckling under sena 1900-talet har i mycket anammat anarkistiska ideal i protesterna mot etablissemanget. Sedan slutet av 1960-talet har anarkismens intima sammankoppling med arbetarrörelsen förändrats i Sverige och delar av sociala rörelser som kvinnorörelsen, miljörörelsen och så vidare gjort anspråk på att dela den anarkistiska rörelsens mål, eller arbetat utifrån horisontella och deltagande metoder vilket har skapat ett brett användande av begreppet anarkism. Under årtiondena närmast före första världskriget begicks ett antal attentat av anarkister. Mellan åren 1894 och 1901 dödades presidenten i Frankrike , kungen av Italien och Österrikes kejsarinna, något som felaktigt stämplat rörelsen som våldsromantisk. Några händelser där anarkistiska idéer och handlingar spelat stor roll är Pariskommunen 1871, Haymarketmassakern 1886, Petrogradkommunen 1905, Machnoviternas sovjetrevolution i Ukraina 1918-19, fabriksockupationerna i Turin 1920, Kronstadtupproret 1921, Spanska inbördeskriget 1936-39 zapatisternas uppror i Chiapas 1994 och Rojava i norra Syrien från 2013. Andra uppror där anarkister förekommit men haft en mindre roll är den mexikanska revolutionen 1910, Tyska novemberrevolutionen 1918, Ungernrevolten 1956, majrevolten i Paris 1968 och nejlikerevolutionen i Portugal 1974 och revolutionen i Rojava 2013. Om Portugal,se: Britta Gröndahl: Herre i eget hus. Självförvaltning i Spanien och Portugal. Federativs 1983. Anarkismens huvudgrenar Individualanarkism Individualanarkismen företräds av bland andra William Godwins, Max Stirners, Pierre-Joseph Proudhons, Josiah Warrens och den nutida Kevin A. Carsons teorier. Denna rörelse sätter alltid den fria individens rättigheter och förmåga före alla gruppers rättigheter, med betoning på faran för de kränkningar av individens rättigheter som obönhörligen uppstår när gruppen tillskrivs ett eget, högre värde. Proudhons och Warrens idéer om fri antikapitalistisk marknadsekonomi utan profit, immateriell rätt och privilegier är en central tanke inom rörelsen. Individualanarkismen byggs därmed oftast på en mutualistisk marknadsekonomi, som enligt individualanarkister kontrasteras av sin motsats; kapitalismen. De flesta anser att skapandet av en alternativ social institution inom ekonomi, en så kallad kontraekonomi, är bästa sättet att förändra samhället, vilket är en form av gradualism. Individualanarkister motsätter sig inte kollektiv samverkan men idealiserar inte kollektivet som organiserande bas. Man förordar spontan organisering för undvikandet av byråkrati och elitism. Enligt individualanarkismen skall större samhällsdrift styras av frivilligt organiserade kooperativ, en idé som tillsammans med federalistiska tankar ligger till grund för både social- och individualanarkism. Fackföreningsrörelse, civil olydnad, bojkott är andra verktyg mot makten. En del anser att självförsörjning i varierande grad och byteshandel är ett bättre alternativ än reguljär valutaekonomi. Riktningen har två ursprungliga huvudfåror, Stirners egoism/existentialism och Proudhon/Warrens mutualism. Social anarkism Social anarkism, frihetlig socialism eller anarkokommunism företräds främst av Michail Bakunins och Pjotr Kropotkins arvtagare och är i huvudsak det som idag kallas frihetlig socialism. Dess anhängare tenderar att framhäva gruppgemenskap i form av direktdemokratiska lokalorganisationer. Den sociala anarkismen delas in i två huvudfåror. Michail Bakunin företräder så kallad kollektivistisk anarkism medan Pjotr Kropotkin företräder så kallad kommunistisk anarkism. Social anarkism har, precis som de andra huvudinriktningarna, Proudhon som anfader. Precis som sina föregångare, kritiserade Bakunin Marx för, vad han kallade, dennes centralistiska och auktoritära ideologi. Vid den sociala revolutionen skall den kapitalistiska staten inte erövras utan avskaffas – genom en radikal decentralisering av beslutsrätten som sedan stannar kvar i de minsta enheterna genom utövandet av direktdemokrati. Bakunin bidrog, genom sin omfattande aktivism och smittande talekonst, till att anarkismen spreds över hela världen. Han gästade också Sverige år 1863-64. Under den senare delen av 1800-talet utvecklades en facklig variant av anarkismen, syndikalismen, vilken historiskt räknas till den anarkistiska rörelsen. Syndikalismen kan idag ses som en organiseringsform snarare än en ideologi och inom syndikalismen finns både anarkister och icke-anarkister. Största syndikalistiska organisation i Sverige idag är SAC, Sveriges Arbetares Centralorganisation som organiserar ungefär 5 500 personer. Anarkafeminism Anarkafeminismen är en term som kom att skapas på 60-talet under den så kallade "andra vågens feminism". De flesta anarkafeminister ser patriarkatet som den största förtryckande kraften i samhället. Detta ger enligt anarkafeminister resultat i mannens överordning och kvinnans underordning. Då anarkafeminister är emot alla former av hierarkier i samhället så motsätter de sig också staten och kapitalismen. Under det spanska inbördeskriget fanns en anarkistisk feministgrupp (Mujeres Libres) som organiserade sig för att försvara de anarkistiska idéerna, då givetvis med vad vi idag kallar en viss feministisk touch. Idag kallar sig många anarkister för feminister och naturnödvändigt finns det sådana som hävdar att de anarkafeministiska idéerna genomströmmar övriga anarkistiska strömningar. Louise Michel (1830-1905), Emma Goldman (1869-1940) och Voltairine de Cleyre (1866-1912) är tidiga exempel på anarkafeminister. Se även: Mujeres Creando, Rote Zora. Grön anarkism Grön anarkism har sin grund i både social- och individualanarkism och till viss del i anarkafeminismen men är en vidareutveckling med rötter bland annat i djupekologin. Grön anarkism är en bred rörelse som brukar delas upp främst i de till socialanarkismen närstående teknologioptimistska eko-anarkismen/socialekologin, och den till individualanarkismen eventuellt mer närstående grönanarkismen som förespråkar grön anarki (utan ändelsen -ism) som ibland också kallas anarko-primitivism. De teknologioptimistiska gröna anarkisterna står den klassiska socialanarkismen närmare men har ibland vissa influenser från teknokratin. Man anser att det gröna samhället endast kan uppnås genom en utveckling mot avancerad grön teknik och man lånar organisatoriska principer från bland andra Kropotkin. I denna grupp har Murray Bookchin en framskjuten roll som främsta ideolog. Hans ideologi socialekologi är egentligen inget annat än en grön variant av klassisk anarkokommunism med analyser från andra halvan av 1900-talet.Bookchin har varit en viktig inspirationskälla för PKK:s Abdullah Özcalan och den frihetliga samhällsbildningen i Rojava. De teknologikritiska gröna anarkisterna utmärker sig främst genom civilisationskritik mot industrisamhället, något som också förekommer i de ursprungliga anarkistiska riktningarna, speciellt inom Kropotkins polemik. Dock förekommer även våldsamma attentat, i maj 2012 sköts en kärnkraftingenjör i Genua av en grupp som kallar sig The Olga Cell. Civilisationskritiken har dock hos de teknologikritiska i princip ersatt både kritik mot stat och klassamhälle, vilket skiljer ut dem gentemot de ursprungliga riktningarna. Man anser att det inte räcker (eller kanske ens är möjligt) att bara bekämpa specifika förtrycksformer såsom klassamhället, patriarkatet eller rasismen, eftersom dessa alla är produkter av civilisationen. Därför kan riktigt oberoende och jämlikhet endast uppnås utanför civilisationen. Teknologikritiken hämtar många av sina slutsatser från studier i antropologi av hur icke-civiliserade ursprungsfolk lever. Från den teknologikritiska gröna anarkismen har anarko-primitivismen utvecklats. Till skillnad från föregångarna förkastar anarko-primitivisterna all typ av civilisation. John Zerzan och John Moore anses vara något av portalfigurer för anarko-primitivisterna. Anarko-primitivismen är på grund av sin kompromisslösa hållning gentemot alla former av institutionaliserad maktutövning kontroversiell även inom det frihetliga fältet. Anarkopacifism Anarkopacifism, ibland icke-vålds-anarkism eller pacifistisk anarkism, är en form av anarkism som menar att alla former av våld, såväl statligt som revolutionärt, med nödvändighet måste förkastas. Icke-våld har varit en ständigt närvarande uppfattning inom den anarkistiska rörelsen. En av de tidiga, mest välkända förespråkarna för icke-våldsligt motstånd mot stat och kapital var den ryska författaren Lev Tolstoj. En av hans föregångare var den amerikanske författaren och filosofen Henry David Thoreau. Kristen anarkism Kristen anarkism, ett begrepp som myntades 1894 i en recension av Lev Tolstojs bok Guds rike finns inom dig (1894), är tron på att Gud är den enda auktoritet som kristna är underställda och tvungna att lyda. Den kristna anarkismen står närmare anarkokommunismen än individualanarkismen och knyts till den pacifistiska traditionen genom tänkare som Henry David Thoreau, Lev Tolstoj, Dorothy Day och Jacques Ellul. Den är således närbesläktad med anarkopacifismen. Övrig anarkism Plattformism, strömning inom socialanarkismen. Utvecklades av exil-ryska anarkister som författade "De frihetliga kommunisternas organisationsplattform" 1926. Plattformen reflekterar författarnas syn på varför anarkismen marginaliseras och formulerar en organisationspositiv anarkism i en frihetlig kommunistisk tradition. Plattformen refereras till som ett inspirerande dokument bland annat i nordamerikanska organisationer som Nothern Eastern Federation for Anarcho-communists och irländska Workers Solidarity Movement. Den insurrektionella anarkismen är en strömning inom anarkiströrelsen som förespråkar en permanent motsättning och konflikt ("permanent konfliktualitet") med kapitalet och staten, och en politisk verksamhet som syftar till att skapa insurrektioner. Insurrektionella anarkister tenderar att ofta använda sig av direkt aktion och agitation som lätt kan kopieras för att uppmuntra till en mer generell revolt. Anledningen till detta beteende varierar ofta bland anarkister. Många söker avsluta kapitalismen medan andra motsätter sig civilisationen (se primitivism). Rådskommunismen (Anton Pannekoek, Herman Gorter och Paul Mattick) och den autonoma marxismen (Cornelius Castoriadis, Mario Tronti, Martin Glaberman och Antonio Negri) har mottagit inflytande från både marxism och anarkism. Dessa rörelser befinner sig teoretiskt sett utanför den anarkistiska traditionen då man i huvudsak arbetar utifrån andra principer än de anarkistiska. De har dock i praktiken mycket gemensamt med den frihetliga socialismen. Situationisterna (Guy Debord, Raoul Vaneigem med flera), en annan marxistisk grupp, måste dock betraktas ur ett annat perspektiv. De kom från en konstnärlig rörelse, Situationistiska Internationalen. Föga förvånansvärt är också situationisternas kritik av det moderna samhället långt radikalare än de gamla rådskommunisternas och de autonoma marxisternas. Anarkokapitalister är enligt An Anarchiist FAQ inte anarkister annat än till namnet utan i praktiken nyliberaler. Symboler Såsom inom de flesta politiska rörelser har den anarkistiska rörelsen olika symboler. De mest kända är den svarta respektive den rödsvarta fanan och det omringade A:et. Det omringade A:et Den kanske mest kända symbol som associeras med anarkismen är det så kallade "omringade A:et" (se ovan). Symbolen härstammar från Proudhons maxim "anarki är ordning" (A för anarki, inskrivet i O för ordning) och förekom redan under det spanska inbördeskriget på 1930-talet och på 1950-talet som den franska organisationen Alliance Ouvrière Anarchistes symbol. Organisationen Jeunesses Libertaires (frihetlig ungdom) i Frankrike har ibland ansetts som symbolens uppfinnare då de 1964 började använda den i sin bulletin. Symbolen populariserades i Storbritannien på 1970- och 1980-talen av Crass, i samband med punkrörelsen. Idag används den ofta på flaggor av anarkokommunister som inte vill bli förväxlade med syndikalister, då oftast i rött eller vitt på svart bakgrund. Svart på röd bakgrund förekommer dock ibland. Den svarta fanan och den rödsvarta fanan Anarkismens svarta fana var från början en sorgefana. I en demonstration som hyllade de stupade kommunardernas minne och som gav sig ut i Paris 1883 för att expropriera bagerier, upptäckte man att en fana skulle behövas. Det berättas då att f. kommunarden Louise Michel tog av sin svarta sidenunderkjol och hängde den på ett kvastskaft – och så hade anarkismen fått sin egen flagga. I Spanien 1936 manifesterade anarkisterna i FAI och syndikalisterna i CNT sitt samarbete genom en fana som delades diagonalt i ett svart fält för FAI och ett rött fält för CNT. Bägge dessa fanor används än i dag. Anarkism i världen IWW Industrial Workers of the World (syndikalistisk fackförening, USA) Crimethinc ex-workers collective CNT Confederación Nacional del Trabajo, Spansk syndikalistisk fackförening Class War Federation (UK) Spanska revolutionen Voluntary Cooperation Movement är ett mutualistiskt nätverk verkande i Storbritannien, Kanada och Argentina för individer som vill verka kooperativt. Fria Territoriet EZLN Zapatistarmén för nationell befrielse Anarkismen i Rojava Anarkismen i Sverige I Sverige har anarkismen i vissa sammanhang varit en inflytelserik rörelse, och den anarkistiska tidningen Brand har utkommit med varierande innehåll i mer än hundra år. Den viktigaste anarkistinfluerade organisationen är den syndikalistiska fackföreningen SAC, som räknar sitt ursprung till ungsocialisterna, vilka en gång rymdes inom det ursprungliga socialdemokratiska ungdomsförbundet. Ungsocialisterna bröt sig dock loss ur socialdemokraterna 1908 efter interna stridigheter. 1910, efter storstrejken stod till största delen skåneavdelningen inom ungsocialisterna (Lunda-kommittén med Gustav Sjöström) bakom bildandet av ett syndikalistiskt fackförbund, SAC. SAC har de senaste åren genomgått en facklig reorganisering och radikalisering. Tidningen heter Arbetaren och förlaget Federativs. Trubaduren och IWW:aren Joe Hills föräldrahem i gamla Gefle är nu både museum och SAC:s industrisekretariat i Gävle, och kallas Joe Hill-gården. Syndikalistiska Ungdomsförbundet, SUF, har anor från 1930-talet och är sedan 1993 en viktig aktör i den moderna anarkiströrelsen. Nutidens SUF skiljer sig avsevärt från 30-talets. SUF och SAC samarbetar men SUF är fristående och alltså inte fackföreningen SAC:s ungdomsförbund vilket ofta misstolkats. Nämnas bör att under 1960-talet fyllde Syndikalistiska Grupprörelsen tomrummet efter SUF med utgåvor av bland annat tidskriften "Zenit" och översättningar av till exempel situationistiskt material. Under sextiotalets slut uppstod många nya grupper, som Provie (efter mönster från holländska Provorörelsen) och lokala anarkistgrupper med tillhörande Fri Press. Husockupation blev under flera decennier något av en frihetlig kampform och Punk-rörelsen hade anarkistiska tendenser även i Sverige. Ytterligare en organisation som bör nämnas är fångkampsgruppen Anarkistiska Svarta Hammaren (Anarchist Black Cross - Sweden). Det antirasistiska arbetet kom som en reaktion på det nynazistiska uppsvinget under tidigt 1990-tal. Under inledningen av 2000-talet har de svenska anarkisterna exempelvis utmärkt sig via aktioner genom Antifascistisk Aktion (AFA). AFA anser sig själva inte vara någon anarkistisk organisation, utan är baserade på en bred plattform som täcker in många strömningar. Man har också jobbat på att använda internet vilket nätzinet anarkism.info är exempel på. Många grupper och organisationer kan sägas bedriva anarkistisk kamp utan att de för den skull själva kallar sig anarkister, exempelvis Ingen Människa Är Illegal, svenska RTS - Reclaim the Streets eller självorganiseringskampanjen Osynliga Partiet samt Förbundet allt åt alla (AåA). Den äldre svenska rörelsens förmodligen viktigaste förgrundsfigurer var Hinke Bergegren och Albert Jensen, den förre främst agitator, den senare ideologisk förnyare av betydelse, båda tidvis redaktörer för den anarkistiska tidningen Brand. Bland andra kända frihetliga socialister kan författarna Eyvind Johnson, Stig Dagerman, Moa Martinson och Folke Fridell nämnas, liksom Spanien-veteranen Nisse Lätt och 68-aktivisten Klas Hellborg. Bland böcker på svenska om anarkismen kan nämnas Anarkismens Återkomst av Staffan Jacobson (2006), Anarkisterna i klasskampen av Bengt Ericson och Ingemar Johansson (1969), Anarkismen - från lära till handling av Daniel Guérin (1964) samt Anarkismen av George Woodcock (1962). Se även Anarki Anarkister Anarkistisk ekonomi Antipolitik Individualanarkism Syndikalism Anarko-primitivism Arbetarråd Autonom vänster Direkt demokrati Grön anarki Infoanarkism Kommunalism Ledarlöst motstånd Revolution Självförvaltning Referenser Vidare läsning Externa länkar Wikipedia:Basartiklar Politisk kultur


text: Alexander är ett manligt förnamn av grekiskt ursprung, Αλέξανδρος (Aléxandros), bildat av två ord som betyder 'försvarare' och 'man', det vill säga ungefär männens försvarare. Sedan början av 1990-talet har Alexander hört till de tio vanligaste svenska pojknamnen. Den 31 december 2008 fanns det totalt 66 495 personer i Sverige med namnet, varav 30 465 med det som tilltalsnamn. Under 2008 fick 838 pojkar namnet som tilltalsnamn. Namnsdagen är 12 december tillsammans med Alexis. Alex hade namnsdag denna dag mellan 1993 och 2001 och mellan 1886 och 1992 den 17 juli. Andra former på namnet är Ale, Alle och Alex. Personer Förnamn Alexander I, flera härskare och en påve Alexander II, flera härskare och en påve Alexander III, flera härskare och en påve Alexander IV, flera härskare och en påve Alexander V, motpåve 1409–1410 Alexander VI, påve 1492–1503 Alexander VII, påve 1655–1667 Alexander VIII, påve 1689–1691 Alexander den store, makedonisk kung 336-323 f.Kr. (356-323 f.Kr.) Alexander, Herodes son Alexander från Afrodisias, grekisk filosof Alexander av Hales, franciskanermunk Alexander av Hessen-Darmstadt (1823-1888) Alexander av Pfalz-Zweibrücken, (1462–1514) Alexander Severus, romersk kejsare Alexander, svensk prins (född 2016) Alexander, kronprins av Jugoslavien (född 1945) Alexander från Antiochia, grekisk skulptör Alexander Polyhistor, grekisk filosof, geograf och historiker. Alexander från Tralles, grekisk läkare Alexander Ahndoril, svensk författare (född 1967) Aleksandr Alechin, rysk schackspelare (1892-1946) Alexander (Alec) Baldwin amerikansk skådespelare (född 1958) Alexander Bard, debattör, artist (född 1961) Alexander Gottlieb Baumgarten, tysk filosof (1714–1762) Alexander Graham Bell, brittisk-amerikansk uppfinnare (1847-1922) Alexander Van der Bellen, österrikisk nationalekonom och politiker, förbundspresident 2017- Aleksandr Blok, rysk poet Aleksandr Borodin, rysk kompositör (1833-1887) Alexander (Alec) Douglas-Home, brittisk premiärminister (1903–1995) Alexander Dubček, tjeckosloviakisk politiker (1921–1992) Alexandre Dumas den äldre, fransk författare (1802–1870) Alexander Fleming, brittisk bakteriolog, penicillinets upptäckare, mottagare av Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1945 (1881-1955) Alexander Gustafsson, "The Mauler", svensk idrottsman (MMA) (född 1987) Alexander Hamilton, amerikansk statsman (1755 eller 1757–1804) Alexander Hamilton, amerikansk statsman (1755 eller 1757–1804) Alexander Herr, tysk backhoppare Alexander von Humboldt, tysk forskare och upptäcktsresande (1769-1859) Alexander Isak, svensk fotbollsspelare Aleksandr Jakusjev, sovjetisk ishockeyspelare (född 1947) Alexander Järnefelt, finländsk officer, topograf och guvernör Aleksandr Karelin, rysk brottare (född 1967) Alex Karp, amerikansk affärsman (född 1967) Aleksandr Kerenskij, rysk politiker (1881–1970) Alexander Kielland, norsk författare (1849-1906) Aleksandr Lebed, rysk politiker (1950-2002) Alexander Leslie, skotsk-svensk fältmarskalk (1580-1661) Alexander (Alex) Lindman, svensk idrottsledare (1862–1939) Aleksandr Lukasjenko, Vitrysslands nuvarande president (diktator) (född 1954) Aleksandr Maltsev, sovjetisk ishockeyspelare (född 1949) Aleksandr Mensjikov, rysk fältmarskalk (1673–1729) Alex Metreveli, sovjetisk (georgisk) tennisspelare (född 1944) Alexandre Millerand, fransk president (1859-1943) Alexander Milošević, svensk fotbollsspelare Aleksandr Pusjkin, rysk författare (1799–1837) Aleksandr Ragulin, sovjetisk ishockeyspelare (1941-2004) John Alexander Reina Newlands, engelsk kemist (1838–1898) Alexandre de Rhodes, fransk missionär (1591–1660) Alexander Roslin, svensk konstnär (1718–1793) Alexander Roos, svensk konstnär (1895–1973) Alexander Rybak, norsk artist (född 1986) Alexander Skarsgård, svensk skådespelare (född 1976) Aleksandr Solzjenitsyn, rysk författare, mottagare av Nobelpriset i litteratur 1970 (född 1918) Alexander Stubb, finländsk politiker, f.d. utrikesminister och statsminister Mattias Alexander von Ungern-Sternberg, svensk lantmarskalk (1689-1763) Alexander Karol Vasa, (1614–1634) Alexander Wennberg, ishockeyspelare Alexander Öberg, svensk regissör (född 1968) Efternamn Albert Victor Alexander (1885-1965), brittisk politiker Christopher Alexander (född 1936), brittisk arkitekt David Alexander (1907-1973), amerikansk författare och journalist Franz Alexander (1891-1964), amerikansk psykoanalytiker George Alexander (1858-1918), brittisk skådespelare och teaterledare Harold Alexander (1891-1969), brittisk fältmarskalk James Edward Alexander (1805-1885), brittisk general och forskningsresande Joey Alexander (född 2003), indonesisk jazzpianist Kwon Alexander (född 1994), amerikansk utövare av amerikansk fotboll Lloyd Alexander (1924-2007), amerikansk författare och översättare Samuel Alexander (1859-1938), australisk-brittisk filosof Varianter och smeknamn Albanska - Aleksandri, Aleksandër, Lekë, Skënder, Skender, Aleks, Sandër Amhariska - Eskender Arabiska - Iskandar, Skandar, Skender Bosniska - Aleksandar, Aco, Saša, Aleksa, Sandro Bulgariska - Алeксандъp (Aleksander), Сашо (Sasjo) Danska - Aleksander, Alexander Engelska - Alexander, Alec, Alex, Lex, Xander, Sandy, Andy, Alexis, Alexa, Alexandria, Alexandra, Sandra, Al, Sasha, Ali, Lexxi, Zander, Xander, Sashi, Eck Estniska - Aleksander, Sander Finska - Aleksanteri, Aleksi, Santeri, Ali Franska - Alexandre, Alexis, Alex Galiciska - Alexandre, Álex Georgiska - ალექსანდრე (Aleksandre) Grekiska - Αλέξανδρος (Alexandros), Alexis, Alekos/Aleka, Aki Hebreiska - אלכסנדר (Alexander) Hindi - Hindustani - Sikandar Isländska - Alexander Italienska - Alessandro, Leandro, Ale, Sandro, Alessio Jiddish - סענדער - Sender, Senderl Katalanska - Alexandre, Àlex, Xandre Kazakiska - Ескендiр Kroatiska - Aleksandar, Aco, Acika, Saša, Sale Kurdiska - Askander, Eskander, Îskenderê Litauiska - Aleksandras Makedonska - Александар, Аце Malajiska - Iskandar Malayalam - ചാണ്ടി (Chandy) Maltesiska - Lixandru Nederländska - Alexander, Alexandra, Alex, Alexia, Lex, Sander, Sanne, Sandra, Xander Norska - Alexander, Aleksander Persiska - Eskandar Polska - Aleks, Aleksander, Olek Portugisiska - Alexandre, Alexandro (rare), Alexandra, Xana (feminine), Xano, Alex, Xande, Xanocas Rumänska - Alexandru, Alec, Alex, Alle, Alecu, Sandu Ryska - Александp (Aleksandr), Алик (Alik), Саша (Sasja), Саня (Sanja), Санёк (Sanjok), Шура (Sjura), Шурик (Sjurik) Sanskrit - Alekchendra Gaeliska - Alasdair, Alastair, Alistair, Alisdair Serbiska - Александар, Аца, Саша, Алексa - Aleksandar, Aca, Saša, Aleksa Slovenska - Aleš, Sandi, Sanja, Sandra, Saša, Sašo Spanska - Alejandro, Alex, Ale, Alejo Svenska - Alexander, Alex , Ale, Alle Syrianska - Iskandar, Skandar, (Alex eller Alexander för ungdomar) Turkiska - İskender Tyska - Alexander (short: Alex, Ali, Akki), Sascha Ungerska - Sándor Ukrainska - Олександр (Oleksandr), Сашко (Sasjko), Олелько (Olelko, rare) Urdu - Hindustan - Sikandar Urdu - Pakistan - Sikander ("Sikander-e-Azam" är "Alexander den store") Uzbekiska - Iskandar Vitryska - Аляксандp (Aljaksandr), Алeсь (Ales'), Алелька (Aljel'ka) Referenser Mansnamn Svenska förnamn Svenska mansnamn


text: Amyntas III (II) (grekiska: Αμύντας Γ ́) var kung av Makedonien och gift med Eurydike I av Makedonien. Amyntas var son till Filip som var bror till Perdikkas II. Han intog tronen efter mordet på Pausanias 393 f.Kr. En kort tid efter trontillträdet blev han fördriven av Pausanias son Argaios men lyckades återtaga sitt kungarike två år senare. Amyntas hade en dotter och tre söner: Eurynoe av Makedonien, gift med Ptolemaios av Aloros Alexander II av Makedonien Perdikkas III av Makedonien Filip II av Makedonien Referenser A Dictionary of Greek and Roman Biography and Mythology, Volym 1 sid.154 av William Smith Makedoniens monarker Män Födda 400-talet f.Kr. Avlidna 300-talet f.Kr. Personer under 300-talet f.Kr.