text: 2 februari är den 33:e dagen på året i den gregorianska kalendern. Det återstår 332 dagar av året (333 under skottår). Återkommande bemärkelsedagar Helgdagar Kyndelsmässodagen (även kallad Marie kyrkogångsdag eller Jungfru Marie kyrkogångsdag i äldre almanackor), till minne av att Jungfru Maria 40 dagar efter jul bar fram Jesus i templet Flaggdagar Danmark: Militär flaggdag till minne av slaget vid Mysunde 1864 Namnsdagar I den svenska almanackan Nuvarande – Kyndelsmässodagen Föregående i bokstavsordning Kyndelsmässodagen – Denna benämning på dagens datum åsyftar den dag 40 dagar efter Jesu födelse (25 december) då hans mor Maria bar fram honom i templet. Kyndel är ett gammalt ord för brinnande ljus (jämför engelska candle), och här åsyftas att man tände många ljus denna dag. Just namnet Kyndelsmässodagen infördes 1901, då det ersatte den äldre benämningen Marie kyrkogångsdag. Marie kyrkogångsdag – Detta är den äldre benämningen på Kyndelsmässodagen, som har funnits på dagens datum sedan medeltiden. 1901 ersattes det alltså av den modernare benämningen Kyndelsmässodagen. Marja – Namnet infördes 1986 på 5 juli, men flyttades till dagens datum 1993 och utgick 2001. Mia – Namnet infördes 1986 på 28 november, men flyttades till dagens datum 1993 och utgick 2001. Föregående i kronologisk ordning Före 1901 – Marie kyrkogångsdag 1901–1985 – Kyndelsmässodagen 1986–1992 – Kyndelsmässodagen 1993–2000 – Kyndelsmässodagen, Mia och Marja Från 2001 – Kyndelsmässodagen Källor Brylla, Eva (red.): Namnlängdsboken, Norstedts ordbok, Stockholm, 2000. af Klintberg, Bengt: Namnen i almanackan, Norstedts ordbok, Stockholm, 2001. I den finlandssvenska almanackan Nuvarande (revidering 2020) – Disa I föregående i revideringar 1929 – Disa 1950 – Disa 1964 – Disa 1973 – Disa 1989 – Disa 1995 – Disa 2000 – Disa 2005 – Disa 2010 – Disa 2015 – Disa 2020 – Disa Händelser 962 – Otto I blir tysk-romersk kejsare och kröns samma dag av påven Johannes XII. Otto blir därmed den förste att göra anspråk på titeln ”romersk kejsare” sedan kejsar Berengars död 924. Dagen därpå undertecknar kejsaren och påven gemensamt dokumentet Diploma Ottonianum, som reglerar förhållandet mellan påve- och kejsarmakten. 1119 – Sedan Gelasius II har avlidit den 29 januari väljs Guy av Vienne till påve och tar namnet Calixtus II (denna eller föregående dag). 1250 – Den svenske kungen Erik Eriksson avlider, men eftersom han och hans hustru Katarina inte har några barn finns det ingen självklar tronarvinge. Istället utvecklas situationen till något av en maktkamp om tronen, främst mellan den tioårige Valdemar Birgersson, som är son till kungens syster Ingeborg och jarlen Birger Magnusson, och Filip Knutsson, som är son till den förre kungen Knut Långe (som ett tag erövrade kronan från kung Erik). Senare under februari segrar Valdemars sida i kampen och han väljs till kung, med fadern Birger som förmyndare. 1388 – Drottning Margareta väljs till norsk regent efter att hennes son Olof, som var kung av både Danmark och Norge, har avlidit året innan. Svenska stormän hyllar henne även som svensk regent och därmed har upproret mot den sittande svenske kungen Albrekt av Mecklenburg utbrutit. Margareta börjar med att belägra borgen Axevalla hus. 1536 – Spanjorerna grundar en stad på den sydamerikanska floden Río de la Platas södra strand, där den mynnar i Atlanten. De ger den namnet Nuestra Señora Santa María del Buen Aire (Vår Fru den heliga Maria av den goda brisen), vilket sedermera förkortas till Buenos Aires. 1541 överges staden, men grundas på nytt 1580 och från och med 1880 blir den huvudstad i republiken Argentina. 1709 – Den skotske matrosen Alexander Selkirk blir räddad från den öde ö bland Juan Fernández-öarna, där han har varit skeppsbruten sedan 1704. När han återvänder till Storbritannien inspireras författaren Daniel Defoe av hans historia till att skriva romanen Robinson Kruse. Ön som Selkirk levde på i över fyra år heter idag Robinson Crusoe-ön, medan en mindre ö, väster om denna, heter Alexander Selkirk-ön. 1789 – Riksdagen 1789 inleds i Stockholm som leder till införandet av Förenings- och säkerhetsakten. 1831 – Sedan Pius VIII har avlidit året innan väljs Bartolommeo Alberto Cappellari till påve och tar namnet Gregorius XVI. 1914 – Den brittiske skådespelaren Charlie Chaplin gör filmdebut, då hans första film Making a Living börjar visas i USA. Detta är dock inte den första film med Chaplin, som har producerats, utan det är Kids Auto Races at Venice, som dock inte har premiär förrän den 7 februari. Venice-filmen är också den första, där Chaplin spelar ”Luffaren” (”The Tramp”), som sedermera blir hans paradroll. 1933 – De båda systrarna Christine och Léa Papin, som arbetar som hembiträden i Le Mans i nordvästra Frankrike, mördar sin arbetsgivares fru och dotter. Christine, som är den dominerande i förhållandet, döms till döden, men får straffet omvandlat till livstids fängelse, medan Léa döms till tio års fängelse. Christine avlider i fängelset 1937, medan Léa frisläpps 1941 och avlider först 1982. 1940 – Den amerikanske sångaren Frank Sinatra blir medlem i Tommy Dorseys orkester och gör därmed scendebut. Sinatras karriär kommer sedan att innefatta både teater- och filmroller samt sångframträdanden nästan ända fram till hans död 1998. 1943 – De tyska trupper, som har kämpat mot de sovjetiska i slaget vid Stalingrad sedan 17 juli året innan, kapitulerar under generalfältmarskalk Friedrich Paulus ledning inför den sovjetiska övermakten, tvärtemot Hitlers order om att kämpa till sista man. Slaget blir den definitiva vändpunkten på östfronten och från och med nu fram till krigsslutet 1945 drivs tyskarna sakta men säkert tillbaka till Berlin. 1948 – Den svenske författaren och översättaren Åke Holmberg publicerar den första boken om privatdetektiven Ture Sventon, vilken har titeln Ture Sventon, privatdetektiv. Fram till 1973 utger Holmberg totalt nio böcker om detektiven Sventon. 1959 – Olyckan vid Djatlovpasset. 1971 - Ramsarkonventionen antas. 1987 – Det svenska Centerpartiets ledare Karin Söder avgår på grund av sjukdom. Hon blev partiledare 1985 och var då partiets och även Sveriges första kvinnliga partiledare. Den 21 februari efterträds hon av Olof Johansson. 1989 – Ett provflygplan av typen Saab 39 Gripen havererar i samband med landning på Saabs flygfält i Linköping. Orsaken är att piloten Lars Rådeström och det datoriserade styrsystemet kommer i otakt med varandra (så kallad ”pilot induced oscillation”; PIO), vilket resulterar i så kraftiga roderutslag att flygplanet rollar till vänster och slår i marken (Rådeström klarar sig oskadd). 1990 – Den sydafrikanske presidenten F.W. de Klerk meddelar i ett tal i landets parlament att de färgades parti African National Congress (ANC) ska legaliseras och att dess ledare Nelson Mandela ska friges efter att ha suttit i fängelse sedan 1962 (bland annat på ön Robben Island). Mandela friges den 11 februari och 1994 väljs han till Sydafrikas förste svarte president. 2002 – Uppsala teknolog- och naturvetarkår bildas 2 februari vid Uppsala universitet. Födda 137 – Didius Julianus, romersk kejsare 28 mars–1 juni 193 (född denna dag eller 30 januari 133) 1455 – Hans, kung av Danmark från 1481, av Norge från 1483 och av Sverige 1497–1501 (född denna eller föregående dag) 1595 – Jacob van Campen, nederländsk arkitekt och konstnär 1616 – Sébastien Bourdon, fransk barockmålare 1621 – Johannes Schefferus, svensk professor, språkforskare och lärdomshistoriker, skytteansk professor vid Uppsala universitet från 1647 1632 – Jöran Gyllenstierna, svensk greve och riksråd 1649 – Benedictus XIII, född Pietro Francesco Orsini, påve från 1724 1650 – Nell Gwynne, engelsk skådespelare, älskarinna till den engelske kungen Karl II 1711 – Wenzel Anton Kaunitz, österrikisk statsman 1724 – Carl Wilhelm von Düben, svenskt riksråd, Sveriges kanslipresident från 1788 1731 – Fredrik Sparre, svensk greve och ämbetsman, Sveriges rikskansler 1792–1797 1754 – Charles Maurice de Talleyrand, fransk diplomat, politiker och biskop, hertig av Benevento 1765 – Ray Greene, amerikansk politiker, senator för Rhode Island 1797–1801 1807 – Alexandre Auguste Ledru-Rollin, fransk politiker 1829 – Alfred Brehm, tysk zoolog och författare 1841 – Thor Ekenman, svensk militär och riksdagsman 1843 – Knute Nelson, norsk-amerikansk politiker 1849 – Martin Huss, svensk godsägare och riksdagsman 1854 – August Bondeson, svensk läkare och författare 1856 – Robert Latham Owen, amerikansk demokratisk politiker, senator för Oklahoma 1907–1925 1860 – Bror Olsson, svensk skådespelare och teaterledare 1861 – Solomon Robert Guggenheim, amerikansk konstsamlare och filantrop 1869 – Smith W. Brookhart, amerikansk politiker, senator för Iowa 1922–1926 och 1927–1933 1870 – Julia Svedelius, svensk författare 1871 – Olga Preobrazjenskaja, rysk ballerina 1873 – Konstantin von Neurath, tysk politiker, Tysklands utrikesminister 1932–1938 1875 – Fritz Kreisler, österrikisk violinist och kompositör 1882 James Joyce, irländsk författare Andreas, grekisk prins av dansk härkomst 1889 William Lee Knous, amerikansk demokratisk politiker och jurist, guvernör i Colorado 1947–1950 Jean de Lattre de Tassigny, fransk fältmarskalk 1891 Antonio Segni, italiensk kristdemokratisk politiker, Italiens premiärminister 1955–1957 och 1959–1960 samt president 1962–1964 Harald Wehlnor, svensk skådespelare 1895 – Friedrich Jeckeln, tysk nazistisk politiker och SS-Obergruppenführer 1901 – Jascha Heifetz, litauiskfödd amerikansk violinist 1903 – Eugen Kogon, tysk författare och sociolog 1904 – Helen Rose, amerikansk kostymör 1905 – Ayn Rand, rysk-amerikansk filosof och författare 1915 – Abba Eban, israelisk diplomat och politiker 1917 – Eric Holmqvist, svensk socialdemokratisk politiker, statsråd 1961–1976 1926 – Valéry Giscard d'Estaing, fransk politiker, Frankrikes president 1974–1981 1927 Stan Getz, amerikansk jazzsaxofonist Jurij Grigorovitj, rysk dansör och koreograf 1931 Walter Burkert, schweizisk professor, forskare i grekisk religion och kult Dries van Agt, nederländsk politiker 1934 – Bosse Larsson, svensk tv-programledare 1936 – Per Clemensson, svensk författare 1937 – Krister Hagéus, svensk filmproducent och produktionsledare 1942 – Graham Nash, brittisk popmusiker 1944 Lorentz Hedman, svensk journalist och chefredaktör Geoffrey Hughes, brittisk skådespelare 1947 – Farrah Fawcett, amerikansk skådespelare och fotomodell 1951 – Ingrid Tobiasson, svensk operasångare 1954 – Christie Brinkley, amerikansk fotomodell 1955 – Leszek Engelking, polsk författare, poet och översättare 1967 – Artūrs Irbe, lettisk ishockeymålvakt 1969 – John Spence, amerikansk sångare 1972 – Dana International, israelisk sångerska 1973 – Ike Ibeabuchi, nigeriansk boxare 1975 – Todd Bertuzzi, kanadensisk ishockeyspelare 1977 Martin Boquist, svensk handbollsspelare Shakira Ripoll, colombiansk kompositör och sångare med artistnamnet Shakira 1980 – Gucci Mane, amerikansk rappare 1983 Carolina Klüft, svensk friidrottare, OS-guld 2004, världsmästare 2003, 2005, 2007, europamästare 2002, 2006, bragdmedaljör 2003 Christian Klien, österrikisk racerförare 1987 – Gerard Piqué, spansk fotbollsspelare i FC Barcelona 1999 – Lirim Kastrati, albansk fotbollsspelare i AS Roma Avlidna 1250 – Erik Eriksson, 33, kung av Sverige 1222–1229 och sedan 1234 1461 – Owen Tudor, omkring 60, walesisk adelsman, farfar till den blivande engelske kungen Henrik VII (avrättad) (född omkring 1400) 1529 – Baldassare Castiglione, 50, italiensk diplomat och författare 1594 – Giovanni Pierluigi da Palestrina, 67 eller 68, italiensk tonsättare (född 1525 eller 1526) 1660 – Govert Flinck, 45, nederländsk konstnär 1769 – Clemens XIII, 75, född Carlo della Torre Rezzonico, påve sedan 1758 1806 – Daniel Rogers, 52, amerikansk politiker, guvernör i Delaware 1797–1799 1899 – Halfdan Egedius, 21, norsk konstnär 1900 – Anton Niklas Sundberg, 81, svensk präst och politiker, ärkebiskop i Uppsala stift sedan 1870, talman i både första och andra kammaren, ledamot av Svenska Akademien sedan 1874 1907 – Dmitrij Mendelejev, 72, rysk kemist 1913 Gustaf de Laval, 67, svensk ingenjör, uppfinnare och industriman, grundare av industriföretaget AB Separator (nuvarande Alfa Laval) Hans Hildebrand, 70, svensk arkeolog och riksantikvarie, ledamot av Svenska Akademien sedan 1895 1916 – Adolf Ahlsell, 71, svensk ingenjör 1918 – John L. Sullivan, 59, amerikansk pugilist, världsmästare i professionell tungviktsboxning 1934 – James Hartness, 72, amerikansk republikansk politiker och uppfinnare, guvernör i Vermont 1921–1923 1942 – Daniil Charms, 36, rysk författare och poet 1945 – Carl Friedrich Goerdeler, 60, tysk politiker, en av de ledande männen bakom 20 juli-attentatet mot Hitler (avrättad) 1947 – Tottan Skantze, 54, svensk skådespelare 1956 – Axel Frische, 78, dansk teaterledare, dramatiker och författare 1969 – Boris Karloff, 81, brittisk skådespelare, mest känd i rollen som Frankensteins monster 1970 – Bertrand Russell, 97, brittisk filosof, matematiker, historiker och författare, mottagare av Nobelpriset i litteratur 1950 1971 – Axel Janse, 83, svensk skådespelare och inspicient 1974 – Imre Lakatos, 51, ungersk filosof 1979 – John Simon Richie, 21, brittisk musiker med artistnamnet Sid Vicious, sångare i punkgruppen Sex Pistols (heroinöverdos) 1980 – William Stein, 68, amerikansk biokemist, mottagare av Nobelpriset i kemi 1972 1983 – Helge Härneman, 83, svensk radioreporter och revyförfattare 1987 – Alistair MacLean, 64, brittisk författare 1988 – G. Mennen Williams, 76, amerikansk demokratisk politiker, guvernör i Michigan 1949–1961 1995 – Donald Pleasence, 75, brittisk skådespelare 1996 – Gene Kelly, 83, amerikansk dansare, skådespelare och koreograf 2003 – Mille Schmidt, 80, svensk skådespelare revyartist och regissör 2004 Alan Bullock, 89, brittisk historiker Siri Olson, 90, svensk skådespelare, sångare och dansös 2005 – Max Schmeling, 99, tysk boxare, världsmästare i tungviktsboxning 1930–1932 2008 Earl Butz, 98, amerikansk republikansk politiker Joshua Lederberg, 82, amerikansk molekylärbiolog och genetiker, mottagare av Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1958 2012 Dorothy Gilman, 88, amerikansk författare Leif Sjöström, 54, finländsk serietecknare och journalist Gheorghe Huțanu, 61, rumänsk ishockeyspelare 2013 Sten Mattsson, 84, svensk skådespelare Chris Kyle, 38, amerikansk soldat och prickskytt 2014 Gerd Albrecht, 78, tysk dirigent Philip Seymour Hoffman, 46, amerikansk skådespelare (drogöverdos) 2015 Tom Olsson, 85, svensk skådespelare och teaterregissör Calle Palmér, 85, svensk fotbollsspelare, VM-brons 1950 Henryk Szczepański, 81, polsk fotbollsspelare Källor Externa länkar


source: wikipedia

text: Filipposevangeliet, skrift från 200-talets senare hälft, troligen av syriskt ursprung. Innehåller Jesusord och gärningar samt utläggningar om sakramenten i den valentinska gnostiska traditionen. Skriften är kanske mest känd som en tidig källa för idén att Jesus skulle ha varit gift med Maria Magdalena. Även om detta inte uttryckligen anges i själva dokumentet, beskrivs hon som Jesu "älskarinna" i vissa översättningar. Litteratur Eric Segelberg, "The Gospel of Philip and the New Testament." i The New Testament and Gnosis. Essays in Honour of Robert McL. Wilson. London 1983. Även i förf:s Gnostica Mandaica - Liturgica. (Acta Universitatis Upsaliensis. Historia Religionum 1l.) Uppsala 1990. Eric Segelberg, "The Antiochene Background of the Gospel of Philip." I Bulletin de la Société d'Archéologie Copte 18, 1966. Även i förf:s Gnostica Mandaica - Liturgica. (Acta Universitatis Upsaliensis. Historia Religionum 1l.) Uppsala 1990 Eric Segelberg, "The Antiochene Origin of the 'Gospel of Philip'" Bulletin de la Société d'Archéologie Copte 19, 1967-68. Även i förf:s Gnostica Mandaica - Liturgica. (Acta Universitatis Upsaliensis. Historia Religionum 1l.) Uppsala 1990 Eric Segelberg, "The Coptic-Gnostic Gospel according to Philip and its sacramental System." I Numen 7, 1960. Även i förf:s Gnostica Mandaica - Liturgica. (Acta Universitatis Upsaliensis. Historia Religionum 1l.) Uppsala 1990 Externa länkar The Gospel of Philip - The Gnostic Society Library Apokryfer Gnosticism


text: Fiskar (Pisces) är en grupp vattenlevande ryggradsdjur med fenor, som indelas i benfiskar, broskfiskar och käklösa fiskar. De flesta arter andas med gälar och är växelvarma. Undantaget är lungfiskar. Eftersom landryggradsdjuren släktskapsmässigt är en typ av kvastfeniga fiskar men inte klassificeras som fiskar är begreppet "fiskar" parafyletiskt. Vetenskapen om fiskar kallas iktyologi. Etymologi Fram till 1600-talet kallade man havsdjur i allmänhet för fisk, exempelvis det äldre svenska ordet "valfisk", och fortfarande använder engelskan orden "starfish" om sjöstjärnor och "jellyfish" om maneter. Betydelsen havsdjur finns bara i de västliga indoeuropeiska språken, alltså i germanska, italiska och keltiska språk, men kan möjligen härstamma från det urindoeuropeiska verbet *peh2- med betydelsen att utfodra, att skydda, att ge näring och är i så fall kognat med urslaviska *piťa och sanskrit पितु (pitu) med betydelsen mat, litauiska piẽtūs "lunch", iriska ith "korn", latin pānis "bröd" samt de engelska, tyska och svenska orden food, Futter och foder. Systematik Fiskar är en parafyletisk grupp, och som sådan har den inte någon naturlig plats i systematik baserad på utvecklingshistoria. Fiskar är den största gruppen inom ryggradsdjuren och omfattar cirka 30 000 kända arter, och det finns säkert fler arter som vi inte känner till. Till fiskar räknas de lägre kraniedjuren, pirålar, nejonögon, broskfiskar och benfiskar, bland de senare också tofsstjärtfiskar och lungfiskar som tillhör fyrfotadjurens utvecklingslinje. Fiskar delas vanligen in i klasserna eller överklasser, som följer: Understam Vertebrata – ryggradsdjur Överklass Agnatha – käklösa fiskar Klass Cyclostomata – rundmunnar Underklass Myxini – pirålar Underklass Hyperoartia - nejonögon Överklass Gnathostomata – käkförsedda ryggradsdjur Klass Chondrichthyes – broskfiskar † Klass Placodermi - pansarhajar Klass Osteichthyes – benfiskar Underklass Sarcopterygii – lobfeniga fiskar Underklass Actinopterygii – strålfeniga fiskar Till de käklösa fiskarna (som idag innehåller nejonögon och pirålar) hör ett antal utvecklingshistoriskt viktiga fossila grupper: † Konodonter (Conodonta) † Anaspida † Pteraspidomorphi † Galeaspida † Osteostraci † Thelodonti † Cephalaspidomorphi Utbredning Fiskarna finns i stort sett överallt där det finns mycket vatten och även i en del ganska små vattensamlingar. Lungfiskar, som lever i Afrika, Sydamerika och Australien, kan klara en hel torrperiod genom att gräva ner sig och andas med hjälp av lungor. När deras gölar vattenfylls igen återgår de till gälandning. Djuphavsfiskar kallas de fiskar som lever på större djup än 100 meter. Man har hittat fiskar som lever ända nere på 5 000 meter, något som gjort stora evolutionära anpassningar för tryck, kyla och mörker nödvändiga. Anatomi Yttre anatomi Nästan alla fiskar har en strömlinjeformad kroppsbyggnad, som kan indelas i huvud, kropp och stjärt; dock är gränserna mellan dessa tre delar inte alltid tydligt markerade. Fjäll Många fiskars hud är täckt av fjäll. Dessa är i huvudsak uppdelade i fyra typer. Plakoidfjäll, hos broskfiskar, till exempel hajar. Ganoidfjäll, hos strålfeniga fiskar, till exempel nilgädda och stör. Cykloidfjäll, hos de flesta benfiskar, till exempel lax. Kamfjäll, hos abborrfiskar, till exempel abborre. Plakoid- och ganoidfjäll består av ben och emalj, medan cykloid- och ctenoidfjäll består av enbart ben. Utanpå fjällen har fiskarna ett skyddande slemlager, som produceras av körtlar i huden. Färg Många fiskar har ett kamouflage för att undkomma rovdjur. Detta efterliknar oftast bottnens färg, eftersom faran brukar komma uppifrån. En del rovfiskar, till exempel gädda (Esox lucius), är dock kamouflerade för att lättare kunna fånga byten. Hos fiskar som lever i stim, till exempel sill (Clupea harengus), är det vanligt med silverglittrande fjäll för att förstärka illusionen av att stimmet är en enhet, vilket dels kan skrämma ett rovdjur och dels göra det svårare att välja en enskild bytesfisk. En del fiskar har skarpa färger för att visa att de är giftiga, så kallad aposematisk färgteckning och en del fiskar efterliknar denna utan att själva vara farliga, så kallad mimikry. Matsmältning Uppkomsten av käkar gjorde det möjligt för fiskar att äta fler typer av föda som exempelvis växter och andra organismer. Fiskars föda tas in via munnen och bryts ner i matstrupen. I magsäcken fortsätter nedbrytningen, och hos de flesta benfiskar fortsätter behandlingen i pylorusbihangen (appendices pyloricae), som är fingerliknande blindsäckar. I pylorusbihangen utsöndras spjälkande enzymer och näringsämnen absorberas. Hos andra fiskar kommer dessa enzymer från levern och bukspottskörteln. Matsmältningsapparaten avslutas med tarmsystemet. Detta är, till skillnad mot till exempel däggdjur, inte uppdelat i tunn- och tjocktarm utan är lika tjock hela vägen till analöppningen. Andningsorgan De flesta fiskarter upptar och avsöndrar gaser via gälarna som sitter på varsin sida om svalget. Gälarna är uppbyggda av trådlika strukturer som kallas filament, som vart och ett innehåller ett nätverk av kapillärer, vilket ger en stor yta som kan uppta syre och avge koldioxid. Utbytet av dessa sker genom att fiskarna suger in syrerikt vatten i munnen och pumpar ut det över gälarnas filament. Blodet i kapillärerna flyter i motsatt riktning mot vattnet, vilket leder till större utbyte än om det flödat i samma riktning. Det syrefattiga vattnet släpps sedan ut genom gälöppningarna på sidorna av svalget. Vissa typer av fiskar, som hajar och nejonögon, har flera gälöppningar, men de flesta arter har en enda. Öppningen skyddas av en benig flik. Vissa fiskarter, som guramier, har utvecklat ett organ kallat labyrint som gör att de kan klara sig i omgivningar fattiga på syre eller som ofta torkar ut. Ett rör leder syrerik luft till detta organ genom fiskens mun. Lungfiskar, bågfenor, fengäddor och bengäddor andas med lungor. Cirkulationssystem Fiskar har ett slutet blodomlopp med ett hjärta som pumpar runt blodet i ett enkelt kretslopp genom kroppen; blodet går från hjärtat till gälarna och därifrån vidare till resten av kroppen och sedan tillbaka till hjärtat. De flesta fiskar har hjärtan med fyra delar: Sinus venosus, förmak, kammare och Bulbus arteriosus. Trots detta har hjärtat bara två rum, då Sinus venosus är en tunn säck som samlar blodet från fiskens vener innan det släpps in i förmaket, och bulbus arteriosus är ett tjockt rör som förbinder hjärtat med aortan. Förmaket är ett stort muskulöst rum, som ser till att blodet endast flödar en väg ur kammaren, vilket är ett rum med tjocka, muskulösa väggar som står för själva pumpandet av blodet. Kroppsvärme Även om de flesta fiskar är växelvarma finns det arter som inte följer detta mönster. Endoterma benfiskar tillhör alla underordningen Scombroidei, som till exempel svärdfisk, tonfisksläktet och en "primitiv" makrill. Alla hajar i familjen Lamnidae har möjlighet att höja sin kroppstemperatur, och det finns indicium på att även medlemmar av familjen Alopiidae har denna förmåga. Det finns också stora skillnader i vilka grader de olika arterna kan variera kroppstemperaturen; svärdfisken och besläktade arter kan bara värma ögonen och hjärnan medan tonfisk och håbranden kan upprätthålla temperaturer mer än 20 °C över vattnets. Även om endotermi kostar mycket energi tros den istället ge fördelar som starkare muskler, snabbare nervsystem och snabbare matsmältning. Avsöndringssystem Precis som många andra vattenlevande arter avsöndrar fiskar överflödigt kväve i form av ammoniak. En del av restprodukterna diffunderar ut genom gälarna till det omgivande vattnet, medan andra utsöndras med hjälp av njurarna som filtrerar ut dem från blodet, och håller ammoniakhalten i blodet i schack. Saltvattenlevande fiskarter förlorar vatten genom osmos, vilket gör att salterna aktivt måste pumpas ut ur kroppen. Hajar och de flesta andra broskfiskar får ut salterna främst genom en körtel vid analöppningen, men också via njurar och tarmsystem. Benfiskar löser problemet genom att dricka mycket vatten och särskilda kloridceller i gälarna pumpar ut klorid- och natriumjoner. Genom njurarna utsöndras magnesium-, kalcium- och sulfatjoner. Det omvända förhållandet gäller för sötvattensfisk, som tenderar att få in mer vatten än vad som är nyttigt, och därför har njurar som skapar så utspädd urin som möjligt, samtidigt som salter aktivt pumpas in av kloridcellerna vid gälarna, samt att fisken får i sig salter via födan. Vissa fiskarter har anpassningar i gälar och njurar som kan gör att de kan utföra båda dessa funktioner och har därmed möjlighet att överleva både i sött och salt vatten. Sinnen Nästan alla dagaktiva fiskar som lever på djup sådana att solljus kan tränga ned till dem har väl utvecklade ögon med färgseende som är minst lika goda som människans. Dessutom har många fiskarter specialiserade celler som är ansvariga för mycket fina lukt- och smaksinnen. Trots att de har öron har många fiskar dålig hörsel. Flera fiskarter har dock känsliga receptorer som utgör sidolinjen, och låter dem upptäcka även svaga strömmar och vibrationer, och därigenom upptäcka andra fiskar och organismer. Vissa fiskarter, som malartade fiskar och hajar, har organ som låter dem upptäcka svaga elektriska strömmar. Andra arter, som darrålen, kan också alstra elektricitet av sig själva. Fortplantning Fiskar kan ha antingen yttre- eller inre befruktning. Vid yttre befruktning utsöndrar honan rom, ofta på sjö- eller havsbotten, varefter hanen befruktar äggen med mjölke, fiskens sädesvätska. Vid inre befruktning sprutas mjölken in i honan. Hos dessa fiskarter utvecklas vanligen ändå i form av ägg och får då näring från äggulan, men hos vissa arter, som vissa hajar, utvecklas inte embryona i ägg alls utan får näring direkt från moderns kropp. I båda fallen föds ungarna levande. Hos sjöhästar lägger honan rommen i en ficka på hanens buk, som han sedan befruktar och bär på. Det finns många olika exempel på fortplantningsbeteenden hos fiskar. Ett är stor- och småspigghanens vana att bygga ett rede, som han sedan presenterar för en förbipasserande romstinn hona. Spigghanen får vid lekperioden även en kraftigt röd fläck på undersidan som visar hur stark och fertil han är. Experiment har visat att spigghanar reagerar mycket aggressivt mot röda föremål som närmar sig hans rede. När en hona har lagt sin rom i spigghanens bo vaktar han den och viftar med fenorna med jämna mellanrum för syresättning. En del fiskarter vandrar i samband med fortplantning, i en del fall mellan söt- och saltvatten. Evolution Käkar Enligt en av många forskare accepterad teori, utvecklades käkar från två benpar mellan gälöppningarna, nära munnen. Detta skedde för ca 425–450 miljoner år sedan. Tidsepoken devon (400–360 miljoner år sedan) har kallats fiskarnas era. Ben- och broskfiskarna var inte särskilt stora vid denna tid, utan de stora grupperna fiskar som främst utvecklades och spred sig i haven och sjöarna var de nu utdöda Placodermi och Acanthodii, exempelvis taggpansarhajar. Broskfiskar Broskfiskar omfattar ca 750 idag levande arter och kallas så för att deras skelett i huvudsak består av brosk. Dock finns hos de flesta arter delar av skelettet som är mineraliserat, vidare är tänder och fjäll av ben. Broskfiskarna härstammar, troligen, från en fisk med benskelett. En störning i utvecklingen gjorde att ett broskskelett istället utvecklades. Normalt har alla vertebrater ett broskskelett som embryo, som sedan ersätts av ett benskelett. Av de idag levande broskfiskarna finns dels Elasmobranchii, hajar och rockor och dels Holocephali, helhuvudfiskar (havsmusfiskar). Broskfiskar saknar simblåsa. Hajar får dock lite flythjälp av stora mängder olja som de förvarar i levern. Vissa haj- och flera rockarter kan ligga och vila på botten, de använder då käk- och svalgmuskler för att pumpa vatten över gälarna. Broskfiskar (Chondrichthyes) är en klass primitiva fiskar som saknar benbildning och därför har en mycket snabb regenerering av sitt endoskelett. De löser normalt också osmosproblem genom att hålla samma eller högre salthalt än omgivningen, varför de heller inte har någon simblåsa. Totalt rör det sig om cirka 800 arter av hajar och rockor. Broskfiskarna indelas vanligen i tre underklasser; hajar och rockor, helhuvudfiskar och den utdöda gruppen pansarhajar. Benfiskar Benfiskar omfattar ca 29 000 arter och delas in i strålfeniga fiskar (Actinopterygii) och lobfeniga fiskar (Sarcopterygii). En viktig evolutionär anpassning hos vattenlevande benfiskar är simblåsan, som finns hos många arter. Med den kan fisken reglera sin flytförmåga och därmed spara energi och få lättare att manövrera. Simblåsan är samma struktur som de lungor många andra vertebrater har, men forskarna är osäkra på vilket som kom först av lungorna eller simblåsan. En teori är att lungor utvecklades först, som kompement till gälar, hos fiskar som levde i pölar, träsk eller andra grunda vatten. Framdrivning De flesta fiskar tar sig fram genom att simma i vatten, antingen genom att röra muskler längs med kroppen och vifta med stjärtfenan, "paddla" sig framåt med sidfenorna, eller som åla sig fram i s-formiga banor. Ett fåtal har dock utvecklat andra sätt, som att krypa, flyga eller gräva sig framåt under botten. Krypande fisk Slamkrypare kan krypa runt på land och vara ifrån vatten i flera dagar. De kan även klättra upp i mangroveträd, om än inte så högt. Klättrande gurami kan också ta sig fram på land, men den ålar snarare än kryper. En del fiskar kryper på havs- eller sjöbotten istället för att simma. Flygande fisk Flygfisk kan glidflyga upp till hundra meter. Det finns två typer av flygfisk; en med ett "vingpar" (egentligen fenor) och en med två "vingpar". De flyger inte som fåglar och insekter gör, utan gör ett kraftigt hopp och spänner sedan ut sina omvandlade fenor. Fisken kan då glidfyga, cirka en meter över havsytan. Föda Majoriteten av fiskarna är rovdjur, resterande delar är växtätare eller en lite ovanligare typ som lever på rester av andra fiskar, till exempel fenor, fjäll och parasiter. I sötvatten utgör insekterna en viktig del av fiskarnas föda och i regnskogarna finns det fruktätande fiskar som utgör en viktig del av fröspridningen. Bland rovfiskarna finns två huvudstrategier: En strategi är att söka upp ett byte och sedan attackera. Så jagar bland annat hajar. Den andra strategin är att vara stilla och vänta på att ett byte ska simma förbi tillräckligt nära och sedan göra ett snabbt anfall. Den strategin används av gäddor och andra mindre rovdjursfiskar. Fiskar och människan Fisk är en viktig råvara för människan. Vissa fiskar räknas som matfiskar och nyttjas som livsmedel, se Fisk (livsmedel). Fiskar som husdjur Fiskar finns som husdjur. De hålls då i akvarium (se vidare akvariefiskar). Många arter kan dessutom odlas i fångenskap. Man matar dem exempelvis med fiskmat som tillhandahålls av en zoo- eller livsmedelsbutik. Det finns mycket akvarietillbehör att köpa, prydnadssaker som dykare, skattkistor, förlista skepp och dylikt. Akvariet I akvariet bör sitta en liten pump som renar vattnet och håller det cirkulerande. Annat alternativ är syrepiller som avger syre och bubblar lite smått i ungefär en vecka. Därefter måste nytt piller tillföras. För att hålla akvariet rent en längre tid är det en bra idé att ha en eller flera slamsugare (fiskar som glider runt och äter avfall t.ex. mal). Det kan förlänga renlighetsperioden med flera veckor i ett akvarium av storlek medium-large. Fiskar i kulturen Genom människans historia har många kulturer haft fiskar i sina myter och legender, från "valfisken" som svalde profeten Jona till sjöjungfrur, vilka har gett upphov till mängder av böcker och filmer, som till exempel Den lilla sjöjungfrun och Splash. I polyteistiska religioner finns det gudar som kan ta formen av en fisk, såsom Ika-Roa hos polynesierna, Dagon hos olika semitiska folkslag och Matsya i hinduismen. Stjärntecknet fiskarna är baserat på stjärnbilden med samma namn. Det finns även en stjärnbild som heter södra fisken och en som heter flygfisken. Flygfisken introducerades dock först i slutet av 1500-talet. Fisk har en symbolisk betydelse för många, bland annat symboliserar den fruktsamhet för bengalerna. Kristna använder fisken som symbol bland annat som en kvarleva från förföljelsetiden i Romerska riket. När en person mötte någon som skulle kunna vara kristen ritade man upp en halv stiliserad fisk på marken. Var den andra personen också kristen förstod denne gesten och fyllde i den andra halvan vilket skapade symbolen ICHTHYS. Fisk förekommer på flera ställen i Bibeln och flera av Jesu lärjungar var fiskare. Vid ett tillfälle fick Jesus fem bröd och två fiskar att räcka till flera tusen personer. Fiskar är en vanlig symbol inom heraldiken. Exemplet är Ångermanlands vapen. Fisk är flitigt använt som inspirationskälla inom konst, litteratur och film, såsom Disneys Hitta Nemo och Ernest Hemingways Den gamle och havet. Stora fiskar, främst hajar, finns ofta med i skräck- och rysarhistorier, som i romanen Hajen av Peter Benchley, vilken har gett upphov till en filmserie med samma namn. Hajen har i sin tur sedan inspirerat liknande filmer, eller parodier, till exempel Hajar som hajar, Snakehead Terror och Piranha. Bevarandebiologi Enligt Internationella naturvårdsunionens rödlista 2006 var 1173 fiskarter utrotningshotade. På denna lista finns bland annat torsk, asp, ål, tofsstjärtfiskar och vithaj. På grund av att fiskar lever under vatten är de betydligt svårare att studera än terrestra (marklevande) djur och växter och information saknas ofta om fiskpopulationer. Det verkar dock som att sötvattenfiskar är särskilt hotade, då de ofta lever i relativt små områden. Ett exempel är den amerikanska arten Cyprinodon diabolis som lever i en enda, akvifär grotta i Death Valley, Nevada, där vattenytan endast mäter 3×6 meter. Grottans största uppmätta djup uppgår dock till 91 meter. Överfiskning För matfiskar, såsom torsk och tonfisk är det överhängande hotet överfiskning. I de områden där överfiskning pågår kommer fiskpopulationen att kollapsa, på grund av att populationen inte kan fortplanta sig snabbare än de utfiskas. Ett välundersökt exempel är stillahavssardinen (Sadinops sagax caerulues) utanför Kalifornien, USA. 1937 fick man upp 790 000 ton sardiner, en siffra som sedan sjönk till 24 000 ton 1968, något som fick fiskeribranschen att sluta fånga fisken på grund av för dålig lönsamhet. Detta är ett exempel på en kommersiell utrotning, något som inte betyder att fisken i sig blir helt utrotad, även om dessa två kan sammanfalla. Den stora spänningen mellan fiskebiologer och fiskare är balansen mellan artbevarande och arbetstillfällena för dem som fiskar. På vissa håll, bland annat i Skottland, Newfoundland och Alaska, är fiskeindustrin en väldigt stor arbetsgivare, så myndigheterna har ett stort intresse av att hitta balansen mellan artbevarande och ett ekonomiskt hållbart yrkesfiskande. Å andra sidan varnar forskare och miljövänner för att många fiskpopulationer kan vara helt försvunna inom femtio år, om kraftigare fiskerestriktioner inte införs. Se även: Rödlistning Habitatförstöring En stressfaktor för såväl sötvattens- som saltvattensekosystem är försämringen av en arts habitat (levnadsmiljö). Habitatförstöringen kan bestå av föroreningar, markavvattningar, övergödning, introduktion av främmande arter, vattendragsrensningar, dammbyggen som utgör vandringshinder. Exempel på fiskar som påverkats negativt av habitatförstöring är asp, lax, havsöring och nejonögon. En art som nästan utrotats är pallidstören (Scaphirhynchus albus) som lever i Mississippi-Missouris flodsystem. Främmande arter På många håll i världen har man av olika anledningar inplanterat främmande arter. Detta är ofta ett problem, då den befintliga floran och faunan inte är anpassat för så snabba förändringar. Ett av de mest studerade exemplen är införandet av nilabborre I Victoriasjön. Från 1960-talet har nilabborren successivt utrotat 500 ciklider ur sjön. Vissa av dessa ciklidarter har man kunnat rädda genom uppfödningsinsatser, men andra är troligen helt utdöda. Andra exempel på fiskar som orsakat problem när de introducerats i nya miljöer är karp, Tilapia, abborre, öring och regnbågsöring. Referenser Havsfisk och fiske. Bent J. Muus och Preben Dahlström. 1965, 1977 P.A. Norstedt & Söners förlag. Externa länkar Allt om Fisk Relevant avsnitt i NCBI Taxonomie (engelska) Fishbase Fisk och fiske Fisk- och skaldjursbestånd i hav och sötvatten - resursöversikt (Havs- och vattenmyndigheten och Sveriges lantbruksuniversitet) Se även Lista över auktorer inom fisktaxonomin Fiskvandring Wikipedia:Basartiklar


text: Falu kommun är en kommun i Dalarnas län. Centralort är Falun som även är länets residensstad. Områdets berggrund hör till den mineralrika bergslagsregionen. Den östra och norra delen av kommunen är klädd med skog, varvat med större myrområden, de västra delarna har en mer bruten terräng. Falun har en lång brukstradition där bergsbruket har anor från medeltiden, över tid har dock dess betydelse minskat. I början av 2020-talet dominerades näringslivet av tjänste- och sevicesektorerna. Sedan kommunen bildades 1971 har befolkningsutvecklingen, med undantag för år runt millennieskiftet, varit positiv. Socialdemokraterna har varit det starkaste partiet i samtliga val, utom 1973 då Centerpartiet var större. Mandatperioden 2022–2026 styrs kommunen av Socialdemokraterna i koalition med Moderaterna. Administrativ historik Kommunens område motsvarar socknarna Aspeboda, Bjursås, Enviken, Stora Kopparberg, Sundborn, Svärdsjö och Vika. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn. Inom området fanns även Falu stad från 1641 som 1863 bildade en stadskommun. Vid kommunreformen 1952 uppgick Aspeboda landskommun i Stora Kopparbergs landskommun medan de övriga landskommunerna i området, Bjursås, Enviken, Sundborn, Svärdsjö och Vika samt Falu stad förblev opåverkade. År 1967 inkorporerades Stora Kopparbergs och Vika landskommuner i Falu stad. Falu kommun bildades vid kommunreformen 1971 av Falu stad och landskommunerna Bjursås, Enviken, Sundborn och Svärdsjö. Den 1 januari 1990 överfördes ett område med 6 personer till Falu kommun och Bjursås församling från Leksands kommun och Åls församling. Kommunen ingår sedan dess bildande i Falu domkrets. Kommunsammanslagningarna från 1863 Tabellen nedan visar kommunsammanslagningarna till nuvarande Falu kommun från 1863 och framåt. Tabellen illustrerar även att reformer sällan genomförs i ett steg: det behövs ibland även förplanering, försök, steg och efterjusteringar. Notera även att andra världskriget gjorde vapen populära i Dalarna - för hemvärnsfanor. Geografi Kommunen är belägen i sydöstra delarna av landskapet Dalarna och gränsar i norr till Ovanåkers kommun och Bollnäs kommun, i nordöst till Ockelbo kommun samt i öster till Sandvikens kommun och Hofors kommun, alla i Gävleborgs län. I sydöst gränsar kommunen till Hedemora kommun och Säters kommun, i sydväst till Borlänge kommun samt i nordväst till Leksands kommun och Rättviks kommun, alla i Dalarnas län. Topografi och hydrografi Områdets berggrund bildades för cirka två miljarder år sedan och hör till den mineralrika bergslagsregionen. I östra och norra delen av kommunen är berggrunden täckt med morän och klädd med skog, varvat med större myrområden. Delar av de öppna områdena i denna del har använts för fäboddrift. De västra delarna har en mer bruten terräng och det förekommer branta bergssidor med rik flora, så kallade sydväxtberg. Ryssjöåsen löper genom kommunens nordöstra del, som en halv kilometer söder om Ryssjö bildar den märkliga Smöretkullen. Prostparken är ett märkligt tallbestånd som hittas på Svärdsjöåsen, en biås till Badelundaåsen. Öppna, uppodlade sedimentområden med lövträdsinslag finns vid sjöarna Runn och Varpan samt längs Svärdsjövattendragets dalgång med sjöarna Toftan, Liljan och Svärdsjön samt vidare mot Enviken. Nedan presenteras andelen av den totala ytan 2020 i kommunen jämfört med riket. Naturskydd År 2022 fanns 35 naturreservat i Falu kommun, varav nio var kommunala. Övriga förvaltades av Länsstyrelsen i Dalarnas län. Ett exempel på ett kommunalt naturreservat är Bjursås prästskog. Reservatet bildades 2009 och på dess 13 hektar ryms en blandning av gammal granskog, tallskog, lövskog, sumpskog, naturlig bäckmiljö, slåtteräng och betesmark. Som exempel på reservat som förvaltas av Länsstyrelsen kan nämnas Gramsängs udde. Reservatet bildades 1959 och är även klassat som Natura 2000-område. Reservatet är två hektar och finns på den östligaste av två grenar av Svärdsjöåsen. Administrativ indelning Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i nio församlingar, varav sju motsvarade de tidigare socknarna. De tidigare socknarna är här redovisade i parentes: Aspeboda (Aspeboda socken), Bjursås (Bjursås socken), Envikens (Envikens socken), Falu Kristine, Grycksbo, Stora Kopparbergs (Stora Kopparbergs socken), Sundborns (Sundborns socken), Svärdsjö (Svärdsjö socken) och Vika-Hosjö (Vika socken). Från 2016 indelas kommunen istället i 10 distrikt: Aspeboda Bjursås Enviken Falu Kristine Grycksbo Hosjö Stora Kopparberg Sundborn Svärdsjö Vika Tätorter Det finns 17 tätorter i Falu kommun. I tabellen presenteras tätorterna i storleksordning per den 31 december 2015. Centralorten är i fet stil. Styre och politik Styre Efter valet 2002 styrdes kommunen av Socialdemokraterna, Centerpartiet och Miljöpartiet. Makten övertogs 2006 av Moderata samlingspartiet, Centerpartiet, Kristdemokraterna, Folkpartiet och Falupartiet. Valet 2010 ledde till att en ny koalition bestående av de rödgröna tog över makten. De rödgröna behöll makten även efter valet 2014 och bildade en majoritetskoalition. Valet 2018 ledde till maktskifte och Alliansen styrde i minoritet genom en valteknisk samverkan med Vänsterpartiet. En av orsakerna till samverkan var att undvika att Sverigedemokraterna fick politiskt inflytande. Samarbetet med Vänsterpartiet sprack dock under mandatperioden och Alliansen fick en ny samverkanspartner i Falupartiet. I och med valet 2022 efterträddes koalitionen av ett blocköverskridande samarbete mellan Socialdemokraterna och Moderaterna. Socialdemokraten Liza Lundberg menade att "Vi har ett tufft läge framför oss och både vi och Moderaterna konstaterade att det är viktigt med ett stabilt styre som kan ta de beslut som krävs". Samarbetet ledde dock till ett visst motstånd inom Moderaterna. Bland annat valde den moderata profilen Ann-Britt Åsebol att lämnade lokalpolitik. Kommunfullmäktige Presidium Mandatfördelning i valen 1970–2022 Nämnder Kommunstyrelsen Lista över kommunstyrelsens ordförande Kommunstyrelsens ordförande är även kommunens kommunalråd. Övriga nämnder Vänorter Falun har fem vänorter och en samarbetsort. Fredrikshamn, Finland Grudziądz, Polen Gütersloh, Tyskland Tsumeb, Namibia (samarbetsort) Røros kommun, Norge Vordingborgs kommun, Danmark Ekonomi och infrastruktur Näringsliv Falun har en lång brukstradition där bergsbruket har anor från medeltiden. Över tid har dock dess betydelse minskat. År 2010 var de tre största arbetsgivarna i Falun Falu kommun med 4 625 anställda, Falu lasarett med 3 600 anställda och Högskolan Dalarna med 505 anställda. I början av 2020-talet domineras näringslivet av tjänste- och sevicesektorerna. Industrisektorn stod för omkring 15 procent av kommunens arbetstillfällen. De största arbetsgivarna var kommunen och regionen. Dessutom fanns ett stort antal företag inom privat service. Vidare var turistnäringen ansenlig med flera stora turistattraktioner. Råvaror Vid Kårarvet och Finnbo har det brutits pegmatit, ur vilken kvarts utvinns. Vidare finns också en del sällsynta mineral. I Falun har det brutits malmmineral såsom järn, zink, bly, nickel och koppar. Den mest berömda gruvan är Falu gruva. År 1992 lade dock STORA (Stora Kopparbergs Bergslags AB) ned gruvverksamheten. Industri STORA är det industriföretag som främst förknippas med Falun, i början av 2020-talet var det dock endast regionkontoret som var kvar i kommunen. Industriföretag med betydelse var till exempel NKT Cables AB som tillverkar kraftkablar för starkström och hygienartikelsföretaget Cederroth AB. Andra branscher inom industrin som fanns representerade var livsmedelsindustrin med charkuteri- och brödtillverkning och den grafiska industrin. Tjänster och turism Bland kommunens turistattraktioner hittas exempelvis Falu koppargruva, Carl Larssongården i Sundborn och Lugnetanläggningen med arrangemang för längdskidåkning och backhoppning, sporthall, campingplats, isstadion och liknande. Infrastruktur Transporter I de södra delarna av kommunen sträcker sig E16 i rät vinkel genom Falun från öster till söder. Kommunen genomkorsas från norr till söder av riksväg 50 och de södra delarna från nordväst mot sydöst av riksväg 69. Ungefär samma sträckning som E16 har järnvägen Bergslagsbanan som trafikeras av Tåg i Bergslagens regiontåg mellan Gävle och Ludvika samt SJs tåg mellan Falun och Stockholm. Utbildning År 2022 fanns två kommunala gymnasier, Kristinegymnasiet och Lugnetgymnasiet, vilka bland annat erbjöd riksidrottsgymnasium med inriktning mot friidrott och nationell idrottsutbildning med sju olika inriktningar. Vidare fanns fem fristående gymnasieskolor; Falu Frigymnasium, Praktiska Gymnasiet, Hagströmska Gymnasiet, Drottning Blankas gymnasium och Musikkonservatoriet. Det tidigare Haraldsbogymnasiet beslutades att stängas 2018. Tidigare fanns ett seminarium för blivande förskollärare i Falun. I samband med högskolereformen 1977 slogs den samman med ekonomiskt och administrativt inriktade utbildningar i Borlänge och bildade Högskolan i Falun/Borlänge, vilken senare bytte namn till Högskolan Dalarna. År 2013 fanns 9 429 registrerade studenter och 679 anställda på högskolan. Till 2022 hade antalet i skrivna studenter ökat till 15 751 studenter och antalet anställda till 847. Befolkning Demografi Befolkningsutveckling Kommunen har invånare (), vilket placerar den på plats avseende folkmängd bland Sveriges kommuner. Kultur Museum I kommunen finns ett flertal museer, varav ett flertal är relaterade till kända Faluprofiler exempelvis Arvid Backlund-gården och Ernst Rolf-gården. I kommunen finns också Dalarnas Museum, skidmuseum och Sveriges minsta museum – ett pumphus från 1850-talet. Kulturarv I kommunen finns Världsarvet Falun. Det inkluderar bland annat Falu gruva, Linnés bröllopsstuga och Thunströms köpmansgård. Unesco motiverade utnämnandet: Förutom världsarvet har kommunen andra kulturarv, så som Carl Larssongården i Sundborn. Kommunvapen Blasonering: I fält av guld en uppskjutande från kant till kant gående krenelerad mur och däröver tre bjälkvis ordnade kopparsymboler, allt i rött. Det äldsta sigillet för staden Falun är från 1642 och innehåller bland annat ett koppartecken. På 1900-talet skapades vapnet och det fastställdes av Kungl. Maj:t 1932. Efter kommunbildningen 1971 förenklades vapenbilden något och registrerades hos PRV år 1988. Eftersom det var i Dalarna hade även de andra kommuner, som bildade Falu kommun, egna vapen, vars giltighet upphörde. Se även Personer med anknytning till Falu kommun Referenser Externa länkar Falu kommun Visitfalun.se Sveriges kommuner


text: Falu rödfärg är inregistrerat varumärke för en målningsprodukt av slamfärgstyp, tillverkad och marknadsförd av Stora Kopparbergs Bergslags AB. Varunamnet får endast användas för färg som innehåller pigment från Falu koppargruva. I dagligt tal används orden faluröd och falurött även för traditionella röda slamfärger som inte härrör från Falun. I byggnadstekniska och byggnadsantikvariska sammanhang kallas dessa material för rödfärg, ett ord som enligt domstolsutslag endast får användas för slamfärger och inte för röd målarfärg i allmänhet. Rödfärg tillverkades tidigare på många ställen i Sverige och det finns fortfarande även andra rödfärgsverk, men under 1900-talet har rödfärgsverket vid Falu gruva blivit den absolut dominerande producenten. Orden faluröd och falurött har funnits i svenska språket sedan 1889. I en tredje betydelse kan orden syfta på de kulörer som man kan framställa med röda järnoxidpigment, oavsett om det handlar om slamfärg eller ej. En ungefärlig NCS-beteckning för faluröd kulör är 5040-Y80R, men variationen är ganska stor. Historik Kopparbrytningen i Falun påbörjades redan under vikingatiden och upphörde den 8 december 1992. Gruvans namn Kopparberget kompletterades på 1600-talet med tillägget "stora", för att skilja den från andra koppargruvor. Under 1700-talet var den världens största koppargruva. Att gruvdriftens biprodukter kunde användas som rött pigment är säkert känt sedan mycket länge och finns belagt i källor från 1500-talet. Mer organiserad tillverkning av rödfärgspigment påbörjades 1764. Inledningsvis var volymerna ganska blygsamma – totalt 25 ton under de första 10 åren – men ökade i takt med det ökade intresset för att rödfärga hus. 1912-14 producerades över 1700 ton per år och under 1930-talet över 2000 ton per år. Därefter har rödfärgen fått konkurrens av andra produkter för fasadmålning, och under 1900-talets andra hälft har det producerats mellan 1000 och 1600 ton årligen. År 2012 producerades cirka 500 ton. Pigmentet Som restprodukt vid malmbrytningen har det samlats stora högar ovan jord av bland annat kopparfattig malm och slamjord från varp. Efter mineralisering och vittring under lång tid återstår rödmull, som förutom koppar även innehåller limonit eller järnockra, kiselsyra och zink. Rödmullen tvättas och siktas varpå den bränns för att sist malas till ett finkornigt färgämne. Det brända pigmentet innehåller: Järnoxid Fe2O3, Kiseldioxid SiO2, Kalciumaluminiumsilikat, Järnaluminiumsilikat, Magnesiumsilikat, Kaliumaluminiumsilikat, Kalciumsulfat. Vid bränningstemperaturer över 950°C omvandlas röd Fe2O3 till svart Fe3O4. Järnockran, som i obearbetat tillstånd är gul, blir röd vid upphettning och är det ämne som ger pigmentet dess färg. Den exakta kulören på pigmentet bestäms genom hur länge och vid vilken temperatur det bränns. Ju högre temperatur och ju längre färgämnet bränns desto mörkare blir det. Pigmentet finns i två olika röda kulörer samt svart och grått. Slamfärgen Av rödfärgspigmentet tillverkas slamfärg vars bindemedel består av vetemjölsklister förstärkt med 6-8% linolja. Den ljusröda kulören säljs även utan linoljetillsats. Tidigare har man även marknadsfört rent pigment och pulver för utblandning i vatten, men sedan 2012 säljs bara färdigblandad färg. Export Endast en mycket liten del av rödfärgspigmentet från Falu koppargruva exporteras, eftersom det är en ändlig råvara och beräknas ta slut cirka år 2090 om man fortsätter i samma produktionstakt som under de gångna 300 åren. Export har förekommit till bland annat Ryssland, Frankrike, Tyskland, Finland, Chile och Kanada. Om råvarufrågan kan lösas kommer verket sannolikt att göra en större exportsatsning inom några år. Kanada, Baltikum och Ryssland, som har liknande natur som Sverige och mycket trähus, hör till de marknader som företaget vill satsa på. Referenser Noter Vidare läsning Mårdh,Per-Anders, m fl (1990) Röda stugor: En bok om rödfärgens egenskaper, om recept och tillverkning, om husen och traditionen, om rödfärg idag. Stockholm: Byggförlaget. Kjellin, Margareta & Ericson, Nina (red.) (1999) Den röda färgen. Stora Kopparbergs Bergslags AB & Bokförlaget Prisma. Externa länkar Färgvarumärken Falu koppargruva Färgämnen och pigment Svenska varumärken


text: Förenta nationerna (FN) är en mellanstatlig organisation grundad 24 oktober 1945 för att främja internationellt samarbete. Vid grundandet fanns 51 suveräna stater som medlemmar och sedan juli 2011, då Sydsudan blev upptaget, har organisationen 193 medlemsstater uppdelade på fem regionala grupper, vilket innebär att nästan samtliga av världens självständiga nationer är medlemmar. Organisationens namn går tillbaka till Förenade nationernas deklaration () från 1 januari 1942, där regeringarna från tjugosex allierade länder anslöt sig till den brittisk-amerikanska Atlantdeklarationen, vilken förband de inblandade regeringarna till principer om hur de skulle agera under det pågående andra världskriget och den kommande freden. När representanter för krigets segrarmakter i San Francisco, den 26 juni 1945, skrev under stadgan för att bilda en internationell organisation antog man namnet "United Nations". Förenta nationerna som organisation har fem huvudorgan, vilket bland annat innefattar Generalförsamlingen och Säkerhetsrådet som möts i Förenta nationernas högkvarter i New York. Säkerhetsrådet kan under extraordinära omständigheter fatta beslut som är bindande för enskilda medlemsländer, men framför allt utgör Förenta nationerna en viktig mötesplats och ett forum för medlemsstaternas regeringar. Förutom FN som en mellanstatlig organisation, finns det också ett utvidgat FN-system där en rad fackorgan, vilka formellt utgör egna självständiga organisationer, specialiserade inom olika områden samarbetar under FN:s ledning. Förenta nationernas generalsekreterare som leder arbetet i FN-sekretariatet är även ordförande i den kommitté som koordinerar arbetet med de olika fackorganen inom FN-systemet. Historia Förenta nationerna bildades i slutskedet av andra världskriget av de allierade stater som bekämpat axelmakterna och som ville manifestera sin enighet bakom den nya världsordning och de grundläggande principer man enats om under kriget. Förenade nationernas konferens () i San Francisco inleddes den 25 april 1945, medan slutstriderna mot Nazityskland fortfarande pågick i Europa. Vid konferensens avslutande två månader senare den 26 juni 1945 undertecknade representanter för grundarnationerna den stadga som upprättade FN och som gäller än idag, men grundandet räknas formellt från den 24 oktober 1945, när säkerhetsrådets fem permanenta medlemmar Kina, Frankrike, Sovjetunionen, Storbritannien, USA och en majoritet av de övriga länderna hade ratificerat den. Vid det laget hade även Japan lagt ned vapnen och kapitulerat för segrarmakterna. Organisationens namn går tillbaka till Förenade nationernas deklaration () från 1 januari 1942, där regeringarna från 26 allierade länder anslöt sig till den brittisk-amerikanska Atlantdeklarationen. Den utvidgade deklarationen tillkom på amerikanskt initiativ efter att USA den 7 december 1941 blivit indraget i kriget efter Japans anfall mot Pearl Harbor. Namnet "United Nations" myntades av den amerikanske presidenten Franklin D. Roosevelt och den brittiske premiärministern Winston Churchill accepterade förslaget. Idén om att etablera en ny internationell organisation utarbetades i deklarationer som undertecknades vid de allierades konferenser i Moskva och Teheran 1943. Under perioden augusti–oktober 1944 möttes representanter från Kina, Storbritannien, USA och Sovjetunionen i Washington D.C. vid det som kommit att kallas Dumbarton Oaks-konferensen. Förutom organisationens syften, kraven för medlemskap och olika utformningar av olika organ, diskuterades vid konferensen och senare möten, också olika metoder att upprätthålla internationell fred och säkerhet samt internationellt ekonomiskt och socialt samarbete. Förslagen diskuterades av olika regeringar och enskilda medborgare över hela världen. Fram till krigsslutet hade ytterligare 21 regeringar skrivit under Förenade nationernas deklaration och anslutit sig till de allierade. Den 25 april 1945 inleddes Förenade nationernas konferens om internationell organisation i San Francisco. Under konferensen i Dumbarton Oaks hade det inte lämnats något utrymme åt icke-statliga organisationer, utan endast organisationens egna organ diskuterades. Vid konferensen i San Francisco hade dock USA inkluderat representanter från organisationer i sin delegation. En rekommendation från dessa om konsultationer mellan Ekonomiska och sociala rådet och icke-statliga organisationer ledde fram till att detta inkluderades i FN-stadgan. De 50 nationerna som fanns representerade på konferensen undertecknade FN-stadgan två månader senare den 26 juni 1945. Polen var inte representerat vid konferensen, men fick en plats reserverat bland de stater som grundade FN. Antalet ursprungliga medlemmar i organisationen är därför 51. De som grundade FN hade högt ställda förhoppningar att organisationen skulle förhindra konflikter mellan världens nationer och göra krig omöjliga i framtiden genom att främja kollektiv säkerhet. Dessa förhoppningar har inte uppfyllts men världen har hittills inte fått uppleva ett nytt världskrig. Mellan 1947 och 1991 gjorde världens uppdelning i två ideologiska block under det kalla kriget alla överenskommelser och fredsinsatser mycket komplicerade. Efter det kalla krigets slut väcktes nya förhoppningar om att FN skulle bli en organisation som förverkligade världsomfattande samarbete och fred. Åtminstone ett dussintal konflikter har dock sedan dess plågat världen, och sedan Sovjetunionens fall har USA ensamt intagit en dominerande ställning vilket skapat nya problem för FN. Sverige anslöt sig aldrig till Förenade nationernas deklaration under kriget, vilket hade inneburit att ge upp neutraliteten och ansluta sig till de allierade. Sverige var därför inte heller bland de nationer som var med och grundade organisationen 1945, utan blev upptagen som medlem den 19 november 1946. Den svenska översättningen av FN-stadgan skiljer på "Förenta Nationerna" som namn på organisationen och "förenade nationerna" om alliansen som bildade den, medan den engelskspråkiga stadgan som skrevs under vid grundandet den 26 juni 1945 bibehåller kontinuiteten i namnet "United Nations" för både organisationen och för alliansen som bildades under kriget. Sverige var tillsammans med andra tidiga medlemsländer delaktiga i antagandet av FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna den 10 december 1948. Sedan 1948 firas också datumet för FN:s grundande, den 24 oktober som FN-dagen. Det finns en rekommendation från FN:s generalförsamling om att göra 24 oktober till helgdag i medlemsländerna. I Sverige är den 24 oktober allmän flaggdag. Medlemsstater Förenta nationerna har, sedan Sydsudan blev upptaget som medlem den 14 juli 2011, 193 medlemsstater. Före Sydsudan var Montenegro den nyaste medlemmen, efter att ha uppnått sin självständighet 2006. Enligt FN:s position är det endast Vatikanstaten, av världens 194 självständiga stater, som inte är medlem. Enligt FN-stadgan är medlemskap öppet för fredsälskande stater och som accepterar de åligganden som stadgan föreskriver och som, enligt organisationens sätt att se på saken, är villiga och kapabla att uppfylla dessa åtaganden. Generalförsamlingen beslutar om medlemskap efter att Säkerhetsrådet tillstyrkt detta. Före 1971 företräddes Kina av regeringen i Taipei, i dagligt tal Taiwan. Sedan 1971 är det FN:s position att hela Kina istället företräds av Folkrepubliken Kina, som enda legitim regering. Enligt FN:s syn uppfyller Taiwan därmed inte kriterierna för medlemskap i organisationen. Kosovo är sedan den 10 juni 1999, genom en resolution i Säkerhetsrådet, ställd under civil FN-administration. UNMIK upprättade 2001 en uppsättning provisoriska självstyrelseinstitutioner (), inklusive en folkvald församling. Den 12 februari 2008 samlades Kosovos folkvalda representanter i Prishtina, oberoende av den församling de blivit valda till, där de antog en författning och förklarade Kosovo självständigt från Serbien. Kosovos självständighet har per den 2 juli 2014 erkänts av 107 av FN:s medlemsstater. Kosovos självständighet erkänns dock ej av Serbien, som fortfarande betraktar det som en del av sitt suveräna territorium. Säkerhetsrådet har inte heller tillstyrkt medlemskap i FN, då de permanenta medlemmarna Ryssland och Kina inte erkänner Kosovo. Utbrytarstater som Abchazien, Nordcypern, Somaliland, Sydossetien och Transnistrien eller associerade stater som Cooköarna och Niue anses inte heller uppfylla FN:s kriterier för medlemskap. Observatörsstatus i Generalförsamlingen Palestina och Vatikanstaten har observatörsstatus i FN:s generalförsamling. I inbjudan att delta som observatörer ingår rätten att hålla en permanent delegation vid FN-högkvarteret. Observatörer har ingen rösträtt i generalförsamlingen, men de får delta med yttranderätt och kan således påverka FN:s medlemsstater. Eftersom de inte är medlemmar kan de inte heller bli invalda i Säkerhetsrådet. FN-systemet FN-systemet (; ) består av den mellanstatliga organisationen Förenta nationerna (; ) och dess samarbete med de andra fristående mellanstatliga organisationer som går under beteckningen Förenta nationernas fackorgan (; ). FN-organisationen Huvudorgan FN-organisationen är den mellanstatliga organisation som bildades 1945 med namnet Förenta nationerna, och den har fem stycken huvudorgan (; ). Generalförsamlingen Säkerhetsrådet Ekonomiska och sociala rådet Sekretariatet Internationella domstolen I FN-stadgan finns även ett sjätte huvudorgan Förvaltarskapsrådet, men dess verksamhet förklarades vilande 1994 då Palau, det sista av FN:s förvaltarskapsområden, uppnådde självständighet. Underorgan Under de olika huvudorganen lyder ett antal underorgan vilka kan indelas i ett antal huvudkategorier. Exempelvis räknas till fonder och programorganisationer de underorgan som tillkommit för att fylla sådana behov som inte förutsågs vid FN:s grundande 1945, exempelvis Palestinska flyktingar, utvecklingsbistånd, livsmedelsförsörjning och miljöfrågor. Fonder och programorganisationer Regionala kommissioner Forsknings- och utbildningsinstitut Koordineringsorgan Gemensamt finansierade organ Exempel på underorgan är FN:s miljöprogram (United Nations Environment Programme), FN:s befolkningsfond (United Nations Population Fund), FN:s flyktingkommissariat (United Nations High Commissioner for Refugees), Unicef (United Nations International Children's Emergency Fund), UN Women, etc. Förenta nationernas fackorgan Förenta nationernas fackorgan (; ) är separata och fristående internationella organisationer med olika specialområden, som deltar i ett institutionaliserat samarbete inom FN-systemet. Vissa av organisationerna saknade koppling till FN vid grundandet, och några är äldre än FN, men har valt detta samarbete. Ett urval av FN:s fackorgan. FN:s livsmedels- och jordbruksorganisation, Food and Agriculture Organization of the United Nations Internationella arbetsorganisationen, International Labour Organization Internationella valutafonden, International Monetary Fund Internationella sjöfartsorganisationen, International Maritime Organization Internationella teleunionen, International Telecommunication Union Unesco, United Nations Educational, Scientific and Cultural Organisation Världshälsoorganisationen, World Health Organisation Världsbanken, World Bank Group Världspostföreningen, Universal Postal Union Samarbete med andra internationella organisationer Internationella organisationer som inte räknas som fackorgan inom FN-systemet, men som ändå upprätthåller en hög grad av samarbete med FN är bland annat Internationella atomenergiorganet (IAEA), Världshandelsorganisationen (WTO) och Organisationen för förbud mot kemiska vapen (OPCW). Säkerhetsrådet Säkerhetsrådet är ett av FN:s huvudorgan och är organisationens viktigaste beslutsfattande instans. Rådet har plats för femton medlemmar, men fem av dessa är reserverade för permanenta medlemmar som dessutom har vetorätt i alla beslut i säkerhetsrådet. De permanenta medlemmarna i säkerhetsrådet är sedan 1992 USA, Storbritannien, Frankrike, Kina och Ryssland. De tio icke-permanenta medlemmarna väljs med en mandatperiod om två år, med fem nyvalda medlemmar per år. Det är endast de permanenta medlemmarna som har vetorätt i Säkerhetsrådet. För att en resolution skall godkännas måste nio medlemmar, inklusive samtliga permanenta medlemmar, bifalla förslaget i en omröstning. Vetot utlöses om någon av de permanenta medlemmarna inte bifaller en föreslagen resolution. Det land som flitigast använde sin vetorätt var fram till 1984 Sovjetunionen, men efter 1984 har det varit USA. Före 1991 var det Sovjetunionen innehade den plats som Ryska federationen nu har i Säkerhetsrådet. Fram till 1971 var det Republiken Kina, från 1949 representerat av regeringen i Taipei som representerade Kina, men sedan 1971 är det Folkrepubliken Kina och regeringen i Peking som besätter Kinas plats. Språk Förenta nationernas officiella språk är de vilka alla organisationens dokument måste utges på, förutsatt att dokumenten är av tillräckligt officiell karaktär. Dessa språk är arabiska, kinesiska, engelska, franska, ryska och spanska. Fem av de officiella språken blev valda då FN grundades, eftersom de användes av de permanenta medlemmarna av Säkerhetsrådet samt spanska. Arabiska lades till 1973. Från 1945 till 1971 användes traditionella kinesiska tecken men efter 1972 började man använda förenklade kinesiska tecken. FN-standarden for engelskspråkiga dokument (United Nations Editorial Manual) följer brittisk engelsk praxis och Oxford-standard. FN-högkvarteret och andra FN-kontor När Generalförsamlingen och Säkerhetsrådet samlades för första gången i januari 1946 saknade FN egna lokaler och sammanträdena hölls på inbjudan i London, bland annat i den stora samlingslokalen Methodist Central Hall i Westminster. I och med krigsutbrottet 1939 hade Nationernas förbund misslyckats med sitt uppdrag att bibehålla den fredsordning som upprättats efter första världskriget. När organisationen avvecklades i april 1946 överlät den sina tillgångar, inklusive det 1936 färdigställda högkvarteret Nationernas palats i Genève, till FN. FN beslutade dock att bygga ett nytt högkvarter i New York, och till dess det öppnade officiellt den 9 januari 1951 sammanträdde Generalförsamlingen dels i Chaillotpalatset i Paris och i New York-förorten Lake Success. FN-högkvarteret består av fyra byggnader Generalförsamlingens byggnad, Konferensbyggnaden, den 39 våningar höga Sekretariatsbyggnaden och Dag Hammarskjöldbiblioteket som färdigställdes 1961. Tomten för FN-högkvarteret vid East River köptes genom en donation från John D. Rockefeller, Jr. på 8,5 miljoner dollar. Området för högkvarteret är en internationell zon och åtnjuter exterritorialitet, vilket innebär ett visst mått av oberoende gentemot den lokala statsmakten, men man är fortfarande underkastad att följa de flesta federala och delstatliga lagar och bestämmelser. Den enda av FN:s huvudorgan som inte ligger i New York är Internationella domstolen som finns i Fredspalatset i Haag. Nationernas palats blev Förenta nationernas kontor i Genève, som är det viktigaste sätet för FN utanför New York, följt av FN-kontoren i Wien och Nairobi. Inom FN-systemet finns också oberoende fackorgan som har kontor på orter som Rom, Addis Abeba, Montréal, Köpenhamn, Paris, etc. Temaperioder FN utfärdar och koordinerar internationella temaperioder för att observera frågor som är av internationellt intresse. Med FN:s symbolism, en speciellt framtagen logotyp för temat, och FN:s infrastruktur så har dagar, veckor, år och årtionden fått speciell status och blivit internationellt uppmärksammade. Till exempel Jordens dag, Internationella astronomiåret, FN:s årtionde 1997–2006 för utrotande av fattigdom och internationella året 2006 för öknar och ökenutbredning. Se även FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna FN:s konvention om barnets rättigheter Kvinnokonventionen Genèvekonventionerna Lista över FN-förkortningar Svenska FN-förbundet Världsarv G77 Referenser Källor The Economist. 1947, s. 699–700 Fackföreningsrörelsen. 1945:1, s. 384–90 Noter Externa länkar Officiell webbplats Förenta nationerna Mottagare av Sacharovpriset Mottagare av Olof Palme-priset Wikipedia:Basartiklar


text: Front kan syfta på: Frons (gen. sg. frontis, f.) – latin för "panna". Ordets innebörd är mer eller mindre oklar. De flesta ordböcker översätter ordet till "panna", medan mindre antingen till "huvud" eller "hjärna". Front, Italien – ort och kommun i Piemonte, Italien. Front (designbyrå) – svensk designbyrå. Front (nattklubb) – känd före detta nattklubb i Hamburg. Front (Röda armén) – Röda arméns motsvarighet till en armégrupp. Frontlinje – en geografisk linje där fientliga styrkor möts. Väderfront – en gränszon som skiljer två luftmassor med olika densitet.


text: Femtekolonnare kommer av det militära arméindelnings-begreppet kolonn och är en nedsättande benämning på underjordisk motståndsrörelse eller enskilda med snarlik verksamhet - både i organiserad och oorganiserad form - särskilt när de lierar sig med en invaderande armé. Begreppet används oftast av deras motståndare som en synonym till förrädare, svikare eller infiltratör. Ett exempel är när en infiltratör förstör så mycket som möjligt inifrån en annan organisation, till exempel i avsikt att förhindra att denna organisation växer till en kraftfull aktör. Sedermera har begreppet även blivit benämning på sabotör och landsförrädare i allmänhet. Begreppet myntades under spanska inbördeskriget. Då general Francisco Franco och hans falangister i november 1936 närmade sig Madrid i fyra kolonner sades fascister inne i Madrid utgöra en "femte kolonn", som var redo att ansluta sig till dem. Beroende på källa tillskrivs uttrycket någon av de två nationalistiska generalerna Gonzalo Queipo de Llano och Emilio Mola. Begreppet användes bland annat av Karl Gerhard i kupletten Den ökända hästen från Troja, en satir över Nazityskland och dess anhängare. Se även Quisling Den långa marschen genom institutionerna Källor Noter Tryckta källor Norstedts uppslagsbok 1948 Politiska termer Pejorativa termer


text: Fascism är en form av auktoritär ultranationalism som karakteriseras av maktutövande via diktatur, förtryck av politiskt oliktänkande med strikt dominans över både samhället och individen. Fascismen är en revolutionär form av ultranationalism med nationens "pånyttfödelse" som mål. För att förverkliga idén om en pånyttfödelse för nationen vill fascister skapa ett samhälle där människor som har vissa egenskaper och eller kvalitéer ska fylla det fascistiska samhället. Fascismen förknippas ofta med massrörelse via elitstyre ovanifrån, där individen är underställd statens och kapitalintressens behov. För att underlätta maktutövandet är fascismens mål att skapa känslor av stark nationell identitet. Olika forskare framhåller olika karakteristiska egenskaper hos fascismen, men en vanligt förekommande modell sammanfattar den som ett motstånd mot upplysningens idéer, med mål att upprätta en (mer eller mindre) nationalistisk och auktoritär traditionsbunden stat. I sitt ekonomiska utförande har fascismen exempelvis i Nazityskland praktiserat keynesiansk kapitalistisk ekonomi med privatiseringar och slavarbete. Den fascistiska kulturen har ofta innehållit en djupt idealistisk, sekulär och imperialistisk kultur, som har uttryckts genom massmöten, nationalromantiska och mytiska symboler, massmobilisering och våldsamma gatuaktivister, ofta inbegripande en paramilitär milis. Fascismen hyser en positiv eller sanktionerande syn på våld som medel att uppnå sina mål, inbegripande heroism och chauvinism. Den fascistiska kulturen hyllar ungdomen, nationell "rening" och nationell återfödelse lett av ett auktoritärt, karismatiskt och ofta personligt politiskt ledarskap, som kan innehålla en personkult kring ledaren. Fascismen motsätter sig alla "sektionsbaserade" intressen till förmån för ett elitstyrt samhälle och motsätter sig därför oberoende fackföreningar, civilsamhället, strejker, lockouter, frihandel som inte administreras av staten och fri företagsamhet. Då den fascistiska staten påstås representera såväl gångna som framtida generationer, kan den i vissa fall helt avvisa förnuftsresonemang och diskussioner. Demokratins kvaliteter förnekas helt, särskilt en sådan grundad på parlamentarism eller maktdelning. Folkets intressen ska istället tillvaratas genom en auktoritär "demokrati" (även kallad "demokrati genom handling") med en påstådd "allmänvilja" i centrum. Fascismens ursprung Fascismen hade sitt ursprung i den italienska nationalismen bland italienska nationalsyndikalister under första världskriget och grundades av nationalisten Benito Mussolini, tidigare en av de ledande i Italiens socialistparti. Giovanni Gentiles nationella doktriner om staten och som anammades av Benito Mussolinis fascistiska parti (från 1921 Partito Nazionale Fascista) i Italien. I mars 1919 startades de första kampgrupperna, de så kallade Fasci italiani di combattimento, som främst utgjordes av krigsveteraner. Partiet hade som symbol ett spöknippe, fascis (fasces i plural) av den typ som bars av liktorerna i antikens Rom, vilket kom att ge rörelsen dess namn. Efter uniformen med den svarta skjortan som medlemmarna bar benämndes de svartskjortor. Mussolini och fascisterna agiterade mot kommunismen och den "pacifistiska", krigsfientliga socialismen och genom de så kallade stormavdelningarna, squadre d'azione, terroriserade man sina politiska fiender. Man anlade bland annat en brand på den socialistiska tidningen Avanti!. Mordet på socialistledaren Giacomo Matteotti 1924 kan ses som klimax på denna utveckling. De sociala och ekonomiska oroligheterna i början 1920-talet och den så kallade marschen mot Rom 1922 förde fascisterna till regeringsmakten trots ett svagt parlamentariskt stöd. Detta gjordes till en början i koalition med borgerliga partier för att därefter vinna absolut kontroll, dock i samexistens med kungahuset och katolska kyrkan, bland annat genom Lateranfördraget 1929. Fascismen hämtade bland annat inspiration från den revolutionära syndikalismen som förespråkade att samhället skulle styras genom fackföreningarna, men i motsättning till syndikalismens principer förespråkade fascisterna framför allt elitstyre. Genom detta anknöt man också till tankegods som såg samhället i termer av förment enhetlighet och korporativismen (av latinets corporo 'göra till kropp'), företrädd av konservativa politiska teoretiker som Adam Müller och Friedrich Hegel (se Korporativism). Den fascistiska rörelsen betonade polismakt och ordning på bekostnad av demokrati och frihet, och en korporativ (dock icke-demokratisk) ekonomisk politik. Fascismen var även fientligt inställd gentemot upplysningens idéer. Således förkastar fascismen positivism, rationalism, borgerliga värderingar, demokrati och materialism till förmån för idealism och socialdarwinism. Utveckling inom psykologisk forskning som underlättade manipulation, propaganda och påföljande masspsykos hos stora folklager spelade även en viktig roll. Den italienska fascismen visade till en början inga tecken på antisemitism till skillnad från den tyska nazismen. Enligt militären och historikern Eddy Bauer saknades antisemitismen i den fascistiska ideologin. I stormavdelningarna fanns det, även om de var få till antalet, judiska så kallade "squadrista", det vill säga judiska fascistiska svartskjortor som deltog i gatustriderna mot kommunister och socialister. Syndikalisten Georges Sorels revolutionära teorier med en stark tro på våldet och dennes, liksom Friedrich Nietzsches, idé om "övermänniskan", om våldets legitimitet och "farlig levnad" som enda väg mot utveckling, kom att spela en stor roll vid skapandet av den fascistiska läran. Med sin betoning av myten och med sin antiintellektualism skapade Sorel en av fascismens grundvalar. Den förre nationalsyndikalisten Michele Bianchi och futurismens skapare Filippo Tommaso Marinetti brukar räknas till stiftarna av fascismen liksom nationalisten och diktaren Gabriele D'Annunzio. Som framträdande uttolkare av fascismens idéer bör även filosofiprofessorn och nyhegelianen Giovanni Gentile nämnas. Fascisterna stödde elitteorin och hänvisade bland annat till den franske syndikalisten Georges Sorel och den tyske sociologen Robert Michels. Michels som tidigare varit socialist blev senare medlem i det italienska fascistpartiet. Mussolini hävdade 1919 att hans rörelse skulle slå mot "högerflygelns bakåtsträvanden och vänsterflygelns destruktivitet". I den så kallade Salorepubliken (från 1943) radikaliserades den då marginaliserade rörelsen på nytt efter att ha upprätthållit en moderat, promonarkisk och prokatolsk fasad under tiden vid makten. Detta har senare orsakat meningsskiljaktigheter bland nyfascister om vad den fascistiska visionen har innehållit. Definition Det finns många olika uppfattningar i den historiska och samhällsvetenskapliga litteraturen om hur termen fascism ska definieras, vad som är fascism, och vad som inte är det. I överförd bemärkelse har icke-demokratiska styrelseformer som betonar våldets rätt över demokratin och friheten kallats fascistiska. Forskare inom området har något olika definitioner av vad fascism är. Samlande är dock nationalismen, totalitarismen och den antidemokratiska inställningen som utmynnar i ledarprincipen (i Tyskland führerprincipen) där man enligt den fascistiska teorin väljer den förment "bäst lämpade" mannen att oinskränkt styra staten. Vissa lägger även till konservatismen; ett exempel på detta är sociologiprofessor Göran Dahl vid Lunds universitet, som forskat inom radikalkonservatism och fascism, och som enligt honom står nära varandra rent ideologiskt. Idéhistorikern Sven-Eric Liedman menar att fascismen delar synen på statens överordning med den klassiska 1800-talskonservatismen, men att fascismen ser staten som ett verktyg för nationen (rasen i fallet nazismen) medan den inom t.ex. Hegels konservatism är ett högre, närmast andligt väsen. Det ska framhållas att Mussolini avvisade de nazistiska tankarna på ”herrefolket” och den ”ariska rasen” och som den norske historikern Karsten Alnaes formulerat det: ”I detta sammanhang håller sig Mussolini till Hegel: 'Individen är intet, staten allt'”. För den italienska fascismen var folket först och främst en historisk enhet medan den för nazismen var en biologisk. Då fascismen till sitt väsen var revolutionär har även benämningen ”högerradikalism” använts. Lista på definitioner Ett exempel på en expansiv definition av fascism kan vi få från lektorn Helen Lindberg vid Uppsala Universitet: "En uppsättning bindande identitetsformerande, särskiljande metoder, baserade på antiintellektuella, antidemokratiska, antihumanistiska ledarskapsdyrkande, våldsbejakande, krigsromantiska värden och ideal, om en statisk och perfekt samhällsordning där individen har en essentiellt tillskriven roll, och är underordnad kollektivets tvingande och tjocka föreställning om en essentiell gemenskap och där staten som en levande organism tillsammans med marknad och kyrka, eller myterna, utgör en politisk-ekonomisk-social totalitär helhet." Ett exempel på en kortare definition av fascism kan vi få från Professor Ludvig Beckman "en osammanhängande auktoritär idéströmning som förkastar upplysningens idéer och föreställning om människans lika moraliska värden.". I artikeln om fascismens lära (Doctrine) i den av Giovanni Gentile grundade Enciclopedia Italiana beskrev Mussolini fascismen 1932 som ”negationen av socialism, demokrati och liberalism”, och som ett tillbakavisande av de "demo-liberala" idéer som hade sitt ursprung i franska revolutionen 1789 (jfr. ”frihet, jämlikhet, broderskap”); ”Politiska doktriner passerar, nationen består.” Det tjugonde seklet skulle bli ”auktoritetens” och "högerns" århundrade, ”ett fascistiskt sekel”. En definition av fascismen som en allmängiltig ideologi, kallad generisk fascism, har presenterats av den brittiske statsvetaren Roger Griffin. Griffin definierar fascismen så här: "Fascism är en politisk ideologi vars mytiska kärna i sina olika variationer är en populistisk ultranationalism som strävar efter nationens återfödelse". Griffins definition omfattar därmed såväl den italienska fascismen som den tyska nationalsocialismen och andra varianter av fascism under mellankrigstiden (och senare). Enligt Trotskij anses fascismen vara kapitalismens yttersta motreaktion mot progressiva rörelser, alltså ett verktyg mot strävanden för att upprätta ett socialistiskt samhälle. Trotskij ansåg att "Fascismens historiska funktion är att krossa arbetarklassen, förstöra deras organisationer och kuva politiska friheter när kapitalisterna själva är inkapabla att dominera samhället med hjälp av den borgerliga demokratins maskineri". Den amerikanske statsvetaren A. James Gregor förkastade den traditionella tolkningen av fascism som en ideologiskt innehållslös, reaktionär och antimodern återvändsgränd. Han påvisade den omfattande påverkan italiensk fascism har haft på europeiska strömningar inom sociologi och politisk teori. Gregor betonade fascismens koherens som en seriös teori för stat och samhälle, och menade att den spelat en revolutionär och moderniserande roll i Europas historia. Hans teori om generisk fascism framställde den som en form av "utvecklingsdiktatur". Enligt Amadeo Bordiga så är fascism bara en annan form av borgerligt styre, att likställa med borgerlig demokrati eller traditionell monarki, och att fascismen inte är speciellt reaktionär eller på något annat vis exceptionell. Den amerikanske historikern Robert O. Paxton ger en arbetsdefinition av fascism som "en form av politiskt beteende som markeras av en besatthet med samhällets förfall, förnedring eller förföljelse och av en kompenserande dyrkan av enhet, energi och renhet, i vilket ett massbaserat parti av hängivna militanta nationalister som arbetar i ett olustigt men effektivt samarbete med traditionella eliter överger demokratiska friheter och eftersträvar sina mål av intern rensning och extern expansion med våld och utan etiska och lagliga begränsningar". Den svenske historikern Carl Grimberg (1875-1941) definierar det fascistiska systemet så här: "Systemet var auktoritärt: makten utgick från ledaren och fortplantade sig ner genom det fascistiska partiets leder. Systemet var likaledes totalitärt: staten inskränkte sig inte till att leda förvaltningen utan ville även behärska andra områden, som organisationslivet, barnuppfostran, kulturlivet och så vidare...". Grimberg säger vidare att "den lära som inpräntades i medborgarna var hoprafsad från många håll, lite Niccolò Machiavelli och lite Friedrich Nietzsche, lite syndikalism och mycket nationalism". Den amerikanska historikern Stanley G. Payne definierar fascismens ekonomiska doktrin som "ett nationellt ekonomiskt system som är starkt reglerat, integrerat och omfattar olika samhällsklasser, vare sig systemet kallas korporativt, nationalsocialistiskt eller nationalsyndikalistiskt". Han anser också att motstånd och fientlighet mot liberalism, kommunism och konservatism är ett centralt inslag i fascismen. Seymour Lipset har betraktat fascismen som en extremistisk form av medelklasspolitik. Den fascistiska staten Partito Nazionale Fascista bildades 1921 och Mussolinis fasci italiani di combattimento (kampförbund), ursprungligen bestående av "krigssocialister", nationalsyndikalister, futurister och krigsveteraner (främst Arditi) formerades då till ett parti. Samma år vann man som del av en valkartell ett trettiotal mandat i deputeradekammaren (av 535) men inga representanter i senaten. År 1922 proklamerades revolutionen och en kommitté skapades med Michele Bianchi, Emilio De Bono, Italo Balbo och Cesare De Vecchi i ledningen. I oktober 1922, efter marschen mot Rom, gav kungen Mussolini i uppdrag att bilda ny regering. Det italienska parlamentet gav i november 1922 Mussolini extraordinära fullmakter fram till 1924. Med en ändrad vallag och 65% av rösterna i valet 1924 gavs fascisterna fria händer. Detta val betecknas dock inte som fritt, anklagelser om valfusk fördes fram. Samma år mördades den ledande socialistledaren Giacomo Matteotti av fascistiska aktivister och den kris som utbröt utnyttjade Mussolini för att krossa oppositionen och ge sig själv lagstiftande fullmakter 1925. Efter ett mordförsök på Mussolini i oktober 1926 tvångsupplöstes de sista politiska partierna utom PNF, yttrandefriheten försvann liksom organisationsfriheten och regionalt och lokalt självstyre. Dödsstraff återinfördes 1926 för ett antal brott (bland annat mordförsök på kungafamiljen och förräderi) men till skillnad från det nazityska rättsväsendet användes det sparsamt. Endast 26 dödsdomar verkställdes fram till Mussolinis fall, varav 17 under kriget och ingen för attentat mot hans egen person. De fascistiska "fackföreningarna" kom från 1926 att vara de enda tillåtna med fascister som förtroendemän. Genom den nya grundlagens, Carta del Lavoro, antagen 1927, bestämmelser rörande arbets- och näringslivet sammanfogades arbetsgivare och arbetstagare i syndikat, därefter i korporationer, ett för varje näringsgren. Korporatismen innebar att "fackförbundet" och arbetsgivarorganisationen tillhörande samma yrkesgren sammanslogs till korporationer/yrkesorganisationer. År 1928 förklarade Mussolini, med anledning av det nya systemet, att den fascistiska staten nu hade växlat över från 1800-talets kapitalistiska till 1900-talets korporativa. Vidare hävdade han att problemen emellan arbetstagare och arbetsgivare nu var borta och därmed hade grunden för marxismen (jfr. begreppet "klasskampen") försvunnit. År 1939 tillkom en ändring i konstitutionen där den korporativa staten fullt ut kom att genomföras också på lagstiftande nivå: deputeradekammaren försvann och ersattes av en av korporationerna vald kammare. Den korporativa staten gav aldrig vare sig ekonomisk framgång eller frihet. Korporationerna kom att bli en del av det totalitära staten där all makt kom från toppen och spred sig neråt i systemet. Salórepubliken, den italienska fascismens sista epok, har haft en högst polariserande effekt på fascismforskare och neofascister. Mussolini avnjöt tidvis starkt folkligt stöd, något som inte anses gällande för den synnerligen mer brutala Saló-regimen med bland annat förföljelser av judar och utrensningar av antityska fascister, något som vissa menar har förvrängt eftervärldens bild av fascismen och dess ideal. Fascismen i praktiken I Italien avvisade fascismen tanken på en socialistisk omgestaltning av den sociala ordningen men det fanns också ett inslag av kommandoekonomi där Italiens elit fick staten att investera i viktig infrastruktur. Detta kom i sin tur eliten till gagn. Industrier fortsatte dock att ägas av företag till skillnad från till exempelvis ekonomin i Sovjetunionen. Traditionella samhällsinstitutioner som katolska kyrkan och kungahuset, som under fascismens tidiga period utsatts för svidande kritik fick behålla sina rättigheter inom regimens ramar, vilket visades genom bland annat Lateranfördraget. Ytligt sett var den italienska fascismen organiserad enligt principen om klassgemenskap där korporativa "fackföreningar" i samarbete med arbetsgivarna skötte ekonomin under ledning av staten. Dock var "fackföreningarna" totalt maktlösa i praktiken och direktstyrdes av staten. Den "korporativa staten" grundade, genom sammanslutningar (korporationer) för jordbruk, industri, handel och så vidare, en utveckling som skenbart sammanföll med syndikalismens idéer. Då ledande fascister hade bakgrund i såväl syndikalistiska kretsar som i det gamla nationalistpartiet talades i analogi med de korporativa strävandena om ”nationell syndikalism”. Den fascism med ledarkult vilken grundades i Italien kom att bli förebild för fascistiska organisationer över hela världen. Den kom dock aldrig att kopieras rakt av. Nationer vilka har haft fascistoida och auktoritära organisationer i ledning för staten är Spanien (falangism), Portugal (Estado Novo), Österrike (austrofascismen), Ungern (Pilkorsrörelsen med flera) och Rumänien (Järngardet). I samtliga fem fall förtrycktes eller demonterades de fascistoida rörelserna ideologiskt (nazisterna i fallet Österrike) av en högerbetonad regim också benämnd fascistisk i vissa fall, i fallen Österrike och Rumänien med mycket hårda metoder, bland annat koncentrationsläger och avrättningar (Corneliu Zelea Codreanu m fl). Fascisterna i Italien understödde general Francisco Franco i spanska inbördeskriget och var under andra världskriget allierade med Nazityskland. Nazism betraktas av somliga som en form av fascism och har konsekvent kallats så inom kommunismen, men denna vidare definition av begreppet delas inte av alla. Efter andra världskriget kom fascismen att förlora det mesta av sin politiska makt, dock styrdes Spanien och Portugal auktoritärt ytterligare några decennier. Nationsbegreppet i jämförelse med nazismen Nationalsocialismens definition av folket som "det gemensamma blodet" saknas helt och hållet inom den italienska fascismen, som istället använde den historiska nationen (främst romarriket, med det parlamentariska, "svaga" Italien i den romerska republikens roll) som inspiration för sin agenda, vilket också inspirerade Francoregimens dyrkan av forna dagars imperievälde inom den spanska diktaturen. Det bör tilläggas att den italienska fascismens anspråk på land främst gällde vissa österrikisk-italienska gränsområden. Förvärven av Albanien och Abessinien syftade inte till ökat italienskt "livsrum", utan var snarare en form av klassisk kolonisering, som inte skiljde ut sig från brittisk och fransk kolonisation mer än gällande dess sena tidpunkt. Abessinien hade det tidigare parlamentariska Italien försökt erövra men stoppats i slaget vid Adua 1896. Vidare hånade Mussolini öppet Hitlers antisemitiska rasidéer och judarna i Italien var assimilerade, många stödde eller var medlemmar i PNF, bland andra Alberto de Stefani, Mussolinis finansminister under 1920-talet, tidningsredaktören Ettore Ovazza, som drev en judisk-fascistisk tidning och senare mördades av SS-trupper, och Mussolinis älskarinna Margherita Sarfatti. Av Italiens omkring 40 000 judar var omkring en fjärdedel medlemmar i fascistpartiet under 1930-talet (1/4) mot som mest sex miljoner medlemmar av över 40 miljoner italienare sammanlagt (<1/6). Av de europeiska länder som berördes direkt av kriget hade endast Albanien (som under större delen av kriget var ockuperat av italienska styrkor) en högre andel överlevande judar än Italien. Enligt vissa forskare och historiker menar man att Mussolini efter den avsky Italien utsattes för i samband med Abessinienkrisen närmade sig Hitlers Tyskland av rent taktiska skäl för att stärka banden mellan Italien och Tyskland, en beroendeställning till en inte glömd fiende som motsattes av en majoritet av det fascistiska partiet och ledarskapet. Innan det sena 1930-talet fanns det ingen stark antisemitism i Italien eller hos fascisterna; Mussolini själv ansåg att judarna var en del av italiensk historia sedan romarnas tid och borde få leva ostört i landet. Abba Ahimeir var en judisk fascistisk aktivist som senare hämtade stor inspiration ifrån Mussolini och ville se ett fascistiskt styrt Israel. Den italienska fascismen är också lättare att applicera i andra länder än där den uppstod, främst latintalande länder har historiskt visat sig påverkbara. Det var också fascisterna själva som avsatte Mussolini i en omröstning i "Fascismens stora råd" (Il Gran Consiglio Nazionale del Fascismo). Med röstsiffrorna 19-8 och en nedlagd rekommenderade rådet Mussolinis avsättning som landets ledare och 25 juli valde kung Viktor Emmanuel att arrestera honom. Händelserna ägde rum i svallvågorna efter den västallierade landstigningen på Sicilien i juli 1943. Fascism utanför Italien Såväl Spanien, Portugal, Grekland och Chile hade regimer som utpekades som fascistiska under tidigt 1970-tal - samtliga utom juntan i Chile föll dock samman under första halvan av 1970-talet. Det som främst präglade dessa regimer var att militären hade stor eller all makt, snarare än att länderna följde vissa ideologiska riktlinjer, och om några konservativa och i vissa fall ekonomiskt liberala. I Sydamerika har de flesta länder åtminstone under någon period efter andra världskriget styrts av renodlade militärjuntor - vilka med ett visst subjektivt språkbruk betraktades som fascistiska. Mest omtalade är militärkupperna 1973 i Chile och 1976 i Argentina, men Paraguay torde vara det land som styrdes längst tid av en militärdiktator, Alfredo Stroessner. Här tycktes fruktan för socialism som enda alternativ varit en starkt bidragande orsak till militärens maktövertagande; någon särskild ideologi och närmare band till den radikala fascismen än antikommunism är svår att skönja. Juan Peron, Argentinas president 1946-55 och 1973-74, tillbringade en del av sin ungdom i Italien och baserade delvis sin peronistiska ideologi på den italienska fascismens korporativism. Även Getulio Vargas styre i Brasilien från 1930-50-talet grundade sig på korporativistiska idéer och dessa kom i ekonomiskt avseende att stå den italienska fascismen närmast. Synen på traditionella höger- och vänsterblock (liksom feminism och partipolitik) som representanter för olika av samhällets organ i kamp med helheten var avgörande för fascismens utveckling och världsåskådning. En rad forskare har därför, särskilt i modern tid, betraktat den som en radikal form av centerpolitik, med influenser från båda sidorna av den traditionella höger-vänsterskalan, alternativt som ett mellanting mellan dessa. Mussolini hävdade 1919 att hans rörelse skulle slå mot "högerflygelns bakåtsträvanden och vänsterflygelns destruktivitet". I den så kallade Salorepubliken radikaliserades den då marginaliserade rörelsen på nytt efter att ha upprätthållit en moderat, promonarkisk och prokatolsk fasad under tiden vid makten, vilket orsakat splittring bland senare nyfascister om hur det fascistiska visionen egentligen skulle ha sett ut. Fascismen i Sverige Mest känd i Sverige för sina fascistiska tankar var Per Engdahl. Han var en av Sveriges fascistiska pionjärer; redan efter sin studentexamen i slutet av 1920-talet gick han med i Sveriges Fascistiska Kamporganisation. Engdahls ideologi fick från början inspiration från det då fascistiska Italien men med tiden blev det den tyska nazismen som blev den främsta förebilden, både för Engdahl själv och för den svenska nationella antiparlamentariska rörelsen. Fascismen i film Filmen Starship Troopers av Paul Verhoeven har av Verhoeven beskrivits som en skildring av ett fascistiskt samhälle. Filmen V for Vendetta handlar om ett fascistiskt Storbritannien. Filmen Salò, eller Sodoms 120 dagar. Se även Austrofascism Falangistpartiet Fascismen i Italien Francisco Franco Grå vargarna Mussolini Nyfascism Pilkorsrörelsen Populism Ungturkarna Ustaša Fotnoter Referenser Källor Litteratur Rabén Prisma: "Prismas nya Uppslagsbok". Trettonde aktualiserade upplagan 1995. Bauer, Eddy: "Andra världskriget - Axelmakterna". 1982. Bokia: "Illustrerad Världshistoria". Svenska utgåvan 2006. / Poulsen, Henning: "Bra böckers världshistoria". band 13, Från krig till krig. 1982. Kinder H, Hilgemann W: "Tidens Världshistoria". Stockholm 1987. Magnusson Thomas, Weibull Jörgen: "Bonniers Världshistoria - Tragedins andra del" 1986. Almqvist & Wiksell Förlag AB: "Lilla Focus". Stockholm. Grimberg, Carl med flera: "Världshistoria - Folkens liv och kultur". Stockholm. Tingsten, Herbert med flera: "Tidens lexikon - Koncentrerad uppslagsbok". Tidens förlag Stockholm. Externa länkar Fascism by Sheldon Richman Umberto Eco, Eternal Fascism: Fourteen Ways of Looking at a Blackshirt, New York Review of Books, 22 juni 1995, s. 12-15. Wikipedia:Basartiklar Wikipedia:Projekt neutralitet


text: Ej att förväxla med Farkost. För andra betydelser, se Fordon (olika betydelser) Fordon (av fora och don) är ett transportmedel som används för att transportera gods och/eller människor och djur på land.. Exempel på fordon är vagn, cykel, bil och släde. Fordon som går på räls benämns järnvägsfordon, övriga fordon kallas vägfordon. Hjälpmedel som elrullstolar anses vanligen inte vara fordon då deras syfte är att minimera ett funktionshinder och så långt som möjligt ge brukaren samma förflyttningsmöjligheter som en frisk gående. En trampbil eller sparkcykel för barn kallas lekfordon och får framföras på gångbana. Lagstiftning Sverige Den lagstadgade definitionen av flertalet fordonstyper finns i lagen om vägtrafikdefinitioner och förordningen om vägtrafikdefinitioner. Enligt svensk lag delas fordon in i motordrivet fordon, släpfordon, efterfordon, cyklar, sidvagnar, hästfordon och övriga fordon. Fordon enligt är transportmedel som är inrättat för färd på marken och inte löper på skenor samt svävare när den framförs över marken. Se även Anläggningsmaskin Elfordon Jordbruksmaskin Farkost Fartyg Luftfarkost Miljöfordon Vätgasfordon Källor