text: Norska () är ett nordiskt språk som har stora dialektvariationer i talspråket och stora skillnader mellan olika standarder i skriftspråket. Norska talas av ungefär 4,3 miljoner människor, främst i Norge där det är officiellt språk (i vissa områden tillsammans med samiska). Norska talas också av 50 000 norskamerikaner i USA, framförallt i Mellanvästern. Norska utgör tillsammans med svenska och danska de fastlandsnordiska språken, ett kontinuum av ömsesidigt begripliga dialekter i Skandinavien. Norska företer en blandning av västnordiska och östnordiska drag. Historiskt sett kan norska huvudsakligen härledas tillbaka till de västnordiska dialekterna av fornnordiska som även isländska och färöiska har utgått ifrån, men avståndet till de önordiska språken isländska och färöiska är i dag långt större än avståndet till de östnordiska språken danska och svenska. Det är vanskligt att avgränsa norska mot svenska och danska utifrån rent språkliga kriterier, och i själva verket kan modern norska sägas vara den skandinaviska dialekt (eller de skandinaviska dialekter) och det standardspråk (eller de standardspråk) som har sin geografiska och politiska koppling till Norge. Norsk rättskrivning ersattes delvis under senmedeltiden av danskt skriftspråk. Från mitten av 1800-talet uppstod landsmål, senare nynorska, som ett alternativt skriftspråk baserat på flera norska dialekter. Detta var upphovet till den norska språkstriden, en långvarig debatt mellan anhängarna av de olika målformerna och rättskrivningarna. I dag har alltså norskan två officiella skriftvarianter (målformer), bokmål och nynorska (nynorsk) där 87–89 procent av befolkningen använder bokmål som sitt viktigaste skriftspråk medan resten använder sig av nynorska. Klassificering Norska tillhör den nordgermanska grenen av den indoeuropeiska språkfamiljen. Inom den nordiska språkgrenen kan norska klassificeras enligt den väst‐ och östnordiska klassificeringsmodellen, eller den nyare indelningsgrunden som skiljer ö‐skandinaviska språk från fastlandsskandinaviska. Historisk klassificering: västnordiska och östnordiska Nordiska språkliga varieteter indelas historiskt sett i en västnordisk gren och en östnordisk gren. Skillnaderna mellan väst och öst uppstod på vikingatiden och äldre medeltid. Norge är de västnordiska utvecklingstendensernas ursprungsland, eftersom Island och Färöarna bebyggdes efter att skillnaderna mellan väst och öst börjat uppstå. Av detta historiska skäl klassificeras ofta norska som västnordiskt. Men en tydlig gräns mellan väst‐ och östnordiskt finns inte, och har aldrig funnits; vart och ett av de särskiljande språkdragen har olika utbredning. Sedd som en helhet omfattar nutida norska dels de talade varieteterna (inklusive de primära dialekterna), dels skriftspråken nynorska och bokmål (samt riksmål). Nutida norska uppvisar en blandning av väst‐ och östnordiska drag, av två skäl: ett flertal dialekter (och den på dialekter grundade nynorskan) är starkt västnordiska, men delar av östra Norge har sedan vikingatiden och medeltiden uppvisat östnordiska språkdrag, och den östnordiska danskan påverkade norska när Norge tillhörde Danmark, så att skrivet bokmål/riksmål och prestigevarianter av talspråk är mycket danskinfluerade. Exempel på östnordiska drag i norska Ett gammalt kort germanskt e‐ljud blir i nordiska språk ofta j-ljud plus en vokal; detta kallas brytning. Ett exempel är att det engelska ordet help har kvar e‐ljudet, men i det svenska hjälpa har e‐ljudet blivit ‐jä‐. Östnordiska språk har fler fall av brytning än västnordiska. Utvecklingen av ordet jag/jeg/eg visar norskans mellanställning mellan väst‐ och östnordiskt. Formerna utan j‐ anses västnordiska, och formerna med j‐ anses östnordiska. Formerna utan j‐ är ursprungliga (jämför fornspråket latin som också hade kvar e‐ljudet i ego (”jag”). Västerut i Norden är vokalen vanligen obruten (nyisländska ég uttalas [jɛːɣ], beroende på en senmedeltida utveckling skild från fornnordisk brytning). I Norge har nynorska skriftspråket den västliga obrutna formen eg, men bokmål/riksmål har jeg. Orsakerna till att den östliga formen finns i norska är dels att den brutna formen med j‐ funnits i östnorska dialekter sedan forntiden, dels att danska jeg påverkat tal och skrift. Ett annat tydligt exempel på norskans mellanställning är att diftonger som au bevaras i västnordiska språkliga varieteter, men blir monoftonger som ö (norsk stavning ø) i östnordiska språkliga varieteter. I sydvästra Norge finns fylket Aust‐Agder, som inte får stavas ”Øst‐Agder” ens när man skriver bokmål/riksmål. Men i östra Norge finns fylket Østfold, som stavas med monoftongen ø. Monoftongen ø finns i norska av enahanda skäl som nämnts ovan: den finns dels i östnorska dialekter, dels i Norges förutvarande skriftspråk danska, som utvecklats till norskans bokmål. Det finns många fler väst‐östliga skiljelinjer, och eftersom det norska språkområdet delas av flera av dessa, har det en mellanställning mellan väst‐ och östnordiskt. Modern klassificering: ö‐skandinaviska och fastlandsskandinaviska Enligt synkron klassificering är norska ett fastlandsskandinaviskt (fastlandsnordiskt) språk. Den moderna indelningen tar fasta på att de flesta talade norska, och svenska språkliga varieteter har en tämligen hög ömsesidig begriplighet på ett sådant sätt att de svenska och norska språkområdena bildar ett dialektkontinuum. Detta gäller också norska och danska språkliga varieteter men i lite mindre grad. I gengäld är skrivet norskt bokmål eller riksmål och skriven standarddanska mycket lika varandra. Även skriven nynorska är mer begriplig för de som kan standardsvenska och standarddanska än vad isländska och färöiska är. Av dessa skäl klassificeras de flesta språkliga varieteterna i Sverige, Danmark och Norge tillsammans i fastlandsskandinaviska språk, till skillnad från de ö‐skandinaviska språken isländska och färöiska. Jämförelse mellan klassificeringar Klassificeringen av norska som västnordisk grundas på fonologiska skiljelinjer som uppstod tidigt i fornnordisk tid. Denna klassificering är problematisk därför att den lägger större vikt vid dialektskillnader inom det fastlandsskandinaviska dialektkontinuumet än vid nutida skillnader mellan tydligt åtskilda språk, bara för att de förstnämnda skillnaderna är äldre. Dessutom går några av skiljelinjerna mellan väst‐ och östnordiskt tvärs igenom det norska språkområdet, och vidare har skriftspråket bokmål många östnordiska drag på grund av sitt nära släktskap med danska, och kan i sin mest konservativa variant sägas vara närmast rent östnordiskt. Det standardiserade talspråket knutet till bokmål, standardöstnorska, klassificeras ej heller som en norsk dialekt. En åtskillnad mellan västnordiskt och östnordiskt upplevs därför som problematisk och mindre relevant för modern norska. Utbredning Norska talas av omkring 4,5 miljoner i Norge, och av omkring en miljon utanför landet. Av dessa har omkring 4,3 miljoner språket som förstaspråk. Av de norsktalande utanför Norge är omkring 50 000 bosatta i Nordamerika (2006), och 45 000 i Sverige (2005). Totalt 160 000 norska medborgare bor i utlandet, och omkring 5 miljoner norskättade emigranter har naturaliserats i USA och Kanada, varav ca 99 % av ättlingarna har förlorat språket. När invandrare talar norska med inslag av utländska ord eller ”förortssociolekt” (speciellt i Oslo) kallas det nedsättande för "kebabnorsk". När norskan blandas med svenskan kallas detta "svorska", exempelvis i TV för blandad publik eller i påhittat språk i filmer. Norska har talats på Kolahalvön sedan 1800‐talet. Efter bolsjevikernas maktövertagande avbröts kontakten mellan Rysslands och Sovjetunionens norska minoritet och Norge. Ättlingarna av Kolanorrmännen har nu rätt att bli medborgare i Norge, och många har flyttat till Norge, så det är osäkert huruvida norska talas i Ryssland av ättlingar till de ursprungliga Kolanorrmännen. Språkhistoria Urnordiska Norska har likt de andra skandinaviska språken utvecklats från det gemensamma språket Urnordiska som talades under perioden 200 e.Kr. till 800 e.Kr. Skriftliga källor till urnordiska kan man finna på runinskriptioner. Urnordiska måste har varit ömsesidigt begripligt med de västgermanska språken, från vilka engelska, tyska och nederländska har utvecklat sig. Synkopetiden Omkring år 500 gick urnordiska in i en period som i nordisk språkvetenskap benämns Synkopetiden, där synkope är en språkvetenskaplig term som innebär att en obetonad vokal i ett ord försvinner. Till exempel förkortades de urnordiska namnen AnulaibaR och HarjawaldaR till Óláfr og Haraldr (I dag Olaf och Harald). Dessa förändringar var så pass påtagliga att språket innan och efter Synkopetiden ej hade varit ömsesidigt förståeligt, men nordiska och västgermanska skiljdes inte helt åt av denna utveckling på grund av språkkontakt och en parallell utveckling. Fornnordiska Från omkring år 700 e.Kr. benämns språket fornnordiska eller norrönt. I norsk språkvetenskap används termen norrönt främst om språket som talades på Island och i Norge, även om dialektskillnaderna i det nordiska språkområdet var minimala, och språket i samtiden uppfattades som ett språk, kallat norrǿna eller dǫnsk tunga. Under 700-talet uppstod dock vissa dialektskillnader och det är vanligt att tala om en västnordisk dialekt i Norge och på Island och Färöarna, och en östnordisk dialekt i Sverige och Danmark. Till exempel monoftongerades de gamla diftongerna i öst, så att standardsvenska och danska i dag har sten, rös och lös, medan många norska dialekter har stein, røys och laus. Såväl isländska som färöiska har behållit diftongerna. Det fornnordiska språket hade på grund av vikingarnas resor och erövringar vid denna tid stor påverkan på fornengelska, och det bidrog till att upprätthålla den gemensamma förståelsen mellan språken. Skillnaden kan ha varit ungefär som mellan standardnorska och standardsvenska i dag. Från omkring 1200 skilde sig danskan allt mer från norskan och svenskan. De flesta danska språkliga varieteterna förlorade då skillnaden med olika vokaler i grammatiska ändelser; medan norska och svenska språkliga varieteter växlar mellan e, a och o (eller a och e i tvåvokalmål) så har de flesta danska mål och standarddanska endast e. Danskan genomgick också en säregen fonologisk utveckling; bland annat fick danskan sina blöde konsonanter och det danska stød som uppstod under denna tid i de flesta danska dialekterna. Denna dialektskillnad är större än den som skilde öst och väst åt, och det är framförallt detta som gör att norrmän har svårare att förstå muntlig danska än svenska. De norska dialekterna som talades fram till omkring 1350 kallas gammalnorska, ett språk som skrevs med såväl runor som det latinska alfabetet, ett alfabet som infördes vid kristendomens ankomst under 1000-talet. I samband med att många av de skrivkunniga dog i digerdöden 1349, försvagades det norska skriftspråket kraftigt. Med tiden har talspråket i Norge utvecklats till mycket skilda varianter, historiskt till stor del beroende på begränsade möjligheter till kommunikation utanför det lokala området, på grund av den bergiga topografin. Dialektvariationen betraktas ibland som unikt stor, i många aspekter. Mellannorska Det norska språket som talades från den svarta döden till reformationen år 1536 kallas för mellannorska. På nytt gick norskan in i en period av stora förändringar och förenklingar. Liknande förändringar skedde även i danskan och svenskan så att avstånden mellan dessa språk icke ökade betydligt. En viktig drivkraft i språkförändringarna under denna period var den omfattade kontakten med hanseatiska handelsmän, det vill säga nordtyskar och det lågtyska språket. Inte minst handlar det om ordförrådet som i hög grad byttes ut. Detta förenklades då lågtyskan redan stod de nordiska tungomålen nära, detta på grund av deras gemensamma germanska ursprung och frånvaron av högtysk ljudskridning. Därför var avsevärda delar av den lågtyska och nordiska vokabulären delad. Exempelvis är borgare ett lågtyskt lånord, men borg är nordiskt, riddare är lågtyskt, men rida är nordiskt, köpman är från lågtyskan, men köpa och man tillhör det tidigare ordförrådet, förbjuda kommer från lågtyskan, men både för och bjuda fanns innan i norskan, och så vidare. Skandinaver och nordtyskar kunde således förstå varandra, men det resulterade i att avståndet till de önordiska språken isländska och färöiska ökade, och att det nordiska språkområdet definitiv delades. På grund av Kalmarunionen från 1397 och därefter unionen med Danmark blev det danska skriftspråket stadigt mer använt i Norge. Det norska skriftspråket användes i de så kallade bondebreven som i huvudsak var tingsdokument från rättsväsendet. Här kan man finna norskt skriftspråk fram till slutet av 1600-talet. Nynorska Från 1500-talet fick de flesta skandinaviska språkliga varieteterna en form som dagens skandinaver i stora delar skulle kunna förstå. Detta stadium av det norska språket kallas nynorska. Sedan fornnordisk tid har det gamla kasussystemet kraftigt försvagats, även om vissa dialekter bevarat skillnaden mellan nominativ och dativ. De personliga pronomenen har liksom i svenskan behållit ett tvådelat kasussystem som skiljer sig mellan du och deg. Innan Ivar Aasens systematiska arbete, hade Jørgen Thomassøn som den förste studerat norsk grammatik under denna period. Marcus Schnabel i Hardanger var den näste som studerade folkmålets grammatik. Schnabel hade gått i lära hos Hans Strøm och de uppmärksammade bägge släktskapet mellan gammalnorsk och bygdemålen. Prästen Christen Jenssøn i Sunnfjord (1646) och Erik Pontoppidan med Glossarium Norvegicum (1749) skapade också ordsamlingar. År 1802 beskrev läkaren Laurents Hallager 6 000 norska ord och uttryck i Norsk Ordsamling (Norsk Ordsamling eller Prøve af Norske Ord og Talemaader. Tilligemed Et Anhang indeholdende endeel Viser, som ere skrevne i det norske Bondesprog.). De första systematiska granskningarna av det nynorska språket genomfördes dock av Ivar Aasen. Under 1840-talet reste han runt i Norge och studerade dialekterna. Genom att på 1840-talet försöka systematisera det använda språket, räknas han som "uppfinnaren" av nynorska som baserades på genomgångna västnorska dialekter, en skriftspråkskompromiss som inte stämmer helt med någon bestämd talad dialekt. År 1848 publicerade han Det norske Folkesprogs Grammatik och 1850 kom Ordbog over det norske Folkesprog. Detta arbete möttes av stor välvilja i den norska samtiden, och han räknas nu som grundläggaren av norsk språkvetenskap. År 1852 skapade Aasen den så kallade språkstriden då han uttryckte sin önskan om att skapa en normalform av folkspråket för ett allmänt användande. Något normerat skriftspråk fanns ännu inte, och Aasen var därför inte redo för kamp och försökte att avdramatisera saken. Den första skissen på ett standardiserat skriftspråk kom 1853 med Prøver af Landsmaalet i Norge. Den första verkliga stora striden kom 1858 då journalisten och diktaren Aasmund Olavsson Vinje startade veckobladet Dølen, den första periodiska publikationen på det nya landsmålet. Aasen fullförde det gemensamma nynorska skriftspråket genom publiceringen av Norsk Grammatik 1864 och Norsk Ordbog 1873. Partiet Venstre tog upp frågan, och 1885 blev landsmålet jämställt med det danska skriftspråket, eller vort almindelige Skrift- og Bogsprog som det kallades i stortingsvidtagandet. Den första officiella rättskrivningen kom 1901 och 1907 infördes det en obligatorisk examen i landsmålet vid examen artium. Dansk-norska Med reformationen och boktryckarkonsten ökade skriftspråkets betydelse, och många av Europas skriftspråk fick sin moderna form i arbetet med bibelöversättningarna under denna tid. I Skandinavien uppstod två standardskriftspråk, ett svenskt baserat på dialekterna i och omkring Stockholm och ett danskt baserat på dialekterna omkring Öresund och Själland. I Norge befäste danskan sin ställning. På 1600-talet utvecklade sig ett högtidsspråk i Norge med skriftspråket som källa. Ett skriftligt uttal av danska användes som predikospråk i kyrkorna och senare i konfirmationsundervisningen och i skolorna. I skolorna varade detta fram till 1878 då Stortinget beslutade att undervisningen skulle ges på Børnenes eget Talesprog, alltså barnens eget talspråk. Vid sidan av högtidsspråket utvecklades ett dansk-norskt vardagstal som vartefter blev modersmål för den norska överklassen. Utvecklingen tog antagligen sin början under 1600-talet, men så sent som på 1800-talet kunde det fortfarande vara starkt dialektpräglat språk i detta så kallade bildade vardagsspråk. Det dansk-norska språket var som mest likt danskan under 1800-talet. Dansk-norskan var ett Koinéspråk, det vill säga en blandning mellan två ömsesidigt förståeliga dialekter, men transplanterat i ett område där det skiljer ut sig från dialekterna som omger det. Till exempel hade dansk-norskan i motsättning till dialekterna i Oslo inte något jämviktssystem, utan endast en vokal (e) i grammatiska ändelser, monoftonger i stället för de flesta gammalnorska diftongerna, liten användning av retroflexa konsonanter och tjockt l, och till viss del mjuka konsonanter. Även om det också innan 1814 var känt bland språkintresserade ämbetsmän att norska kunde kallas ett eget språk med lika stor rätt som danska och svenska, och även om norska diktare sedan mitten av 1700-talet hade använt speciellt norska ord i det danska skriftspråket, är det först på 1830-talet som önskan om ett norskt skriftspråk uttrycktes. Det började med Henrik Wergeland som försvarade användandet av norska ord i dikter och folkupplysningar. Medan Wergeland begränsade sig till en lexikalisk förnorskning, tog först Ludvig Kristensen Daa och senare och i synnerhet Knud Knudsen till orda för ljudriktiga rättskrivningsprinciper efter inspiration av den danska ortofonirörelsen. En central fråga var vilken dialekt som skulle ligga till grund för det uttalsrätta skrivsättet. Knudsen argumenterade vartefter mot högtidsspråket eftersom ingen hade det som sitt naturliga modersmål, och kom fram till principen om att basera skriftspråket på den almindeligste Udtale af Ordene i de dannedes Mund, med andra ord det dansk-norska vardagsspråket. Knudsen var för en gradvis förnorskning i denna riktning, men fick inte uppleva den själv. Den första rättskrivningsreformen baserad på hans principer kom år 1907 och grundlade det som i dag heter bokmål. Han kallas därför för bokmålets far. 1900-talet Ett misslyckat försök att skapa ”samnorska”, ett enat skriftspråk, har gjorts. Moltke Moe skrev redan 1900 om riksmål som ett steg på vägen att finna ett gemensamt språk som i framtiden skulle kunna ena det norska folket, och han stod bakom den första rättskrivningsreformen 1907 där bland annat de mjuka konsonanterna b, d och g till stor del ersattes av de hårdare konsonanterna p, t och k, men även visa plural- och preteritumändelser byttes ut till ändelser som lät mer norska. Ytterligare en rättskrivningsreform genomfördes efter en kunglig resolution 1917 med syftet att ändra skriftspråket ytterligare ett steg i norsk riktning. Danskans fjeld och mand blev till fjell och mann men vad som kanske var ännu viktigare var att æ i många ord byttes till ett e: læse > lese och sæk > sekk, samt att det efter nynorsk påverkan lades till diftonger i flertalet ord, såsom att sten och ben blev till stein och bein, men även att gulv och bro blev till golv och bru. Dessa ändringar genomfördes relativt fort och var etablerade i det folkliga språket i mitten av 1920-talet. Det norska lärarförbundet stödde förslagen, och även om många var kritiska till den senaste reformen hade man i lärarförbundet uppmanat stortinget att inte dra tillbaka den. Efter uppmaningen infördes det fria valet av målformen i skolan, där varje skola fick välja huruvida man ville använda sig av bokmål eller nynorska i undervisningen. År 1920 instiftades även Riksmålsvernet som starkt värnade riksmålet, dagens bokmål. Bland anhängarna var tidningen Aftenposten bland de starkaste motståndarna till den officiella samnorskpolitiken, och man började inte skriva med 1907 års rättskrivning förrän 1923 och med 1917 års förrän 1928. I förbindelse med ändringar i skollagen 1929 kom frågan om namnet till målformerna upp. Landmålet bytte namn till nynorska, medan namnet bokmål blev det officiella för det som kallats riksmål. Förslag om att använda riksmål eller dansk'norsk istället för bokmål föll med röstsiffrorna 13 mot 22 och 17 mot 18 i lagtinget. Detta har sedan dess räknats som det officiella avgörandet av namnfrågan. Efter detta har riksmålsrörelsen använt sig av namnet riksmål om sin privata norm i motsättning till den officiella bokmålsnormen. År 1938 kom 1938 års rättskrivning som i dag är ihågkommen som den stora samnorskreformen. Huvudarkitekten var historikern, språkvetaren och socialdemokraten Halvdan Koht. Reformen byggde på principerna om den samordning av skrivsätt i dialektformerna och det gemensamma närmandet till østlandsdialekterna som gällt år 1917. För att ge större klarhet angående den stora valfriheten som 1917 års rättskrivningsreform hade tillåtit, blev det nu samordning med två olika former: huvudformer och sidoformer. Huvudformerna skulle användas till läroböckerna medan sidoformer var tillåtna att användas av eleverna. För bokmålets del var det nytt att många former utan underlag i de östnorska dialekterna i Oslo plötsligt blev den vedertagna formen. Bland annat blev ramn, vatn, botn och fram det nya stavsättet, medan mjøl och mjølk blev huvudformen med mel och melk som sidoformer. Även femininum fick nu egna ändelser såsom boka istället för boken och artikeln ändrades till ei istället för en. Detta väckte starka reaktioner i riksmålsrörelsen. I nynorskan var det också de traditionella formerna som togs bort eller sattes inom klammer. I Norges mållag var åsikterna om reformen delade, och det bröt ut en intern strid. Detta slutade med en kompromiss som i praxis accepterade tillståndet. Efter andra världskriget intensifierade Riksmålsforbundet under ledning av Arnulf Øverland kampen mot den så kallade samnorskrättskrivningen. De organiserade föräldraaktionen mot samnorsk 1951 och stiftade Det Norske Akademi for Sprog og Litteratur 1953. Detta motstånd sägs ha varit en huvudorsak till att myndigheterna vartefter tvingades ge upp till bokmålets fördel. År 1952 upprättades Norsk språknemnd med syftet att främja närmandet mellan de två skriftsätten. År 1959 kom den nya läroboken för bägge målformerna. För nynorskans del betydde det ett ytterligare närmande till bokmål. Detta gäller framför allt nynorskan, då nämnden ville vara försiktigare med bokmålet på grund av det starka motståndet efter 1938, och några traditionella riksmålsformer kom tillbaka. Men samtidigt blev valfriheten i läroboksnormalen mindre, genom att flera riksmålformer gjordes om till sidoformer. Därför mötte också denna reform starkt motstånd från riksmålsrörelsen. År 1959 upprättades Landslaget for språklig samling och 1966 lanserades det första fullständiga förslaget till en samnorsknormal, alltså ett norskt språk, men detta fick aldrig något större genomslag. År 1972 tog Norsk språkråd över från Norsk språknemnd. År 1981 övergavs i princip närmandepolitiken genom att många traditionella riksmålsformer åter blev huvudformer i bokmål. Detta gjordes för att få skriftspråket att komma närmare det faktiska bruket. Samma år tog Det Norske Akademi över ordboks- och normeringsarbetet från Riksmålsvernet. Närmandepolitiken upphävdes officiellt av stortinget 2002, och i rättskrivningen från 2005 upphävdes skillnaden mellan huvud- och sidoformer. I dag är debatten närmast obefintlig, och skriftspråken har sedan dess utvecklats år var sitt håll, men bokmålet används nästan till hundra procent i stora dagstidningar (totalt 89 % enbart på bokmål mot 6 % enbart på nynorska) och detta är det största hotet för nynorskan. Bokmålstalande ungdomar visar ofta motstånd mot de obligatoriska skolstudierna i nynorska, och det talas om att göra det frivilligt att studera nynorska i skolan. I Norge är det nu 85–90 % av befolkningen som använder bokmål som sitt vanligaste skriftspråk, men skolelever måste ändå lära sig båda skriftspråken. År 2007 hade 86 % av skoleleverna sin undervisning på bokmål (1943 var det 2⁄3 bokmål och 1⁄3 nynorska). För tal gäller att ca 20 % av befolkningen använder bokmål, medan resten talar ”dialekt”. För att uppmuntra bruket av nynorska användes devisen "snakk dialekt, skriv nynorsk". Den norska statstelevisionen, NRK, sänder program med programledare som talar nynorska (minst 25 % av sändningstiden skall vara på den minst använda varianten). Alla myndigheter har skyldighet att kunna kommunicera på bägge språken om det efterfrågas. Utländska norskstuderande lär sig i regel bokmål. Fonologi Vokaler De flesta norska dialekter har 18 monoftonger och sex diftonger. Det finns en del variation mellan dialekterna när det gäller realisering av vokalerna, men variationen när det gäller diftongerna är större. De sex diftongerna skrivs ei, øy, au, ai, oi, ui. De första tre är vanliga och kan härledas tillbaka till urnordiska diftonger, och flera östliga dialekter har istället en monoftong för diftong här, till exempel stenrøs istället för steinrøys. Östländskt dialektuttal av diftongerna är , medan trönderskt uttal på de tre första är . Diftongerna har en del likheter, till exempel är alla stigande bortsett från den sista, som är avvikande genom att både ha två höga vokaler och att vara representerad i endast ett fåtal ord i den norska vokabulären: (å) huie och (i) hui (och hast). Konsonanter Nord om Sognefjorden och Mjøsa Dessa konsonanter används i dialekter med retroflexer, men uppfattas som en sammansättning av rt, rd, rn, rs, rsj och rl. [] och [], de så kallade rullande r och Tungrots-r är allofoner. Østlandet, Trøndelag, Nordmøre, Romsdal och sydliga Nordland Något förenklat kan man tala om tre konsonantsystem i norska dialekter. I de södra och västra dialekterna har man det enklaste systemet. Østlandsk som talas i sydöstra Norge, däribland Oslo, har i tillägg retroflexer och i nordafjells har man både retroflexer och palatalisering. Tjockt l (//) är ett relativt ovanligt språkljud på världsbasis. Ljudet finns i alla de östnorska dialekter och i några västnorska dialekter i gränsområdet till östnorska, nämligen romsdalsk och sydlig nordlandsk. Traditionellt har standardöstnorska undvikit retroflexerna, men dessa är nu i hög grad accepterade tillsammans med de omkringliggande dialekterna. Undantaget är det tjocka l som framförallt används då det i skriftspråket står rd. Vokalernas längd Norska vokaler kan vara antingen korta eller långa. Fonologiskt sett har norska konsonanter ej någon längdskillnad. Även om det är möjligt att mäta en viss skillnad i längden mellan konsonanter är detta alltid avhängigt av vokallängd och skillnaden är långt mindre än den är för långa och korta vokaler. Skillnaden mellan lätta och tunga stavelser är beroende av längden. En tung stavelse i norskan är en stavelse med en konsonant och/eller med lång vokal i stavelsens rim. Betoning Betoningen i norska faller på den sista tunga stavelsen i stammen av ordet. I den ursprungliga norska delen av ordförrådet innebär detta att betoningen faller på första stavelsen: kas.te, hes.te.ne, ka.ta.ma.ra.nen, te.ve.en, for.stå.e.lig I sammansättningar faller huvudbetoningen på första ledet av sammansättningen, senare led får en bibetoning. ka.ta.ma.ran.te.ve.en, ko.ne.bå.ten För en del ord gäller inte denna regel. Dessa måste då markeras som ett undantag i lexikon, så att sista stavelsen av stammen är osynlig för placering av betoning. Detta gäller bland annat lånord med ändelsen -or, men även andra ord. pro.fes(.sor), lek(.tor), ko.le(.ra), Tonläget I de flesta norska dialekter blir huvudtrycket realiserat på en av två olika sätt, antingen som tonläge 1 eller som tonläge 2. Tonläge 2 går historiskt sätt tillbaka till ord som hade två stavelser i gammalnorska. Därmed har de flesta flertalsformerna tonläge 2 (2hester, 2piler från hestar, pílur). Substantiv med omljud i plural hade flertalsändelse utan vokal och därmed tonläge 1 i dag (1føtter, 1hender fra fœtr, hendr). Nya lånord får som regel tonläge 1 (1kajakk, Tim1buktu). Tonläget i sammansatta ord är fördelat efter ett komplicerat mönster där tendensen är att ifall konsonanten runt fogelementet är obestämt och/eller obstruent är det mer sannolikt med tonläge 1. Det är som att ett stort hinder är med och delar ordet i två så att det blir tonläge 1, medan stämda konsonanter är med och håller ordet samman, prosodiskt sett. Således heter det 1ferskfisk men 2villaks. I dialekterna blir tonlägena realiserat olikt, medan den lexikaliska tillordningen är stort sett den samma från dialekt till dialekt. Huvudindelningen går mellan lågtonade dialekter (Østlandet och Trøndelag) och högtonade dialekter (Vestlandet och Nordnorge). De lågtonade dialekterna realiserar tonläge 1 som en låg ton och tonläge 2 som en fallande ton men de högtonade dialekterna realiserar tonläge 1 som en hög ton och tonläge 2 som en stigande ton. Detta är en förenkling; särskilt i gränsområdet mellan de två huvudsystemen är förhållandet mer komplext. Inte alla dialekter har ett tonläge. Tonläge saknar i dialekterna omkring Bergen samt i flera dialekter i Nordnorge från Nord-Troms och norrut. Bägge dessa områden är områden som har haft hög grad av språkkontakt med andra språk, och i alla fall för Nordnorge är antagligen finska och samiska språk grunden till det saknande tonläget. Talspråk Modernt norskt talspråk kan delas in i norska dialekter samt standardspråk som har sitt ursprung i det danska språket, och då framförallt de östnorska dialekterna som talas i och omkring Oslo. Norskan har i motsats till svenskan ej ett standarduttal men uttalet i Oslo brukar ofta ses som det norska riksspråket. Standardspråket kan också räknas som sociolekter. De norska dialekterna är å andra sidan de traditionella och platsbaserade tungomålen med rötter i uttalet som rådde innan dansktiden. Standardspråket, dialekter och det danska skriftspråket har under historiens förlopp ömsesidigt påverkat varandra. Norska dialekter Norskt talspråk har stora dialektala skillnader, speciellt i förhållande till folkmängden. Dessa skillnader kan bland annat förklaras av stora geografiska avstånd, och att fjällandskapet har begränsat kontakten mellan människor. Den starka ställningen som dialekterna har fått i modern tid, också i mer formella sammanhang, är mer eller mindre unikt för Norge. De lokala dialekterna är bättre bevarade än i många andra länder där dialekter försvagats genom påverkan av massmedierna och migration inom landet. Dialektvariationerna omfattar systematiskt avvikande vokabulär, morfologi, syntax/grammatik, ortografi och uttal. Man skiljer mellan två huvudgrupper av dialekter i Norge, östnorska och västnorska. De östnorska dialekterna talas på Østlandet, i Trøndelag och på Nordmøre; de västnorska dialekterna talas i Agder-fylkerna, på Vestlandet inkluderat Sunnmøre och Romsdal, och i Nordnorge. Huvudkriteriet för var gränsen går är den så kallade jamvektsloven, alltså jämviktslagen, vilket kortfattat är huruvida trycket är på bägge stavelserna i tvåstaviga ord eller inte. I östnorska dialekter blev de trycklätta ändelsevokalerna från fornnordiska försvagade till e, alltså solen istället för sola eller fullt bortfall i ord med långa och därmed mer betonade rotstavelser, men har hållit sig oförändrade i ord med korta rotstavelser. Ett annat särdrag för de östnorska dialekterna är att man i uttalet har ett tjockt l vid l eller rd i skriftspråket. Den mest märkbara skillnaden är emellertid att de östnorska dialekterna är lågtonade medan väst- och nordnorska är högtonade, det vill säga att ett ord som bergen har en initial låg ton i östra Norge eller fallande i västra och norra Norge. Det östnorska dialektområdet kan indelas i østlandsk och trönderska. Det västnorska området kan också på sin sida delas in i vestlandsk och nordnorsk. Standardspråk och sociolekter I tillägg till norska dialekter finner man flera standardspråk i Norge: Standard östnorska (tidigare kallat det utbildade vardagsspråket) i Østlandsområdet, penbergensk i Bergen och fintrønder i Trøndelag. Dessa talesätt kan uppfattas som såväl standardspråk som sociolekter. Dessa sociolekter skiljer sig särskilt i morfologi från de omkringliggande dialekterna och hör varken till östnorska eller västnorska dialekter. De är i ett språkvetenskapligt perspektiv ej några dialekter, men är en del av talspråket som tillsammans utgör det moderna norska språket. Ortografi Det finns två officiella skriftspråksvarianter, som förvaltas av Språkrådet: bokmål: skriftspråk (starkt påverkat av danska på grund av 400 års danskt styre) som majoriteten i Norge skriver. Bokmål är i dag (sedan 1929) namnet på den i staten Norge mest använda officiella varianten. 91 % av alla norskspråkiga publikationer var på bokmål/riksmål 2003. nynorska: skriftspråk utvecklat av Ivar Aasen i mitten av 1800-talet baserat i huvudsak på västnorska och dialekterna i de inre områdena av fylkena Aust-Agder, Telemark och Buskerud. Utöver detta finns det historiska och inofficiella språkvarianter. Mest framträdande är riksmål som är mycket likt bokmål men skrivs mer konservativt. Andra målformer är det under 1900-talet utarbetade samnorsk samt høgnorsk. Alfabetet A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Æ Ø Å a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z æ ø å c, q, w, x och z används i princip bara i lånord och i vissa efternamn. a, e och o kan förses med diakritiska tecken för att särskilja homografer, men inte nödvändigtvis. Fornnorska skrevs med runalfabetet, och det latinska alfabetet infördes med kristendomens intåg på 1000-talet. Medeltidsnorskan tog likt svenskan in ligaturerna Æ och Œ av från medeltidslatin. Ø har troligen kommit till genom att med tiden ha förlorat de horisontella linjerna och resten av E har fått lutning. Norskan har delvis använt den tyska ligaturen av Æ och Œ där E bildat prickar över första vokalen, men övergick inte helt till det bruket av Ä och Ö som Sverige gjorde på 1500-talet. I analogi med dessa skapades bokstaven Å i Sverige för Gustav Vasas Bibel 1526, användande a med ring ovanför, som ett förenklat a eller o för att symbolisera omvandlingen till ljud likt O. AA hade sedan medeltiden uttalats som Å (ungefär [o:]) i Norden, utvecklat av fornnordiskans långa A. Under 1800-talet gjordes ansträngningar att införa detta som kallades "svenskt Å", som tillåtet alternativ 1869. Först 1917 infördes Å officiellt som rekommenderad ersättning för AA och Danmark följde efter 1948. Sedan 1938 är det obligatoriskt, men det är dock tillåtet ibland att skriva AA med den äldre stavningen, framför allt i personnamn och vissa geografiska namn, och speciellt för att kompensera avsaknad av tecknet Å i teckenuppsättningar. Citat från äldre text behåller vanligen den äldre stavningen. Ordförråd Indoeuropeiska arvord Grundstammen av norska ord är arvord från indoeuropeiska. Slutna ordklasser är de som överlevt längst medan öppna ordklasser är mer utsatta för språkförändringar. De allra flesta starka verb är arvord eftersom böjningsmönstret inte har varit produktivt på en lång tid. Avljud som är också så pass gammalt i böjningsmönstret är arvord. Till exempel å drive – dreiv. Dessutom finns det ett antal ord som man vet efter språkvetenskapliga analyser kan härledas till ett indoeuropeiskt urspråk. Gud, far, mor, sønn, datter, bror, søster, brød, plog, mjød, kobber, gull och hus är ord som är indoeuropeiska. Lånord Språksamhällen lånar ord från mer prestigefulla språk via tvåspråkiga talare. Studier av lånord i norskan spelar därmed samhällsmässiga förhållande i Europa som en anledning till lånorden en stor roll. Med införandet av kristendom kom flera lånord kopplade till den kristna tron. Av lånorden i gammalnorska enligt Fritzners Gammelnorsk Ordbog är cirka 61 % från latin, 25 % från gammal- och mellanhögtyska, 7 % från gammalfranska och under 5 % från gammalengelska. De flesta latinska orden är kopplade till kristendomen, många tyska ord till handel och många franska ord till hovlivet. Under den mellannorska tiden genomgick norskan en snarlik utveckling som svenskan där norskan fick ta emot stora mängder lånord från lågtyska. Detta genom de hanseatiska handelsmän som idkade handel i framförallt Bergen, och som bidrog till en tämligen stor invandring av såväl handelsmän, hantverkare som ämbetsmän. Därför har det antagits att hälften av det totala ordförrådet i norska kommer från lågtyska. Antalet nya lånord har sedan mitten av 1900-talet vuxit kraftigt, och inte minst efter att television och senare internet blivit vanligt i norska hem. Det är särskilt engelska som har varit den huvudsakliga källan till nya ord. Tor Guttu (lexikograf) menar att Kafésvensk har varit känt i Norge sedan omkring 1900. Precis innan andra världskriget registrerade filologen Aasta Stene omkring 530 engelska ord som användes i norskan. Liknande undersökningar som genomförts senare visar tydligt på en trend att stadigt fler och fler engelska lånord har kommit in i norskan. Anglisismeordboka, eller anglicismordboken från 1997 visar på 4 000 uppslagsord, det vill säga att omkring 7,5 så många som Stene fann. Engelska lånords andel har också stigit markant och utgör i moderna ordböcker cirka tio till tolv procent av lånorden. Medan lånorden från engelskan under 1950-talet var i hög grad kopplade till ungdomskulturen har fenomenet spridit sig till andra områden. Medan ungdomskultur fortsatt är ett viktigt område, finner man också många engelska lånord inom ämnena teknologi, fritidsaktiviteter, sport och näringsliv. Norskifiering Norskifiering är att ge lånord ett norskt skriftsätt. De allra flesta äldre norska lånord skrivs på ett norskt sätt, men för nya lånord kan det finnas ett betydligt motstånd mot att förnorska hur man skriver orden då många redan hunnit bli etablerade i norskan innan ett alternativt skrivsätt föreslås. Medan skrivsätt som sitron, sjåfør och kul för citron, chauffeur och cool inte väcker någon särskild uppmärksamhet blev förslag om norskifieringar som sørvis, sirka, beiken och pøbb ibland hånade när språkrådet föreslog dem år 1996. Förnorskning Förnorskning är när man tar ett norskt ersättningsord istället för lånord. Exempel är idémyldring för brainstorming, nettleser för (web) browser eller kringkasting för broadcasting. Ett ersättningsord kan skapas på flera olika sätt, huvudsaken är att man förstår vad ordet faktiskt betyder. Det kan skapas ersättningsord på huvudsakligen två olika sätt. Ett sätt är att översätta direkt, t.ex. Mountain bike översättes alltså till fjell-/terrengsykkel och boarding card med ombordstigningskort. Andra gånger behövs lite mer fantasi för att förstå betydelsen. Ord som feedback och corner kan knappt förstås på norska ifall det översättes med tilbakemating eller hjørne. Tilbakemelding och hjørnespark är däremot mycket mer förståeligt. Nyanserna är därför viktiga när nya ersättningsord skall skapas. I Norge är det Språkrådet som har tagit ansvaret för att komma med nya ersättningsord. Morfologi Substantiv Norska substantiv böjs likt svenskan i bestämdhet (bestämt/obestämd), numerus (ental/flertal) och kasus (nominativ/genitiv). Som i de flesta andra indoeuropeiska språk är substantiven i norska indelade i olika böjningsklasser, först och främst genus och stark respektive svag böjning. Norska substantiv kan ha tre olika kön: maskulinum, neutrum och femininum. Undantag är dialekten i Bergen och konservativa varianter av bokmål, som endast har maskulinum och neutrum. Böjningen av regelbundna substantiv beror på könet. Från och med första april 2005 kan alla feminina substantiv på bokmål böjas som om de vore maskulinum. På vissa varianter av nynorska är det ett starkt och ett svagt böjningsmönster för feminina och neutrala substantiv. Adjektiv Norska adjektiv böjs i grader (fin – finere – finest) och genus. Med undantag av liten (lita, lite) och i några andra dialekter andra adjektiv på -en är oppositionen mellan maskulinum och femininum neutraliserad, och endast neutrumformen är avvikande. Böjning efter genus gäller endast adjektiv i positiv obestämd singularis. Gradböjda adjektiv och adjektiv i flertal och i bestämd form (finere, finest, fineste, fine) har inte genusböjning. Adjektiven böjs efter bestämdhet och numerus, precis som substantiv. Det skiljer sig likväl från varandra genom att de vid substantiven är ärvda kategorier där adjektiven rättar sig efter substantivet. Exponenterna för de olika betoningarna i varje kategori är också helt olik de exponenter som finns innanför substantivböjningen. Flertal uttryckts med e- för adjektiven, men med bland annat -er för substantiven (gule soler). Det är två böjningsparadigmen för adjektiven, den svaga böjningen används när argumentet är bestämt och den starka används när argumentet är obestämt: Verb Regelbundna norska verb har sju böjningsformer. Med verbet leve som exempel är dessa former: fyra finita former: lever (presens), levde (preteritum), leve (optativ), lev (imperativ) och infinita former: leve (infinitiv), levende (presens particip) och levd (perfekt particip). Verb kan även delas in i olika böjningstyper såsom svaga och starka verb efter huruvida de slutar preteritum med suffix eller inte. Svaga verb avslutar preteritum med suffixen -a/et eller -te/-(d)de, och fördelningen dem i mellan är avhängig av fonologiska egenskaper vid stammen. Enstaviga ordstammar, till exempel (å nå), har suffixet -dde, och ordstammar med betoning samt tonläget 1 (t.ex. å reparera) har suffixet -te, det samma har ordstammar med vissa fonologiska strukturer. Alla andra svaga verb har ändelsen -a/et i preteritum. Starka verb har vokalväxling i ändelser i preteritum, så kallat avljud. Norska verb kan också delas in i huvudverb och hjälpverb. Hjälpverben är en låst klass av verb som används dels till att skapa sammansatta tidsformer (Vi har gått), och dels till att markera talarens inställning till innehållet i satsen: Vi må gå nå. Syntaktiskt skiljer sig hjälpverben sig från andra verb genom att de tar ett verb i infinitiv som komplement utan infinitivmarkering, jämför Vi prøver å gå nå, där prøver till skillnad från må inte är ett hjälpverb. Pronomen Pronomen i norskan böjs precis som i svenskan efter kasusen nominativ och ackusativ. Vissa dialekter har bevarat dativ vid substantiv, men dessa böjer även pronomen i dativ medan andra använder sig av ackusativ i pronomen samt dativ i substantiv vilket ger norska dialekter tre olika kasus. Pronomen är en sluten ordklass. De så kallade possessiva, demonstrativa och relativa ses inte längre som pronomen. Bokmål har precis som svenskan två olika tredje person singular pronomen. Han och hon refererar till manliga respektive kvinnliga individer medan den och det refererar till icke-personliga och icke-levande substantiv av såväl maskulin/feminint eller neutralt genus. Som kontrast har nynorska och de flesta dialekter samma pronomen för såväl (han (m.), ho (f.) och det (n.)) för såväl personliga som icke-personliga substantiv. Exempel Referenser Vidare läsning Externa länkar De norska skriftspråkens historia Norge Språkpolitik V2-språk Subjekt–verb–objekt-språk


source: wikipedia

text: Neurologi är en gren av medicinen som behandlar sjukdomar i nervsystemet. Dock kan begreppet även syfta på studiet av nervsystemet i helhet. En läkare som är specialist i området kallas för neurolog och är utbildad för att diagnostisera, behandla och hantera patienter med neurologiska sjukdomar. Många neurologer är inblandade i klinisk forskning, kliniska prövningar men även grundforskning och kallas för neuroforskare. Psykologer kan genomgå en specialistutbildning och då bli neuropsykologer. Områden Neurologiska sjukdomar är sjukdomar som drabbar centrala nervsystemet (hjärna och ryggmärg), perifera nervsystemet (perifera nerver inklusive kranialnerver), eller autonoma nervsystemet (delar som är lokaliserade både i centrala- och perifera nervsystemet). Neurologer diagnosticerar och behandlar även vissa muskulära sjukdomar. Exempel på åkommor: huvudvärkssjukdomar som migrän, spänningshuvudvärk, Hortons huvudvärk, trigeminusneuralgi. epilepsi och kramper neurodegenerativa sjukdomar, till exempel Alzheimers sjukdom, Parkinsons sjukdom, Creutzfeld-Jakobs sjukdom och Amyotrofisk lateralskleros. cerebrovaskulära sjukdomar, som stroke sömnstörningar cerebral pares infektioner i hjärnan som (encefalit) och hjärnhinneinflammation (meningit) infektioner som drabbar perifera nervsystemet, som botulism tumörsjukdomar, inklusive hjärntumörer och tumörer i ryggmärgen och perifera nervsystemet rörelsehinder som Parkinsons sjukdom, Huntingtons sjukdom, Tourettes syndrom demyeliniserande sjukdomar i centrala nervsystemet, som multipel skleros, och i perifera nervsystemet, som Guillain-Barrés syndrom ryggmärgssjukdomar - tumörer, missbildningar, infektioner perifera störningar i nerver eller muskler som polyneuropati och myastenia gravis mentala förändringar som koma och förvirring. Utbildningskrav I Sverige har en neurolog läkarexamen, läkarlegitimation och 5 års specialistutbildning. Smärre variationer förekommer i andra länder. Neurologisk undersökning Vid en neurologisk undersökning undersöker läkaren vakenhetsgrad, pupillreaktion, ögonrörelser, muskelstyrka, förmåga att koordinera rörelser, balans, känsel och olika reflexer. Det hjälper läkaren att fastställa om det är fråga om en sjukdom i nervsystemet. Kliniskt arbete Neurologen är ansvarig för diagnos, behandling och hantering av alla ovanstående sjukdomar och flera andra. När kirurgi är nödvändig krävs en annan specialistkompetens, från en så kallad neurokirurg. Neurologer behandlar ofta patienter med ärftliga genetiska sjukdomar vars huvudsakliga symptom är neurologiska. En lumbalpunktion är en rutinmässig provtagning av ryggmärgsvätska som en neurolog genomför, antingen för att ställa diagnos eller följa sjukdomsförlopp. Samband med klinisk neurofysiologi I vissa länder, till exempel USA och Tyskland, kan neurologer specialisera sig i klinisk neurofysiologi som bland annat utför EEG (hjärnvågsstatus), nervledningsundersökningar och EMG (elektrisk aktivitet i muskler). I andra länder är neurofysiologi en självständig disciplin (exempelvis i Sverige och Storbritannien). Se även Psykoneuroendokrinologi Neuroendokrinologi Referenser Externa länkar Neuroförbundet Mer om neurologiska diagnoser - Netdoktor Internetmedicin - Neurologi Sök och hitta Neurolog - Neurolog.se Neurologi - NetdoktorPro.se (för läkare) Medicinska specialiteter


text: Nationalekonomi, ursprungligen Politisk ekonomi är en samhällsvetenskap, som studerar produktion, distribution och konsumtion av varor och tjänster. Utgångspunkten är vanligen att resurser är knappa, varför alla behov inte kan tillfredsställas med hjälp av tillgängliga resurser utan det är nödvändigt att välja. Nationalekonomin bör därför hellre definieras i termer av den metod som används för att angripa samhällsvetenskapliga problem, snarare än av de specifika frågeställningar som studeras. Dagens nationalekonomi är i stort helt dominerad av den teoribildning som brukar kallas neoklassisk nationalekonomi. Heterodoxa nationalekonomer förkastar en eller flera av nationalekonomins grundantaganden, till följd av att man anser dessa vara en del av en förstelnad och eller politiskt motiverad ortodoxi. Ekonomikritiker går ännu längre och menar att de praktiker, axiom och tankesätt som förekommer inom ramen för "ekonomin" är ovetenskapliga och uppburna av samhälleliga (normativa) praktiker, snarare än förmenta "lagbundenheter". Den nationalekonomiska vetenskapen studerar idag alla de arrangemang inom vilka människor söker sin utkomst och försöker tillfredsställa sina behov. Detta involverar en rad frågeställningar, inklusive samhällsorganisation, produktion, konsumtion och distribution. Nationalekonomins olika grenar kan i stort delas in i två huvudavdelningar: Inom mikroekonomi studeras enskilda beslutsfattare såväl på produktions- som konsumtionssidan. Inom makroekonomi studeras en ekonomi som helhet med fokus på aggregerade variabler som produktion, arbetslöshet och inflation. Ett annat område som ibland räknas som en tredje huvudavdelning är internationell ekonomi, som studerar handel och kapitalflöden mellan länder. Etymologi och disciplinens namn Historiskt går det att spåra nationalekonomins ur den politiska ekonomin som ännu innefattade moralfilosofiska frågor angående hur resurser bör fördelas i samhället. Den politiska ekonomins uppkomst går i sin tur att spåra ur studier beträffande moral. På engelska förekommer uttrycket political economy oftare till följd av att de anglosaxiska länderna inte aktivt var föremål för dispyten känd som Methodenstreit, där de som skulle komma att bli kåren som idag är nationalekonomer förkastade historisk kunskap som giltig. Detta i kontrast till den historiska skolan, med företrädare som exempelvis Schmoller. Den svenska termen Den svenska termen nationalekonomi, som är baserad på den äldre tyska termen Nationalökonomie, kan felaktigt leda tanken till att ämnet endast behandlar ekonomi på nationell nivå; som jämförelse kan nämnas att ämnesnamnet på engelska är economics. De flesta nationalekonomer är dock sysselsatta med mikroekonomi, medan en minoritet ägnar sig åt makroekonomiska frågeställningar. Vissa svenska nationalekonomer har framfört åsikten att en annan beteckning på ämnet, såsom "samhällsekonomi" eller "ekonomik", vore önskvärd för att undvika missförstånd. En alternativ beteckning på nationalekonomi är samhällsekonomi, som ämnet officiellt hette på Socialhögskolorna. Områden inom nationalekonomi Nationalekonomin består av flera studieområden, där de mest centrala är mikroekonomi och makroekonomi. Det går vidare att skilja mellan positiv- och normativ ekonomi; den förra utger sig endast för att beskriva empiriska sakförhållanden och samband, medan den senare inkluderar värderingar om vad som bör göras. Mikroekonomi Inom mikroekonomin studeras enskilda aktörer i ekonomin. Centrala begrepp är nytta, pris, efterfrågan, utbud och jämvikt. Makroekonomi Inom makroekonomin studeras ekonomin som helhet. Fenomen som studeras är arbetslöshet, konjunkturer, ekonomisk tillväxt och inflation. Övriga områden Internationell ekonomi (ses ofta som en del av makroekonomin) Tillväxtekonomi (del av makroekonomin) Monetär ekonomi (del av makroekonomin) Offentlig ekonomi Arbetsmarknadsekonomi Utvecklingsekonomi Välfärdsekonomi (del av mikroekonomin) Finansiell ekonomi Centrala teorier, problem och begrepp Det neoklassiska perspektivet är den rådande teoribildningen inom nationalekonomin. Exempelvis hävdade Douglass North år 1993 i samband med att en kollega erhöll Sveriges Riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne, att det vore att överge nationalekonomin som vetenskap att ha något annat perspektiv, än just det neoklassiska. Några problem som har studerats inom nationalekonomin genom tiderna är: Vad skapar värde? Vad avgör en varas pris? Varför uppstår inflation och arbetslöshet? Hur bör företag och konsumenter agera för att vara rationella? Vilken effekt har olika former av skatter? Vad påverkar export och import? Svaret på dessa och en mängd andra frågor har resulterat dels i heltäckande ekonomiska förklaringsmodeller och dels i mer specificerade teorier. Teorierna grundar sig i ett antagande om en ekonomiskt rationell människa vilket kritiseras av vissa eftersom alla människor inte är helt rationella. Några begrepp inom dagens nationalekonomi är också ständigt återkommande: marginalnytta, marginalkostnad, marginalintäkt, indifferenskurva, utbud och efterfrågan, pris, inflation, deflation, valuta, komparativa fördelar och konjunktur. Definition och innebörd av dessa och andra begrepp har gett upphov till diskussion från nationalekonomins födelse. Arbetsvärdeteorin säger att en varas (sociala, ej materiella) värde är relaterat till den mängd arbete av samhällelig genomsnittsarbetstakt som krävts för att producera den. Denna syn på vad som avgjorde varors bytesvärde dominerade i den klassiska nationalekonomin. Senare kom flertalet ekonomer att se på marginalnytteteorin som överlägsen. Andra teorier är bytesteori och penningteori. Historia Nationalekonomi anses ofta ha grundats som modern akademisk disciplin av Adam Smith år 1776. Det är därmed en av de äldre samhällsvetenskaperna. Ekonomiskt tänkande hade dock förekommit långt innan dess. Platon utvecklade redan under antiken en teori om att arbetsfördelningen leder till högre effektivitet, en tanke som Adam Smith skulle komma att bli känd för långt senare. Aristoteles berörde i sina verk Politiken och Etiken, frågan om den avtagande marginalnyttan som skulle komma att stå i centrum för neoklassikernas marginalistiska synsätt. Aristoteles var också den förste att formulera distinktionen mellan varors bruksvärde och bytesvärde. Bruksvärdet är det värde som ett ting har i egenskap av sin användbarhet; bytesvärdet är det värde som det har i egenskap av att kunna bytas mot andra ting. 1741 blev Anders Berch Nordens första nationalekonomiska professor, i ekonomilagfarenhet och statsekonomi, vid Uppsala universitet. Även i Bibeln förekommer stycken med ekonomiskt innehåll. Att ta ränta förbjuds exempelvis i Femte Moseboken. Detta var en tanke som skolastikerna under medeltiden förde vidare och som fick stora samhälleliga konsekvenser vad gäller lagstiftning kring ränteupptagande. Karaktäristiskt för det ekonomiska tänkandet under antiken fram till skolastikerna var den nära kopplingen mellan moraliska och ekonomiska resonemang. Något som lever vidare än i våra dagar. Det fanns i huvudsak två viktiga ekonomiska tankeströmningar mellan skolastikerna och den moderna nationalekonomins uppkomst med Adam Smith: merkantilismen och fysiokratin. Merkantilismen hade sin storhetstid från början av 1500-talet till slutet av 1700-talet, och var mer en allmän tendens hos dåtidens ekonomer än en enhetlig ekonomisk lära. Man betonade vikten av en positiv handelsbalans, man skulle exportera så mycket som möjligt och importera så lite som möjligt. Ett lands rikedom mättes i mängden guld och silver. Därför var det önskvärt att få exportvarorna betalda i guld- och silvermynt. Fysiokratin kan tydligare avgränsas i historien på grund av lärans mer sammanhållna karaktär. Man brukar ange 1756 som fysiokratins födelseår och 1777 som dess död. Fysiokraterna samarbetade flitigt, gav ut en egen tidskrift och höll regelbundna sammankomster. Centralt för deras uppfattning var att jordbruket var den enda produktionssektorn som kunde öka ett lands välstånd. De vände sig mot merkantilisternas stöd till "steril" industriell produktion och export. En ledande gestalt inom fysiokratin var fransmannen François Quesnay. År 1776 publicerades Adam Smiths epokgörande verk An Inguiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations (delvis översatt till svenska 1909-1911 med titeln Folkens välstånd), vilket skulle lägga grunden till den klassiska politiska ekonomin. Smith betonade vikten av arbetsfördelning och frihandel, men orade sig för att människor till slut skulle göra meningslösa uppgifter. Han har blivit känd för sitt omnämnande av den "osynliga handen" som matchar ihop utbud och efterfrågan, eller produktion och konsumtion, på ett effektivt sätt. (Den s.k osynliga handeln är dock en ytterst marginell företeelse i Smiths teoribildning, som inte omnämns mer än ett par gånger.) För att detta ska ske krävs dock en så fri marknad som möjligt, utan alltför vittomfattande statlig intervention. En av Smiths mest berömda efterföljare var engelsmannen David Ricardo. Han lade grunden för tänkandet kring komparativa fördelar (även kallat relativa fördelar) och applicerade det på utrikeshandeln. Om varje land specialiserade sig på sina relativa fördelar, det man mest effektivt producerar, så kommer alla länder att tjäna på att handla med varandra. Karl Marx kritiserade senare de förment kvasireligiösa historiskt specifika antagandena vilka ligger till grund för det kapitalistiska produktionssättet, bland annat utifrån Ricardo och Smith. Nationalekonomiska skolor Genom historiens gång har olika nationalekonomiska skolor existerat. Den metodologi som idag dominerar nationalekonomisk vetenskap kan sägas ha sitt ursprung i den neoklassiska skolan under slutet av 1800-talet, men har sedan utvecklats och förändrats kraftigt. Klassisk nationalekonomi Adam Smith brukar kallas för nationalekonomins fader med sitt ovannämnda arbete Folkens välstånd från 1776. Vad som blivit mest berömt, trots att smith blott nämner det en handfull gånger i boken, är den så kallade "osynliga handen" som "fördelar resurser" så effektivt som möjligt trots att alla människor handlar till sin egen fördel. Smith ansåg att den enskilt mest centrala faktorn till hög produktivitet var arbetsdelningen; inom företaget, mellan företag och mellan länder. Ett par klassiker var förutom Smith också Jean-Baptiste Say, Thomas Robert Malthus, David Ricardo, Robert Torrens, Edward West, John Ramsay McCulloch, Nassau William Senior, Anders Chydenius, James Mill och dennes son John Stuart Mill.Karaktäriserande för den klassiska nationalekonomin är en liberal syn på ekonomin. Man trodde på att samhällsekonomin fungerade bäst om den i stort sett lämnades ifred och dess mekanismer tilläts. Man intresserade sig för nationalproduktens fördelning genom de tre produktionsfaktorerna jord, arbete och realkapital, vilka resulterade i lön, jordränta och vinster. Ytterligare ett typiskt drag var synen på priserna som bestämda av produktionskostnaderna. Marxistisk ekonomi Marxistisk ekonomi kallas de ekonomiska teorier som inspirerats av eller härstammar från Karl Marx. Under 1800 och merparten av 1900-talet talet lästes Marx enligt den strikt empiristiska linjen i hans verk, och därför utlästes felaktigt, en förment transhistoriskt giltig arbetsvärdeslära. Således kom fokus att ligga på mervärdesexploatering, istället för de historiskt specifika sociala kategorier vilka var föremål för Marx ekonomikritik. Varpå exempelvis ensidigt fokus på exempelvis kapitalismens ständigt återkommande överproduktionskriser blev centralt istället för en kritik av produktionssättets centrala kategorier. Marx kritiserade kapitalismens immanent kontradiktoriska natur, och menade alltså att tendensen såg ut som hos tidigare produktionssätt i historien, och därav troligt skulle ersättas av ett nytt ekonomiskt produktionssätt. Den marxianska ekonomiska teoribildningen är kritisk mot det kapitalistiska produktionssättet, således saknar den i stort inflytande i de samtida kapitalistiska samhällena, och de som sysslar med Marxiansk teoribildning är således, heterodoxa ekonomer. Marx "ekonomi" konstituerar alltså ingen teori om hur kapitalismen ska förvaltas, utan är en kritik av själva produktionssättet som sådant. Det är en kritik av den politiska ekonomin, vilket också är undertiteln till hans magnum opus, Kapitalet. Neoklassisk nationalekonomi Den neoklassiska nationalekonomins begynnelseår brukar anges vara 1870. En annan benämning på skolan är marginalism på grund av skolans centrala placering av marginalistiska resonemang. Det som avgör huruvida en konsument ska köpa ett äpple är dennes marginalnytta av äpplet. Med andra ord, det som är avgörande för konsumentens beslut är inte i första hand hur många äpplen denne redan har, utan snarare vilken ytterligare nytta eller tillfredsställelse som den tror sig kunna få av ännu ett konsumerat äpple. Samma slags resonemang kan användas i andra situationer som företags anställning av personal eller beslut om produktionsmängd. Några centrala neoklassiska ekonomer är William Stanley Jevons, Carl Menger, Léon Walras och Alfred Marshall. Senare utvecklades teorin av bland andra Joan Robinson, Edward Chamberlin, Vilfredo Pareto och Paul Samuelson. Den neoklassiska nationalekonomin har under 1900-talet varit, och är i samtiden närmast det ensidigt dominerande perspektivet inom nationalekonomin. Douglas C. North, som fått Sveriges Riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne, har bland annat hävdat "Att överge den neoklassiska teorin är att överge nationalekonomin som vetenskap." Andra skolor En inriktning med en mer sociologisk ansats är den institutionalistiska skolan. Denna skolbildning räknas dock som heterodox. Den har sina rötter i den amerikanska pragmatismen inom filosofin och menar att ekonomi inte kan studeras som ett slutet system, utan måste innefatta samhällets alla institutioner för att kunna bli begriplig. Thorstein Veblen kan sägas vara denna skolas fader och bland mer moderna företrädare för denna skola kan nämnas ekonomipristagare som Daniel Kahneman, Thomas Schelling, Gunnar Myrdal, och Herbert Simon. Den österrikiska skolan fortsätter att vara en inspirationskälla för marknadsliberaler, även om den idag inte inkluderas i mainstream-litteraturen utan snarare förekommer inom ramen för heterodox ekonomi. Två makroekonomiska skolor som stod i konflikt med varandra främst från 1960- till 1980-talet är keynesianism och monetarism. Keynesianismen har uppkallats efter John Maynard Keynes och den monetaristiska synen har framför allt förknippats med Milton Friedman. Feministisk ekonomi är ett forskningsområde där ekonomin studeras med feministisk utgångspunkt. Kritik av påstådd vetenskaplighet Kritik av nationalekonomin har kommit både från de egna leden, men även från ekonomhistoriker och heterodoxa ekonomer. Kritiken har bland annat rört att nationalekomer har antaganden som inte är empiriskt verifierbara respektive är historielösa i sina antaganden. Men kritik har även kommit från ekonomikritiker som menar att ekonomin och dess påstådda lagbundenheter snarare är uppburna av normativa praktiker, och metafysiskt tänkande, snarare än att det rör något "vetenskapligt" och "absolut". Fältet har också upprepade gånger kallats pseudovetenskap, såväl i populärkultur, bland annat av Strindberg, respektive inom akademin. Nationalekonomins neutralitet Inom nationalekonomi, liksom i all samhällsvetenskap, är objektivitet svårare att säkerställa eller definiera jämfört med situationen inom exempelvis naturvetenskap. Nationalekonomin strävar efter att tydliggöra vilka antaganden som gjorts och därefter redogöra för hur dessa leder fram till en given slutsats. Genom en sådan tydlighet kan läsaren lättare bilda sig en uppfattning om analysen är relevant för ett aktuellt problem. Moderna nationalekonomer framhåller ofta att ämnet är så pass brett och öppet och personer med många olika typer av bakgrunder ryms. Vissa nationalekonomer menar att man lyckats skapa en "objektiv" vetenskap, medan andra ofta heterodoxa ekonomer ifrågasätter denna slutsats. Exempelvis Amartya Sen har pekat på en rad egenskaper hos nationalekonomin som gör att dess värderingsfrihet är ett ouppnåeligt ideal. Några exempel på sådana egenskaper är att ekonomiska modeller med nödvändighet bygger på förenklade antaganden som varierar beroende på vad man anser vara centralt att ta hänsyn till och att även själva tolkningen av forskningsresultaten beror på vilka värderingar uttolkaren har. Denna senare ståndpunkt var den svenske ekonomen Gunnar Myrdal en av de första att formulera. Sen har även han kritiserat idealet om en nationalekonomi utan moraliska värderingar. Sen har argumenterat för att denna ståndpunkt är ohållbar och skadlig, både för nationalekonomin och för moralfilosofin, som skulle tjäna på att befatta sig med ekonomiska frågor i högre grad. Sen har lagt ned mycket arbete på att visa hur moraliska värderingar ofrånkomligen är inbyggda i ekonomins matematiska modeller. Eklund menar att nationalekonomin överhuvudtaget inte bör sträva efter att vara en "objektiv vetenskap". Han hänvisar bland annat till det faktum att det skulle innebära att forskarna skulle sträva efter total likgiltighet inför de problem som man undersöker. Utvärdering av ämnets kvalitet vid svenska lärosäten Högskoleverket presenterade i april 2012 resultatet av utvärdering av 45 utbildningsprogram inom nationalekonomi vid svenska högskolor och universitet. Utvärderingen baserades på kvalitetsbedömning av självständiga arbeten (examensarbeten och uppsatser) samt bedömning av i hur hög grad utbildningarnas kursinnehåll uppfyller högskoleverkets krav på lärandemål. En av utbildningarna, Luleå Tekniska Universitet, bedömdes ha mycket hög kvalitet, 29 hög kvalitet och 14 bristande kvalitet, som måste åtgärdas för att lärosätet ska få behålla examinationsrätten. Se även Ekonomikritik Ekonomisk historia Ekonomisk antropologi Heterodox ekonomi Samhällsvetenskap Ahistoricism Internationell makroekonomi Internationell ekonomi Sveriges Riksbanks pris i ekonomisk vetenskap till Alfred Nobels minne Finansväsen Företagsekonomi Anarkistisk ekonomi Miljöekonomi Referenser Källor Eklund, Klas, Vår ekonomi (1987), 10 uppl. Stockholm 2005, Norstedts Akademiska Förlag, Sandelin, Bo & Trautwein, Hans-Michael & Wundrak, Richard, Det ekonomiska tänkandets historia (1995), 3 uppl. 2001, Smith, Tone, Boye, Ebba & Bent Arne Sæther, Økonomisk tenkning: bidrag til mangfold i økonomifaget (2021). Oslo: Solum. Noter Externa länkar Sveriges BNP 1720-2000 - Portalen för historisk statistik Riksbankens historiska monetära statistik för Sverige 1290 till idag Wikipedia:Basartiklar Ekonomiska teorier Politisk ekonomi Samhällsvetenskap


text: Neurovetenskap är en sedan 1970-talet använd samlingsbenämning för all vetenskap som sysslar med nervsystemets uppbyggnad och funktioner. Neuroforskare och neurologer studerar neurovetenskap. Historik Abulcasis, Averroes, Avenzoar och Maimonides, medeltida läkare och vetenskapsmän i det muslimska området, beskrev ett flertal medicinska problem relaterade till hjärnan. Modern neurovetenskap Under 1900-talets senare del har neurovetenskapen utvecklats kraftigt, framförallt beroende på framsteg inom molekylärbiologi, elektrofysiologi och datorbaserad neurovetenskap. Se även Neuroanatomi Neurofysiologi Neuroimaging Neurokirurgi Neurologi Neuropatologi Neuropsykiatri Neuropsykologi Neurokemi Externa länkar


text: Uppslagsordet "neuron" hänvisar hit. För flygplanet, se Dassault Neuron. En nervcell eller neuron är en elektrokemisk celltyp i nervsystemet som är ansvarig för mottagandet och överförandet av nervimpulser. Den kan betraktas som nervsystemets mest grundläggande enhet, även om neuronen inte är den enda celltyp som finns i nervsystemet. Antalet neuroner i hjärnan beräknas uppgå till ungefär 100 miljarder. Det finns ett stort antal olika neuroner som skiljer sig till utseende och funktion beroende på var i nervsystemet de finns. De brukar delas upp i sensoriska neuroner, interneuroner och motorneuroner. Egenskaper Bipolära neuroner finns exempelvis i ögats näthinna och är sensoriska neuroner. Somatosensoriska neuroner finns i hud och muskler och är sensoriska neuroner. Associationsceller finns i talamus. Pyramidalceller finns i cortex. Purkinjeceller finns i cerebellum. Motorneuroner'' finns i ryggmärgen. Alla neuroner är dock uppbyggda på samma sätt. De har en eller flera dendriter som tar emot nervsignaler, en cellkärna som finns inuti en cellkropp samt ett axon som skickar ut nervsignaler. En bunt axoner från flera nervceller bildar en nerv. Nervsignalen består av en elektrokemisk impuls som fortplantar sig genom nervcellerna genom aktionspotentialer. När en aktionspotential anländer till den bortre änden av axonen (presynaptisk terminal), överförs signalen på kemisk väg genom att neurotransmittorer frisläpps. Dessa neurotransmittorer binder till receptorer på dendriten och ger eventuellt upphov till en aktionspotential i nästa neuron. På detta sätt sker informationsbearbetningen i hjärnan och ger upphov till det komplexa beteende som människor och andra djur uppvisar. Se även Neurogenes Nervsystemet Ganglion Neurala nätverk Referenser Externa länkar Nervcell - neuron – Människans nervsystem: Uppslagsverk på Sahlgrenska akademins webbplats Nervsystemet


text: Neurolingvistisk programmering (NLP) är en pseudovetenskaplig angreppssätt för kommunikation, personlig utveckling och psykoterapi som skapades i Kalifornien, USA, på 1970-talet. Grundarna av NLP hävdar att det finns ett samband mellan neurologiska processer (neuro-), språk (lingvistik) och beteendemönster man lär sig genom erfarenhet (programmering), därav namnet, och att dessa kan ändras för att uppnå specifika mål i livet, såsom att modellera och omprogrammera en själv efter framgångsrika människor för att nå samma resultat som dessa. Vissa NLP-utövare gör anspråk på att det oftast räcker med en NLP-session för att behandla problem som fobier, depression, tics, psykosomatiska sjukdomar och närsynthet, allergi, förkylning, och inlärningssvårigheter. NLP används ibland av hypnoterapeuter och av företag som driver seminarier som marknasförs som ledarskapsutbildningar för företag och myndigheter. Det ska dock framhållas att det finns många olika förgreningar inom NLP, varför man inte kan utgå från att två utövare har samma syn på hur man bör använda teknikerna. Begreppet kan jämföras med ”coaching”, vilket också används i mycket olika sammanhang och med olika seriositet. De grundläggande delarna av NLP skapades av Richard Bandler och lingvistikprofessorn John Grinder tillsammans med en handfull andra människor, bland andra författaren Robert Dilts, i mitten av 1970-talet. Grinder och Bandler är genom domslut erkända som skapare av NLP. Översikt NLP är den etikett som Bandler och Grinder satte på den modell som de skapade genom sina studier av Milton Erickson, skapare av Ericksonsk hypnos, Fritz Perls, medskapare av gestaltterapi och Virginia Satir, familjesystemterapeut. Ursprungligen var NLP egentligen etiketten på deras sätt att skapa modeller och tekniker (modellering) men idag förknippas namnet med själva teknikerna. Även om John Grinder var professor i lingvistik så är NLP inte utvecklat inom den akademiska världen och det är inte länge sedan världen fick sin första doktorsexamen i NLP - PhD Jane Mathison, University of Surrey i England. NLP består av en stor mängd tekniker. Teknikerna kommer från studier av skickliga kommunikatörer och är skapade för att vara enkla att lära sig. Ursprungligen var NLP ett terapeutiskt verktyg, men i dag används många applikationer inom andra kommunikationsområden (coachning, försäljning, etcetera) men också inom prestationspsykologi och ledarskap. Det finns ingen som äger rätten till namnet NLP och det finns ingen organisation bakom NLP. Däremot finns det några stora och en mängd små certifieringsorganisationer. Det finns gott om NLP-böcker, de flesta handlar om påverkan, kommunikation, terapi, coachning, pedagogik, prestationspsykologi, personlig utveckling, försäljning eller ledarskap. NLP-utbildningar är praktiskt inriktade. I Sverige förknippas NLP främst med utbildningar i kommunikation, ledarskap och coachning. Påverkan från andra områden Metoder och koncept som används inom NLP har påverkats av bland andra Gregory Bateson (systemteori), Alfred Korzybski (allmän semantik), Paul Watzlawik (kommunikation), Noam Chomsky (lingvistik) och Fritz Perls (gestaltterapi), med flera. Bandler och Grinder modellerade ursprungligen tre framgångsrika terapeuter: Milton Erickson, Fritz Perls och Virginia Satir. Från Milton Erickson modellerade de Miltonmodellen, som är en uppsättning språkmönster för att påverka och skapa förändring. Virginia Satir var den moderna familjeterapins stora namn och från henne har man bland annat modellerat sättet att arbeta med ankring. Fritz Perls var den person som gjorde gestaltterapin stor och från honom har man bland annat hämtat verktyget perceptuella positioner. NLP som varumärke I slutet av 1990-talet startade NLP:s medskapare Richard Bandler en rättslig varumärkesprocess i USA där han hävdade att han ensam var upphovsmannen bakom NLP. Han förlorade denna process vilket innebar att Grinder och Bandler erkände varandra som medskapare av NLP och det slogs också fast att ingen äger rätten till NLP som varumärke, då området utvecklats genom åren och många personer varit inblandade i dess utveckling. Detta gör det möjligt för mindre seriösa aktörer utan utbildning och kvalifikationer att erbjuda certifiering i NLP och även godtyckligt definiera vad som är NLP och inte NLP. Det förekommer även ett antal olika varianter och vidareutvecklingar av NLP, som alla har sitt eget varumärke. Bland de mest förekommande finns: New Code NLP (John Grinder och Carmen Bostic St. Clair) Design Human Engineering, Neuro-Hypnotic Repatterning (Richard Bandler) New Coding NLP (Judith DeLozer) Systematic NLP, Third Generation NLP (Robert Dilts) Neuro-Semantics (L. Michael Hall) Neuro Associative Conditioning (Anthony Robbins) Humanistic Neuro-Linguistic Psychology (John Overdurf och Julie Silverthorn) En utveckling av NLP, innehållande bland annat en metaram, filtreringskompetens och andra "nycklar" har utvecklats av Jorunn Sjøbakken och Truls Fleiner: Kommunikologi (Jorunn Sjøbakken och Truls Fleiner) Begreppet NLP-Coach är ett varumärke i Sverige som är registrerat och varumärkesskyddat av Skandinaviska NLP-Institutet AB. De fyra benen i NLP Utfall – Vet du vad du vill? De flesta människor vet vad de inte vill ha i stället för vad de vill ha. Frågan måste besvaras positivt. Exempelvis ”Jag vill vara smal” i stället för ”Jag vill inte vara tjock” Sensorisk Awareness – Vet du vad du får? Att lägga märke till hur och vad du tänker och känner gör att du kan ändra din inre erfarenhet till att göra den mer användbar för dig. Detta kommer att påverka ditt kroppsspråk och din röst. Även genom att uppmärksamma andras kroppsspråk och tonläge ger det dig mycket mer information om vad de tänker och känner. Flexibilitet – Är du villig att göra något annorlunda? Vi tenderar att återgå till gamla mönster och beteenden. Att utveckla sin flexibilitet är det bästa sättet att förändra sitt liv och bli mer effektiv. Agera – Vad tänker du göra och när? Agera nu! Om det du gör inte fungerar, gör något annat. NLP-modellen och dess tekniker NLP-modellering Modellering enligt NLP-modellen innebär att utövaren, kallad modelleraren, samlar in så mycket information som möjligt om personen som skall modelleras, utan att sortera bort någonting och utan att sätta hierarkiskt värde på vilket element som tros vara viktigare än ett annat. Samtidigt som modelleraren samlar in denna information så försöker denne hela tiden att återskapa det resultat som är önskvärt. Så snart det önskvärda resultatet kan uppvisas fungera lika bra från modellerarens sida, så slutar informationsinsamlingsfasen. Därefter börjar modelleraren att testa varje element i den nyskapade modellen och ta bort det som visar sig vara överflödigt för att modellen skall fungera. Slutligen skall modellen läras ut till andra, under former som tillåter de som lär sig den att lika framgångsrikt använda modellen som sina läromästare. Grundantaganden Inom NLP nyttjas en mängd grundantaganden godtyckligt. Dessa antaganden anses av sina utövare vara användbara för att skapa förändring, medan andra utövare tar avstånd från dem. De varierar både i innehåll och antal i NLP-litteraturen. Några av grundantagandena är tagna från bland annat Allmän Semantik och cybernetik. Bland de vanligast förekommande finns: "Meningen med din kommunikation är den respons du får". Människor påverkas av vad de tror att du menar, inte av vad du nödvändigtvis menade. "Du kan inte inte kommunicera". Även om du väljer att inte säga något så är även detta ett budskap som kommuniceras ut. "Kartan är inte terrängen den representerar, orden är inte de saker de beskriver, symboler är inte den sak de representerar". Vi skapar mentala kartor av omvärlden för att försöka förstå den, men vi måste vara uppmärksamma på att kartan kan vara felaktig och då kan NLP användas för att förändra kartan så att vi kan leva mer produktiva liv. Detta istället för att klaga på att saker inte är som "de borde vara". Blir man till exempel besviken är det p.g.a. att vi gjort en mental bild/karta av något önskvärt vi trodde skulle hända och när detta önskvärda resultat uteblir kan till exempel frustration uppstå. Ändrar vi däremot på kartan (genom NLP-tekniker) så att vi har en karta som till exempel säger "Ibland händer saker man inte planerat och det är helt okej" så kan vi fortsätta må bra även om något oförutsägbart inträffar. "Det finns inga misslyckanden, bara feedback". Istället för att se något som ett misslyckande och bli arg, ledsen eller deprimerad av detta så kan vi istället välja att ta lärdom av vad som har hänt. "Äkta förståelse kommer endast med erfarenhet". Oavsett hur mycket du läser om det, pratar om det och ser andra göra det på film, så kan du inte skapa dig en förståelse för det innan du själv har gjort det. Ankring Ankring är att koppla ett yttre stimuli med en inre respons. Ankring kan användas inom NLP för att flytta känslomässiga reaktioner från ett sammanhang till ett annat. Jämför betingning. Metamodellen Metamodellen är en modell NLP-utövare använder för att genom frågor kunna ifrågasätta, tydliggöra och bättre förstå människors kommunikation för att klargöra upplevelser på ett mera detaljerat sätt. Inom modellen finns föreställningen att processerna genom vilken människor begränsar sin föreställning av världen, är samma processer som de använder för att begränsa sitt beteende baserat på den begränsade föreställningen. Metamodellen är en specifik metodik att utmana dessa processer. Miltonmodellen Miltonmodellen är en modell modellerad från Milton Ericksens sätt att uttrycka sig. NLP-utövare använder modellen som ett retoriskt verktyg för påverkan genom kommunikation. Miltonmodellen ger utövaren ett sätt att vara generell och vag i sitt språkbruk på ett systematiskt sätt. Genom att vara vag på ett systematiskt sätt säger sig NLP-utövaren kunna göra påståenden som låter specifika men som är tillräckligt generella för att låta lyssnaren fylla påståendet med mening ur sin egen karta av verkligheten, oavsett vilken mening det rör sig om. En NLP-utövare kan använda sig av Metamodellen för att utvinna specifik information som har raderats bort i en mening, medan Miltonmodellen påstås kunna användas för att skapa meningar där nästan all specifik information har raderats. Det innebär att lyssnaren måste fylla i luckorna i den saknade informationen utifrån sin egen inre upplevelse. Visuell-kinestetisk disassociation Kallas även traumakuren eller snabba fobitekniken. Används av NLP-utövare för att ändra starka negativa känslomässiga reaktioner som fobier och posttraumatiska stressreaktioner. Utbildning och certifiering i NLP NLP-utbildningar klassas ofta som coachutbildningar men också som kommunikations-, självhjälps- och/eller ledarskapsutbildningar. Grundutbildningens (NLP practitioner) längd varierar från intensivkurser på en handfull dagar till längre utbildningar, ofta fördelade över en termin. Forskning om NLP Forskning om NLP bedrivs på University of Surrey (England). NLP Research Database innehåller 193 artiklar, uppsatser och avhandlingar om NLP. Exempel på forskning från senaste decenniet inkluderar följande: en empirisk studie som använder heuristisk kvalitativ metodik där submodalitetsförändringsprocessen testas för att behandla sorg och pekar på att man genom att manipulera vissa submodaliteter kan hjälpa subjektet att flytta sig till ett mer resursstarkt tillstånd och snabba på återhämtningsprocessen, en studie som inkluderar ett antal NLP-tekniker för beteendeförändring (ankare, metaforer, målsättande) i program för lärande om och förebyggande av spridningen av Aids, studien resulterade i en rekommendation att dessa verktyg skulle lyftas fram och användas internationellt, och en sammanställning av flera små studier av effektiviteten hos visuell-kinestetisk dissociation, som föreslog att även om det för närvarande är på en experimentnivå och behöver en fortsatt väldesignad empirisk undersökning, kan vara en lovande behandling mot åtminstone några former av posttraumatiska funktionsstörningar. Kritik Det finns forskare inom olika områden som anser att det finns NLP-användare som använder felaktiga och vilseledande termer och begrepp: neurovetenskap, psykologi och lingvistik. Flera skeptiska källor klassificerar NLP som pseudovetenskap. Källorna anser bland annat att NLP bygger på tvivelaktiga antaganden om det omedvetna sinnet, hypnos och möjligheten att påverka det undermedvetna hos människor. De menar att det finns påståenden inom NLP som inte stämmer och att det finns andra påståenden som inte kan verifieras. En del skeptiker och kristliga källor associerar NLP med New Age eller Human Potential Movement och rörelser såsom Landmark Forum, Amway osv. Andrew Bradbury hävdar att mycket av den akademiska kritiken, även av Hunt, Carroll och andra. grundar sig på felaktig information och har granskat ett urval av denna kritik i detalj på sin hemsida. INLPTA Scandinavia som samordnar svenska, norska och danska NLP-tränare som är anslutna till International NLP Trainers Association (INLPTA) har också bemött kritiken NLP-litteratur Klassiska NLP-verk Bandler, Richard; Grinder, John (1975) The Structure of Magic Vol. 1: A Book About Language and Therapy, Science and Behavior Books. Bandler, Richard; Grinder, John (1975) Patterns of the Hypnotic Techniques of Milton H. Erickson, M.D, Grinder, DeLozier & Associates. Bandler, Richard; Grinder, John; DeLozier, Judith (1975) Patterns of the Hypnotic Techniques of Milton H. Erickson, M.D. Volume 2, Meta Publications. Bandler, Richard; Grinder, John (1979) Frogs into Princes: Neuro Linguistic Programming, Real People Press. Satir, Virginia; Grinder, John; Bandler, Richard (1976) Changing with Families: A Book about Further Education for Being Human, Science and Behavior Books. Bandler, Richard; Grinder, John (1976) The Structure of Magic Vol. 2: A Book About Communication and Change, Science and Behavior Books. Dilts, Robert; Bandler, Richard; Grinder, John; DeLozier, Judith; Cameron-Bandler, Leslie (1980) Neuro-Linguistic Programming: Volume I (The Study of the Structure of Subjective Experience), Meta Publications. Bandler, Richard; Grinder, John (1981) Trance-Formations: Neuro-Linguistic Programming and the Structure of Hypnosis, Real People Press. Pucelik, Frank; Lewis, Byron (1981) Magic of NLP Demystified, MetamorPhous Press. Bandler, Richard; Grinder, John (1982) Reframing, Real People Press. Senare verk Bandler, Richard (1984) Magic in Action, Meta Publications. Bandler, Richard (1985) Using Your Brain For A Change, Real People Press. Grinder John; DeLozier, Judith (1987) Turtles All the Way Down, Grinder, DeLozier & Associates. Woodsmall Wyatt; James, Tad (1988) Time Line Therapy and the Basis of Personality, Meta Publications. Bandler, Richard; Macdonald, Will (1989) An Insider's Guide to Sub-Modalities, Meta Publications. Andreas Steve; Andreas Connirae (1989) Heart of the Mind: Engaging Your Inner Power to Change With Neuro-Linguistic Programming, Real People Press. Clendon, Terrence L.(1989) The Wild Days: NLP 1972 - 1981, Meta Publications. Dilts, Robert (1990) Changing Belief Systems with NLP, Meta Publications. O'Connor, Joseph; Seymour, Joseph (1990) Introducing Neuro-linguistic Programming: The New Psychology of Personal Excellence, Aquarian Press. Grinder, John; DeLozier, Judith; Milliner, Charlotte Bretto (1991) Leaves Before the Wind: Leading Edge Applications of NLP, Grinder, DeLozier & Associates. Faulkner, Charles; Andreas, Steve (1991) NLP: The New Technology of Achievement, Harper Paperbacks. Andreas, Steve (1991) Virginia Satir: Patterns of her Magic, Real People Press. Bandler, Richard (1993) Time for a Change, Meta Publications. Bandler, Richard; La Valle, John (1996) Persuasion Engineering, Meta Publications. Grinder, John; Bostic St. Clair (2001) Whispering In The Wind, J & C Enterprises. Bandler, Richard; Fitzpatrick, Owen (2005) Conversations: Freedom Is Everything and Love Is All the Rest, Mysterious Publications. Austin, Andrew T (2007) The Rainbow Machine: Tales from a Neuro-Linguist's Journal, Real People Press. Bandler, Richard (2008) Get the Life You Want: The Secrets to Quick and Lasting Life Change with Neuro-Linguistic Programming, HCi. Bandler, Richard (2008) Richard Bandler's Guide to Trance-formation: How to Harness the Power of Hypnosis to Ignite Effortless and Lasting Change, HCi. Svenska NLP-böcker Johansson, Robert (1998) Hopp i Livet med NLP, Svensk NLP. Trygve, Roos; Terttu, Grönfors (1999) NLP - Vägen till framgång och förändring, Facile Publishing. Sjöberg, Bo George (2006) Det är jag som äger världen, NLP Scandinavia AB. Wirtberg, Ingegerd & Petitt, Bill (1983), De magiska orden: NLP - en psykoterapimetod, Natur o Kultur, Stockholm Populärlitteratur där NLP syns Strauss, Neil (2006) Spelet, Natur & Kultur. Fexeus, Henrik (2007) Konsten att läsa tankar: Hur du förstår och påverkar andra utan att de märker något, Bokförlaget Forum. Källhänvisningar New Age Pseudovetenskap Personlighetsutveckling


source: fineweb

text: Börjar du bli klar med dina studier eller läste du kanske precis klart din sista kurs? Då är det kanske dags att ansöka om examen! Vi möter just nu väldigt många studenter med frågor om hur man ansöker om examen, så jag tänkte gå igenom lite kort hur det går till. Det första som kan vara bra att veta är att man själv måste ansöka om examen efter att man läst klart sitt program eller läst ihop tillräckligt med kurser för att kunna ta ut en examen. Även om du till exempel läst klart sjuksköterskeprogrammet så har du ingen sjuksköterskeexamen förrän du ansökt om examen och fått den utfärdad. Blanketten för att ansöka om examen hittar du på vår hemsida. Där kan du även läsa på mer om examen, vilka olika examensordningar som finns och vilka regler som gäller för att ta ut en examen enligt respektive examensordning. Till ansökan om examen ska alltid bifogas ett personbevis, som du kan beställa från Skatteverket. Ibland kan det även vara så att du måste bifoga andra handlingar, så läs instruktionerna på ansökningsblanketten noga. Tycker du fortfarande att det är förvirrande, eller har du bara ingen skrivare att skriva ut ansökningsblanketten på, så kan du alltid komma förbi oss på Studerandeexpeditionen på St Olofsgatan 10B, öppet mellan 9.30-14. Vi har blanketter för att ansöka om examen och vi kan också besvara eventuella frågor du kan tänkas ha kring din examen. Kommer du förbi oss mellan 9.30-12 så har våra studie- och karriärvägledare även öppet för besök, så känner du dig lite vilsen rörande livet efter examen så kan du även få sätta dig ner för ett samtal om dina karriärmöjligheter. Man kan lätt känna sig lite vilsen även med ett examensbevis i handen, så vill du bolla lite tankar och idéer kring vad för slags jobb du kan söka med din examen eller vilken karriär du hoppas få så tycker jag definitivt att du bör utnyttja möjligheten att träffa en studie- och karriärvägledare. Om du inte planerar att börja jobba efter examen utan tänker läsa vidare på till exempel ett masterprogram så kan det vara bra att veta att man för att börja läsa på ett masterprogram vid Uppsala universitet nuförtiden måste ha en kandidatexamen. Tänkte du läsa en masterutbildning nu på höstterminen 2011 bör du därför ansöka om att ta ut en kandidatexamen om du inte redan har en.


text: Så det ligger i sakens natur att inte ens en borgerlig regim klarar av att förenkla för företagare, utan istället växer det hela bibliotek av regler som man i värsta fall måste vara insatt i för varje dag som går. Men om man anstränger och är positivt sig så har faktisk alliansregimen gjort några saker för att förenkla för företagare. Jag hittar dock bara två, kanske kan läsarna hitta fler? För det första att man som enskild firma bara behöver en kund idag. Tidigare behövde man ragga tag på flera kunder för att t ex kunna börja konsulta. Tidigare socialistregimer har ju sett enskilda firmor som ett sätt runt t ex LAS, men den engelska benämningen self employed passar bättre än enskild firma - självanställd. För självanställning så måste man inte ha flera uppdragsgivare, det är bara en annan, frivillig, anställningsform. Iaf så förenklar detta för många företagare, t ex de som vill starta en konsultverksamhet. Det andra är att man höjde möjligheten för direktavskrivningar av inventarier från tidigare omöjliga 5000:- SEK ex moms, till ett halvt prisbasbelopp om drygt 21 000:-, vilket förenklar bokföring och direkt kvittar årets inkomster mot relevanta inköp. De flesta inköp kan göras för under 21 000:-, inklusive datorer, vilka tidigare behövde bokföras som tillgångar och skrivas av över flera år, något som jag anser på inget sätt är positivt för företagaren då inflationen gör att en avskrivning i framtiden är mindre värd en en direkt avskrivning. De enda som är lyckliga över att inte direktavskriva är börsföretagen som därmed kan se ut att göra större vinster än vad de har kassaflöden. Köper man som företagare ingenting till företaget som kostar över ett halvt prisbasbelopp så blir årets resultat och kassaflöde i princip en och samma sak. En stor förbättring iaf. Någon som vet något mer som blivit bättre?


text: |Utgiven||2006| |ISBN||9781841494054| |Sidor||357| |Språk||Engelska| Tricia Sullivans sjätte SF-alster skrev hon när hon var gravid och utmattad, enligt egen utsago; därför inte hennes bästa. Utropstecken! Om det här är en lågpresterande Sullivan är hon antingen a) full av falsk ödmjukhet eller b) en författare som inte kan vara ointressant. Vissa människor tycks bara ämnade att skriva och hon kan nog vara just en sådan. Detta skulle kunna kallas en världens-undergångs-roman och sorteras in under skräck eller SF eller någonstans mittemellan. Men ändå inte. Om bokhandlarna hade en hylla med kategorin Bra skulle den stå där. Handlingen: New Jersey-tjejen Cassidy var tills nyligen musikstudent på Bard College och inbegripen i letandet efter 'the transliteration of terror' i sitt musikstycke "Nuclear Day Dream". Vi möter henne dock blodig på landsvägen medan skolan står i lågor, och hennes pojkvän är innebränd i en bil; vi följer hennes förvirrade färd till en stad där människor inte är de de var, där de tror Cassidy är någon annan och där ingen ser det Cassidy kan se – eller höra, framför allt höra, nämligen: Det! Gradvis börjar världen krackelera och Cassidy berätta för oss vad som hänt henne innan Det anföll. Det hade varit trevligt att beskriva mer handling - det där var i princip bara de första 30 sidorna - men dels händer det alldeles för mycket och dels skulle det förta hela läsarupplevelsen. Det är oerhört välkomponerat och berättelsen flyter på raskt och händelserikt och uppmanar till sträckläsning. Boken öppnar "pang på rödbetan" och med Cassidy som guide tas vi in i en stundom roande men mest oroande verklighet, genom en värld i upplösning från små rämnanden till allt större. För varje ny vetskap vi får om vad som pågår grumlas helheten något mer, vi läsare kan bara försöka förstå medan härvan nystas upp. Inget är uppenbart, inget betonas; små ledtrådar dyker upp nästan obemärkt och man får vara alert. Mitt i detta flöde lyckas Sullivan göra en lysande beskrivning av Cassidy, som känns på riktigt. Det är annars inte SF-litteraturens främsta kännetecken med pricksäkra personporträtt. Boken flyter mellan genrer, med en första halva som påminner om Stephen King, Lovecraft och Clive Barker, till en andra halva som lutar åt Matrix (fast med bra karaktärer) och Alice i Underlandet. Utan att säga för mycket (åter igen) är det en historia med ingredienserna apokalyps, konst, sista-människorna-på-jorden samt kognitions-, varumärkes- och strängteori; alltsammans ihopsatt med ett kitt av förvirring och presenterat genom ett lekfullt språk. Nästan varenda mening har en knorr, det är alltid nära till humor, om än genomsyrad av svärta. Sullivan återvänder i boken till sitt eget gamla Bard College och sitt eget deltagande i Music Program Zero. Kanske är Cassidy i själva verket Tricia Sullivan själv. Kanske är alla andra karaktärer i boken plockade från verkligheten. Kanske är det därför de känns så genuina och på riktigt. Oavsett vilket lyckas hon skriva trovärdigt trots den minst sagt bisarra inramningen, och detta med små medel. Pricksäkra formuleringar, snarare än ett överflöd av information, fångar personer, känslor och skeenden. Sullivan får också leva ut en hel massa musikteoretiska krumsprång och funderingar som jag själv bara kan le nervöst och halvförstående åt. Hon flätar ihop snustorr teoridiskurs och gränslös konst, får några feberdrömska idéer, och säger: Tänk om det verkligen är så här. Mitt i detta djupa (som har bäring på historien) passar hon på att inflika kommentarer om musik och musiker hon gillar eller ogillar (hennes frontalangrepp på Philip Glass är utan nåd). Varför är jag då så förtjust? Den här boken har jag väntat på utan att veta om det. Den här boken är skriven till sådana som mig; det är inte ofta man känner så. Det kan vara den igenkännbara bilden av 1980-tal som förmedlas, med detaljer som de där tjocka bläckpennorna med fyra olika färger. Det känns som om Sullivan och jag känner varandra, eller åtminstone gått i parallellklass. Vi spelade nog D&D ihop och lyssnade på Jethro Tull och "Brain Salad Surgery" tillsammans. Avslutningsvis måste det också poängteras att den som i likhet med mig och Tricia Sullivan vet vad Kobiashi Maru är för något, den är snubblande nära en Star Trek-nörd. 'I take it back', she said. 'God, whatever I said, I take it back. I don't want there to be real dragonriders. I don't want there to be more to life. I don't want to be a hero. I just want to be normal and go shopping and watch TV like everybody else'. Either God wasn't listening, or there was no God - or maybe God thought this was all a good joke, because after that the music started following her around. And inevitably the intrusion of sound went hand in hand with more alarming intrusions: events that Cookie called Haunted House Sandwiches because they consisted of anomalous objects appearing where they shouldn't be. Most of them were small and quotidian intrusions; a bottle of Japanese nail polish appearing in her refrigerator; an extra aisle in her supermarket devoted only to bicycle tires; etc. Some were horrific, like the bonus insert in her subscription copy of The Dragon magazine: it was a sample issue of something called Grid Times. It featured body parts in green-and-white photography; faces with glassy eyes and tongues swollen in dead mouths; schemata for machines she didn't recognize. Cookie burned it and flushed the ashes down the toilet. Publicerad: 2007-03-23 00:00 / Uppdaterad: 2011-02-17 19:39


text: Har du några frågor om hur Dramaten styrs? Varför saker är som de är på Dramaten? Vad som har hänt under året? Om verksamheten och ekonomin? Skriv din fråga i kommentarsfältet nedan eller mejla till email@example.com. Marie-Louise Ekman, teaterchef och VD, och Mikael Brännvall, vice VD, svarar här på bloggen. Torsd 28 april är det årsstämma på Dramaten, då behandlas årsredovisningen för 2010 och en styrelse väljs. Kungliga Dramatiska Teatern AB är, som förkortningen AB i namnet antyder, ett aktiebolag. Det ägs till 100% av svenska staten. I bolagsordningen för Dramaten anges att: ”Föremålet för bolagets verksamhet ska vara att driva teaterverksamhet samt därmed förenlig verksamhet. Verksamheten ska syfta till att främja scenisk konst.” Dramaten arbetar efter riktlinjer från regeringen. Dramaten ska bland annat: - vara den i Sverige ledande institutionen inom teaterns område och som nationalscen vara ett föredöme för andra institutioner vad gäller utveckling, förnyelse och konstnärlig kvalitet samt hantverksskicklighet i ateljéer och verkstäder. - kunna hävda sig väl i jämförelse med de främsta scenerna utomlands och i det internationella samarbetet. - vårda och främja det svenska språket och det nationella kulturarvet inom teaterns område - stödja nyskapande svensk teaterkonst genom att beställa och framföra nyskriven svensk dramatik - ha en varierad repertoar samt en god balans mellan klassiska och moderna verk i repertoaren samt nyskapande verk på svenska språket - nå en så bred och stor publik som möjligt - i sin verksamhet integrera ett jämställdhets-, mångfalds- och barnperspektiv samt främja det internationella och interkulturella utbytet och samarbetet.


text: Vad ska man säga om vädret idag, mer är att jag börjar bli trött på allt snöande. Igår var det riktigt kallt och klart och idag är det nollgradigt och snön faller med stora blöta flingor. Det blev heller inget målande i butiken igår eftermiddag, blev istället tvungen att ta upp kampen mot växande istappar och snö på taket. Och den kampen fortsätter idag! Hos tisdagstema ska man idag visa en bild av ett pågående kaos, men hur gör man om man vill visa hur snökaoset i min hjärna ser ut? Vi får se om jag kommer på någon bra idé till eftermiddagen!


text: Den svenske terroristen Mirsad Bektasevic är en fri man. Det uppges i islamistkretsar i Göteborg. Det är den för terroristbrott dömde – och i högre instans friade – Mohamoud Jama som uppger att Bektasevic släpptes ur svenskt fängelse i maj. Uppgiften förekommer i en diskussion på den islamistiska nyhetskanalen Ummah Nyheter på Facebook. Mirsad Bektasevic, född 1987 och uppväxt i Kungälv utanför Göteborg, greps 2005 i Sarajevo. Vid razzian hittades 18 kilo sprängmedel, ett självmordsbombarbälte och en videofilm där Bektasevic och hans medhjälpare berättade om sina avsikter. Han dömdes i januari 2007 till 15 år och 4 månaders fängelse för terroristbrott. I juni 2009 överfördes han till svensk fångenskap. Enligt Mohamoud Jama, som kallar sig Abu Handala på Facebook, är Bektasevic "med Allahs försyn" "redan frisläppt, sen i maj" och alltså "ute sen månader tillbaks". Det kan förstås vara av intresse att veta vilka åsikter och intentioner Bektasevic har idag. Tyvärr har han varit tämligen tystlåten om dessa. Dock har han under tiden i fångenskap hållit kontakt med den svenske islamisten och propagandaspridaren Ralf Lennart Wadman, alias Abu Usama El Swede, som även besökte honom i fängelset i Bosnien. Genom honom skrev han hem till sina vänner och anhängare och förklarade utan ånger att han var stolt att sitta i fängelse för Allahs skull. "Jag vet att många av er tror att det är helt förfärligt för mig här i fängelset, men det är inte så. Tvärtom så känner jag mig hedrad för att jag sitter fängslad för Allahs skull. Gud har slutit ett avtal med dem troende, enligt vilket Han i utbyte för deras liv och egendom lovar dem Paradiset. Så varje gång när bröder i Jihaad lämnar denna värld, eller blir fängslade av fienden, kom alltid ihåg att detta är Nåd från Allah och ett steg närmare till vinst, för martyrerna väcker Imaan hos andra troende som kommer att fortsätta där vars deras bröder stannade, medans dem fängslade stärker sig själva med kunskap och erfarenhet och tålamodigt väntar på att deras tid ska komma. Alla dessa prövningar och alla dessa smärtsamma vägar särar dem svaga troenden och hycklarna från dem starka troende och endast dem starka i Tron kommer att segra över shaytans armé och ge seger till Islaam."