text: MS-DOS (MicroSoft Disk Operating System) var ett operativsystem för diskbaserade persondatorer med Intel x86-familjens mikroprocessorer, producerat av Microsoft som var standard på 1980-talet och i början av 1990-talet. Sedan dess är dess användning i huvudsak existerande industrisystem och inbyggda system. Microsoft Windows var till en början en grafisk överbyggnad till MS-DOS. PC-DOS och DR-DOS är snarlika operativsystem för PC-datorer. System till andra datorfamiljer innehåller oftast bara beteckningen "OS" trots att "DOS" skulle varit relevant. Populärt kallas MS-DOS ofta "DOS", vilket är en oegentlig beteckning som omfattar alla operativsystem för diskbaserade datorsystem. MS-DOS skapades 1980 av Tim Paterson vid det lilla företaget Seattle Computer Products under namnet QDOS, senare ändrat till DOS-86 eftersom det var skrivet för Intels processor 8086. Ursprungligen var QDOS en klon av operativsystemet CP/M och lånade namn av CP/M-kommandon, som i sin tur hade lånat många av dem från Unix. Microsoft köpte operativsystemet QDOS av Seattle Computer Products, anställde Tim Paterson och licensierade det till IBM som använde det i sina tidiga PC-datorer under namnet IBM PC-DOS. Microsofts avtal med IBM skulle visa sig vara mycket fördelaktigt, då Microsoft fick behålla rättigheterna att vidareutveckla och sälja systemet till utvecklare av PC-kloner under namnet MS-DOS. Den sista versionen av MS-DOS som såldes i affärer som en separat produkt var 6.22 från 1994. Windows-versioner upp till Windows 3.11 kördes ovanpå MS-DOS (eller något annat DOS-kompatibelt operativsystem) och hanterade filsystem och systemanrop. I Windows 95 och Windows 98 fanns MS-DOS kvar som version 7.0 samt i Windows 98SE och Windows ME som version 7.1 resp. 8.0. I Sverige används oftast teckentabellen CP850 om ingen annan har specificerats i CONFIG.SYS. Textfiler i DOS kan konverteras med till exempel programmet iconv. MS-DOS uppbyggnad Microsoft DOS är ett operativsystem med text- och teckenbaserat gränssnitt, till skillnad från senare tiders grafiska, men likt CP/M och Unix (samt Linux). Det innebär att man får skriva in textkommandon till en kommandotolk för de olika saker man kan tänkas vilja göra. När datorn startas läser mikroprocessorn in operativsystemets grund BIOS, och läser in en startprocedur (”bootstrap”) från någon disk (diskett) som styr hur inläsningen av operativsystemet (bootning) ska ske. När den nödvändiga delen av systemet är laddat i datorns primärminne, visas en ”kommandoprompt”, en indikator som via tangentbordet erbjuder inmatning av kommandon som tolkas och omedelbart utförs. Typiskt utseende i hårddisksystem är ”C:\>_”, där ”C:” betyder första hårddisken. Inmatningen kräver exakthet, eftersom fel i ett enda tecken kan leda till felaktig operation eller att kommandot avvisas. MS-DOS är ett mycket stabilt operativsystem och detta till stor del på grund av dess största begränsning. Det är nämligen endast möjligt att köra ett program i taget (egentligen process; jämför multikörning). Andra begränsningar som kan nämnas är att DOS har en övre minnesgräns på 640 kB, då det var baserat på Intels 16-bitars processorserie, kombinerat med designval för vilka minnesområden som skulle reserveras för expansionskort och systemets ROM. Ett rikt utbud av program gav användare möjlighet att i olika utsträckning komma runt begränsningarna i MS-DOS. Kommandon Det finns två sorters kommandon i MS-DOS: interna som sköts från kommandotolken (command.com) samt externa som har en egen programfil. Det finns tre sorters programextensioner som prioriteras i ordningen som följer: .EXE, .COM och .BAT, (executable, command, batch dvs. exekverbar, kommando, sats av instruktioner) – i den händelse två filer skulle ha samma namn, men olika extension. Till exempel om det i aktuell katalog (=mapp) finns följande två filer: ”program.exe” och ”program.bat” – och användaren bara skriver in ”program” vid prompten, så kommer ”program.exe” köras eftersom EXE-filer har högst prioritet. EXE- och COM- filer är direkt exekverbara program, med liten skillnad i minneshantering. De är antingen assemblerade från assemblerkod eller kompilerade från något högnivåspråk till exempel BASIC eller C. För att ändra i en EXE eller COM-fil behöver man (i de flesta fall) tillgång till den okompilerade källkoden, vilken dock ytterst sällan medföljer DOS- eller Windows-program av sekretesskäl. En BAT-fil (batchfil) är däremot en textfil med diverse kommandon som körs radvis. Dessa redigerades för länge sedan antingen direkt från prompten eller med krångliga verktyg som till exempel texthanteraren EDLIN. Men när DOS-redigeraren Edit kom 1991 blev det enkelt att skriva BAT-filer, vilka till skillnad från EXE och COM-filer inte kompileras med något programmeringsverktyg. Applikationsprogram och systemverktyg är oftast EXE-filer som startas från prompten och sedan tar över hela användargränssnittet tills programkörningen är färdig. Då kommer prompten tillbaka. Ifall programmet inte avslutas måste datorn startas om med Ctrl-Alt-Del, vilket bootar om operativsystemet. För att specificera flera filer brukar man använda sig av jokertecken (wild cards). Om man skriver ett frågetecken (?) kommer det att representera ett tecken, vilket som helst. Om man skriver en stjärna (*) kommer det att representera inget, ett eller hur många tecken som helst. Exempel: Kommandot DIR listar filer på angiven plats. Om man vid prompten skriver ”DIR P*.COM” så kommer samtliga COM-filer som börjar på P att presenteras. Namnkonventioner Vidare får filnamnen högst innehålla åtta tecken samt ytterligare tre tecken som åtskiljs av de övriga med punkt, den så kallade filändelsen. Filändelsen är till för att program och användare lättare skall kunna veta vad det är för typ av fil för att välja åtgärd; exempelvis står ”.EXE” för exekverbar fil, ”.TXT” för textfil och så vidare. Används ett modernare DOS, eller extra program, stöds VFAT och FAT32 och då är man inte begränsad till enbart 8.3-namnkonventionen. Några tecken får inte användas varken i fil- eller katalognamn, bland andra '*', '+', '-', '?', '/', '\', '[', ']', '{', '}', '(', ')', ':', ';', '.', ',', '=', '<' och '>'. Dessutom är vissa ord reserverade, som exempelvis CON, AUX, COM 1-4, PRN, LPT 1-4 och NUL (console, auxiliary, communication port, printer, line printer samt null). Katalogstruktur I DOS arbetar man i en katalogstruktur (bibliotek) sedan version 2. Katalogstrukturen brukar liknas vid ett upp-och-nervänt katalogträd där roten är överst, underkatalogerna förgrenar sig nedåt och där löven representerar filer. De olika partitionerna på hårddisken (exempelvis C:) brukar kallas rot (root) och tecknet för detta är det omvända snedstrecket: \, även kallas ”Backslash”. Under roten finns moderkataloger (parent directories) som i sin tur rymmer barnkataloger (child directories) som innehåller filer (files). En sökväg i DOS kan se ut så här: C:\Moderkat\barnkat\textfil.txt Filsystem Filsystemet i DOS heter FAT (FAT12/FAT16), som är en förkortning för file allocation table (filallokeringstabell) som innebär en tabell över placeringen av filer och kataloger (mappar). I filsystemet lagras filerna i ett kedjesystem där filallokeringstabellen är en lista över vilka block som är lediga och i vilka block det finns filer. I pekarna till de upptagna blocken finns också adressen till det block där filen fortsätter att lagras. En rotkatalog kan (beroende på version) innehålla upp till 512 kataloger/filer och tusentals underkataloger. FAT16 från 1988 har begränsningarna 2 GB och 65 000 filer per partition. Från DOS 7 (1996) är det dock möjligt att formatera hårddiskpartitioner med FAT32, med 8 TB och 268 miljoner filer per partition – och detta filsystem saknar gränsen på 512 katalogobjekt. Minnesområden När DOS skapades var minneskraven på operativsystem betydligt mindre krävande än idag. Detta innebar att allt eftersom DOS utvecklades tvingades man lösa hur operativsystemet skulle kunna adressera mer minne för mer minneskrävande program. 64 kB var en vanlig storlek på primärminnet i IBM PC 1981. Eftersom Intel x86-seriens processorer använda med von Neumann-arkitektur kunde adressera 1 MiB, valde IBM att allokera utrymmet under 640 kB för RAM som operativsystem och applikationer behövde, och utrymmet över det för bildskärmsadapter, BIOS, diskinterface och annat. I början sågs 640 kB som ett oerhört stort utrymme, men enligt Moores lag kom utvecklingen av processorer och datalagring snabbt att leda till att hela utrymmet togs i anspråk. När 80286 introducerades i IBM PC/AT kunde teoretiskt 16 MiB adresseras, men operativsystemet och processorn begränsade direkt åtkomst till detta utökade minne, som bara nåddes i protected mode. Detta förenklades senare med Intel 80386. Base memory Det konventionella minnet eller base memory som det också heter är det område i primärminnet på 640 kB som var tillgängliga för alla program att allokera minne från. Till skillnad från XMS och EMS behövdes ingen särskild drivrutin för att använda den här delen av minnet. Upper memory Det höga minnet eller upper memory block är utrymmet från 640 kB upp till 1 MiB (1024 kB). Detta brukar hänvisas till i DOS som HIGH. Här kan man lägga exempelvis drivrutiner och MS-DOS egna rutiner när de laddas i config.sys (DOS=UMB samt DEVICEHIGH=drivrutin) och på så sätt lämna plats för annat i det konventionella minnet. Det enda hindret mot att använda detta minne var om BIOS eller expansionskort själva ville disponera det. Expanded memory EMS var en variant som en del program under främst slutet av åttiotalet använde för att kunna utnyttja mer minne. Det byggde ursprungligen på speciella expansionskort med egna minneskretsar och ROM, som kunde "växla" in olika delar av EMS i vanligt minne. Denna typ av minne kunde utnyttjas av alla processortyper, inklusive 8086/88-processorn, men krävde att applikationsprogrammen kunde använda EMS-sidor. Detta emulerades sedan ofta med drivrutiner som EMM386 som kräver Intel 80386 eller bättre för att fungera. High memory area HMA (high memory area) är ytterligare 64 kB ovanför de första 1024 kB. Detta är tillgängligt för processorn 80286 och högre. Även här kan man placera DOS egna rutiner i config.sys (DOS=HIGH), för att frigöra mera basminne. Området var speciellt då det enbart kunde täckas av ett minnessegment, medan övriga segment är överlagrade. Extended memory Det utökade minnesområdet eller XMS (extended memory specifikation) brukar man kalla allt minne ovanför HMA. Det är tillgängligt för processorn 80286 och högre. Olika MS-DOS-versioner Förutom nedanstående kommandon och systemprogram, medlevererades ofta ytterligare program som inte i sig själva var delar av själva operativsystemet, exempelvis en BASIC-interpretator. Se även :en:List of MS-DOS commands. MS-DOS 1.0 DOS 1.0, som kom i augusti 1981, lagrade alla filer direkt under "rot" på diskett, utan några underkataloger. Den hade bara stöd för enkelsidig diskett, och hela operativsystemet rymdes på en 5,25-tumsdiskett. Från och med 1.10 (1982) hade det stöd för dubbelsidiga disketter med lagringskapacitet på upp till . Tim Paterson lämnade utvecklingen våren -82 då Mark Zbikowski tog över. Än idag inleds alla EXE-filer av hans initialer i början på binärfilen. Exempel på kommandon som fanns med i den första versionen av DOS är: Copy som är ett internt kommando för att kopiera filer. Genom att ange con: (console, dvs. tangentbord+bildskärm) kan man dessutom skriva in text direkt till en textfil Funktionstangenten F6 (eller Ctrl+Z) kan sedan avsluta detta, eftersom det betecknade "filslut", EndOfFile (EOF). Det var vanligt att själva tecknet Ctrl+Z (ASCII-kod 26) förekom i slutet av filer i tidiga DOS-versioner. Kommandot Date var också ett internt kommando i DOS 1.0. Det visar och kan ändra systemklockans aktuella datuminställning. Kommandot Time fungerade likadant men gällde tidsinställningarna istället. Type är ett internt kommando som skriver ut innehållet i en fil på skärmen. Del (internt) står för delete och används för att ta bort filer. Även Dir är ett internt kommando och listar filerna. Ren eller rename är ett internt kommando som används för att byta namn på filer. Diskcopy är ett externt kommando (diskcopy.com) som används för att kopiera disketter. Format är ett externt kommando (Format.com) som används till att formatera disketter (och med tiden hårddiskar). Växeln /s överför även systemfiler. Sys (Sys.com) överför systemet, det vill säga filerna IO.sys, MSDOS.sys och Command.com så att man kan boota från den enhet dit man överfört filerna. I DOS 1.0 medföljde även en liten radeditor som hette Edlin, föregångare till Edit. MS-DOS 2.0 1983 kom DOS 2.0 den hade förutom stöd för diskettstation även stöd för upp till 32 MB stora hårddiskar. I DOS 2.0 infördes DOS katalogsystem där man kan lagra filer i olika kataloger. Version 2.10 var en specialversion för bärbara datorer (IBM Portable PC). I DOS 2.0 infördes en rad nya kommandon. Exempelvis: Ver som var ett internt kommando som visar vilken version av MS-DOS som används, en fördel när det nu fanns två olika. Cls (ett internt kommando) för att rensa skärmen. Det interna kommandot prompt användes för att ändra utseendet på prompten. Fdisk (Fdisk.exe) är ett externt kommando som används för att partitionera hårddiskar. Den nya filstrukturen förde också med sig nya kommandon: Tree (Tree.com) är externt och visar katalogstrukturen som ett träd. CD eller Chdir (internt) för change directory då det nu krävdes att kunna förflytta sig mellan olika kataloger. RD eller Rmdir är interna kommandon för att ta bort katalog. MD eller Mkdir är ett internt kommando för att skapa ny katalog. Path (internt) används som systemvariabel för att styra sökvägarna operativsystemet använder sig av när det lokaliserar körbara program (externa kommandon, skriptfiler och andra program). MS-DOS 3.0 1984 kom version 3.0, som klarade 1,2 MB floppydiskett. 1985 införde 3.10 stöd för nätverk, och två år senare kom stöd för enkelsidig 3,5-tumsdiskett (720 kB) i och med version 3.20. I 3.30 kom även stöd för dubbelsidiga 3,5-tumsdisketter (1,44 MB), och där har man även infört stöd för upp till 64 MB stora hårddiskar med två partitioner på högst 32 MB vardera. 1987 kom även Compaq MS-DOS 3.31 med stöd för partitioner på 512 MB på Compaqdatorer. I trean började man använda volymetiketter på hårddiskar. I denna version tillkom också bland annat följande kommandon: Attrib (attrib.exe) som var ett externt kommando som kunde skrivskydda filer med attributet R för Read-Only samt attributet A för Archive som används vid backup och sätts automatiskt av systemet om en ändring gjorts sedan senaste backup. Label (label.exe) används för att visa eller ändra volymetiketten på hårddiskar. XCopy (xcopy.exe) tillkom i version 3.2. Detta kommando kan bland annat användas för att kopiera en hel trädstruktur samtidigt. MS-DOS 4.0 MS-DOS 4.0 från 1988 drogs med minnesproblem på grund av en rad minnesslukande program. Med hjälp av det något minnesslukande () programmet SHARE hade DOS nu stöd för 1 GB stora hårddiskar med 2 partitioner på upp till vardera. Det grafiska skalet Dosshell ritade upp en enkel trädstruktur där man kunde bläddra bland filerna och katalogerna. Detta program användes ytterligare av minnesområdet. Detta spelade förstås bara någon roll om man sedan startade andra program inifrån skalet. Mem (mem.exe) är ett externt kommando som visar information om det konventionella minnet och tillkom för att användarna skulle ha bättre kontroll på minnesallokeringen. MS-DOS 5.0 På grund av minnesförbrukningen i 4.0 utvecklades metoder för att få tillgång till ytterligare minne. 1991 kom DOS version 5.0. Det använder en drivrutin som heter Himem.sys och som därför kan utnyttja minnesområdet mellan 1024 och 1088 för att ladda in vissa delar av operativsystemet och därmed frigöra 64 kB av det konventionella minnet till att köra program som kräver mycket ledigt minne. DOSSHELL förbättrades i version 5 och var bland annat mindre minnesslukande. Vidare tillät det en enkel form av multikörning som kallades task swapping där program kunde ligga vilande i bakgrunden. Detta hade tidigare kunnat göras med hjälpprogram från andra tillverkare. Det finns stöd för upp till 2 GB stora partitioner, men i praktiken flera andra begränsningar för hur stora hårddiskar som kan adresseras. I version 5.0 kom några nya kommandon: Textredigeraren Edit (Edit.com). Även doskey (doskey.com) kom i version 5. Det är ett program som minns alla kommandon man gett så att man med hjälp av piltangenterna kan bläddra sig fram mellan givna kommandon. Undelete (Undelete.exe) är ett program som återställer filer som tagits bort med kommandot del, dock med klart varierande tillförlitlighet, bland annat eftersom filen för att återställas korrekt inte fick vara fragmenterad. Det tillkom även två nya attribut i version 5: S för system som är ett attribut som systemet sätter på filer som behövs för operativsystemet. H står för hidden och används för att göra vissa filer dolda för kommandot dir. I och med den avsevärt förbättrade minneshanteringen blev den grafiska användarmiljön i Windows för första gången praktiskt användbar. (De tidigare versionerna hade varit alltför minneskrävande för att få en större användarskara). Det första Windows som kördes på DOS 5.0 var Windows 3. Detta är en stor anledning till att Windows 3 (och särskilt versionen med stöd för nätverk: 3.11 for Workgroups) blev en sådan försäljningsframgång. MS-DOS 6.0 1993 kom version 6.0. Microsoft hade här införlivat en egen tolkning av diskkomprimeringsprogrammet Stacker i operativsystemet. 6.2, 6.21 och 6.22 (1994) är ytterligare revideringar där bland annat programmet scandisk tillkommit. För att DOS 6.22 skall fungera bra rekommenderas minst en 8 MB stor partition för systemfilerna. I DOS 6.0 tillkom en rad användbara kommandon: Dblspace var ett externt kommando (dblspace.exe) som används för att komprimera hela volymer Dblspace ersattes i version 6.22 av drvspace. Den ingår bland systemfilerna och överförs med exempelvis sys.com till diskett eller hårddisk. Ett annat kommando var deltree som används för att ta bort en hel trädstruktur. Move (move.exe) flyttar och byter namn på filer Memmaker (Memmaker.exe) optimerar användningen av konventionellt minne, den redigerar automatiskt autoexec.bat och config.sys och flyttar delar av operativsystemet till HMA och UMB. Scandisk (Scandisk.exe) används för att korrigera fel i filsystemet. Ersätter det äldre chkdisk som dock fortfarande finns kvar. Msd (msd.exe) visar information om datorn. I version 6 tillkom även Help (help.com) som är ett externt kommando som ger information om de olika kommandona. Version 6.22 kom att bli den sista rena DOS-versionen från Microsoft som såldes som egen produkt. MS-DOS 7.0, Windows 95 och senare Version 7.0 kom 1995 och var en integrerad del av Windows 95. Egentligen var den bara en avskalad variant av 6.22 med vissa kommandon borttagna. Den grafiska miljön, "skalprogrammet", kallades ”Windows” medan den textbaserade miljön kallade ”DOS-läge”, men i själva verket var både två aspekter av samma operativsystem. Skillnaden var främst hur användaren kunde styra vad datorn skulle utföra, medan program kunde göra MS-DOS-systemanrop alternativt Windows API-anrop. I Windows initierades ”DOS-läge” av kommandotolken command.com. Vissa av kommandona (som DIR och andra interna kommandon som hanterade filnamn) utökades för att hantera långa filnamn när de laddades inifrån Windows. Om de kördes i rent DOS-läge fungerade de inte, eftersom den filsystemskod som laddades då inte behärskade detta. En skillnad i Windows 98 och senare versioner av Windows 95 var att den version av Drivespace som ingick var något effektivare än tidigare. Denna version hade tidigare enbart erbjudits genom Plus!-paketet. Vid ”exit” från det grafiska skalet återgick man till ”DOS-läge”. Genom att sätta variabeln BootGUI i filen ”MSDOS.SYS” till noll stannar datorn i DOS (realläge) i stället för att starta Windows. Windows kan sedan startas med kommandot ”WIN”. De Windowssystem som byggde på MS-DOS 7 var Windows 95, Windows 98 och Windows ME. I dem är DOS fortfarande en nödvändighet. Filen IO.SYS är "startmotorn" för både DOS och Windowssystemen. Utan denna fil på rätt plats, först i startpartitionen, kommer BIOS överlämnande av programkontrollen att stanna i Masterbootsektorn (MBR). När Microsoft under sin största reklamkampanj någonsin hävdade att "DOS är borta" var det alltså inte hela sanningen. Det var snarare att den vanlige användaren inte behövde mata in kommandon via ”DOS-prompt” för normalt handhavande av datorn. För allmänheten försvann inte MS-DOS förrän med Windows XP hösten 2001, vilket gjorde att program som anropar MS-DOS-funktioner blev inkompatibla, men kommandoinmatningsfönstret fanns fortfarande kvar, med motsvarande funktioner som tidigare erbjudits av MS-DOS, i viss mån vidareutvecklade. MS-DOS för NT-baserade Windows I Microsoft Windows NT, XP, 2000, 2003, Vista och "7" är vissa delar av MS-DOS inbakat i Windows, och det "MS-DOS" som fortfarande kan anropas i kommandofönster fungerar bara delvis som "äkta" MS-DOS. Det är med som ett "påhäng" för att möjliggöra körning av äldre, MS-DOS-baserade program under Windows som operativsystem och utföra kommandon. En del MS-DOS program kommer inte att fungera i denna miljö eftersom man frångått "real mode" med bl.a. direkt åtkomst till hårdvaran. En stor del av systemkommandon görs, likt i Unix, i ett kommandofönster. Även script utförs på motsvarande sätt. Sedan är alla Windows-operativsystem i diskbaserade datorer naturligtvis DOS per definition. Man måste också vara medveten om att ett "konsolprogram" i Windows mycket väl ändå kan vara ett verkligt modernt Windows-program. cmd.exe och många av de traditionella externa kommandona i DOS är under Windows NT sådana konsolprogram. Skillnaden är egentligen om de använder ett grafiskt fönster eller en textbaserad kommunikation med användaren. Nästan alla program lagras som EXE eller COM-filer med eventuella tilläggsfiler, och kan exempelvis startas via kommandofönstret, självständigt av systemet, eller indirekt av Windowssystemet genom att klicka på filen i Utforskaren. Typiska kommandon som utförs i kommandofönstret i NT-baserade Windows och som inte alltid är grafiskt lättillgängliga inkluderar: Ping IPconfig Net Expand MV Uppstart Bootprogrammet När en PC startas laddas startadressen in i processorn. Denna pekar till Basic Input/Output System (BIOS) som är det första programmet som körs och som läser in konfiguration från ett beständigt minne som EEPROM (ROM) eller ett litet batteridrivet RAM. BIOS utför sedan Power-on Self Test (POST). Därefter laddas ett bootprogram in från Master Boot Record (MBR). Sättet att starta på är identisk för datorer som är IBM-kompatibla. Sedan ca 2000–2008 finns GUID som ersättare för MBR som möjliggör at starta från hårddiskar större än och ha fler än att starta med. IO.SYS Är DOS installerat på datorn så laddar bootprogrammet i (MBR) in filen IO.SYS i primärminnet och kör den för att styra och aktivera enheter för in- och utmatning. IO.SYS kör i sin tur igång MSDOS.SYS som startar själva operativsystemet. MSDOS.SYS MSDOS.SYS är en dold, skrivskyddad systemfil som ser till att filen config.sys kan läsas in och därefter köra det skal som anges där (raden "shell=") eller startenhet:\command.com om raden saknas. Filen finns även i Windows, och är då en textfil där man kan gå in och ändra ett antal konfigurationsvärden. Filens gamla funktion är överförd till IO.SYS. Om man till exempel sätter värdet "BootGUI = 0" (istället för "BootGUI = 1") så kommer datorn stanna i DOS-realläge. Man kan då starta Windows manuellt genom att skriva ”WIN” vid prompten – således exakt likadant som före Windows 95 (detta gäller Win 95, Win 98, Win 98SE). COMMAND.COM När MSDOS.SYS är färdig startar den det skal som angetts i CONFIG.SYS, nästan alltid COMMAND.COM, som läser in de interna kommandona (ex CD, MD, RD, DIR etc.) i det konventionella minnet. Inställningsfiler MSDOS läser in filen Config.sys efter användaranpassade inställningar och drivrutiner efter att msdos.sys lästs in. Till sist körs Autoexec.bat av skalet som ställer in diverse användaranpassade inställningar, startar diverse program, drivrutiner och batchfiler allt efter hur man har ställt in det. Begränsningar I de flesta äldre MS-DOS-versioner kan ett filnamn inte innehålla mer än åtta tecken i filnamnet och endast tre tecken i filändelsen. Tecken som : / \ * < > | " kan inte ingå i filnamnet eftersom dessa tecken används i vissa syntaxer. *.* betyder till exempel alla filer, och Filename.* betyder alla filer vid namnet Filename fast med olika filändelser. \ används för att skriva ut en sökväg och / är för att ange kommandoparametrar etc. I Windows 95 kan ett filnamn innehålla max 255 tecken, men öppnar man en fil i DOS-läge med mer än åtta tecken skrivs de sex första bokstäverna och ett ~1 eller ~2 och så vidare beroende på hur många filer som har liknande namn. Exempel: Ansökningar.doc, MS-DOS-namn: ANSÖKN~1.DOC. Om det också finns en fil med namnet Ansökningar_jobb.doc så kommer den heta ANSÖKN~2.DOC. Filerna kan heller inte innehålla mellanslag, och heter en fil till exempel Jobb 1.doc så kommer den i MS-DOS att heta Jobb1~1.doc. Både det långa filnamnet och det i 8.3-format lagras i filposten, och i vissa fall kan en listning i DOS-läge även visa det långa namnet och acceptera inmatning av det. 8.3-formatet är emellertid den minsta gemensamma nämnaren som kan behövas vid användning av program som inte stöder långa filnamn. Denna dubbla namnsättning för samma fil kan även ge upphov till säkerhetsproblem i till exempel nättjänster. Se även DOS PC-DOS DR-DOS FreeDOS DOSBox DOSEMU CP/M QDOS DoS (Denial-of-Service) Referenser Externa länkar Richard Bonners DOS-sajt MS-DOS DOS Programvaror 1981


source: wikipedia

text: Makropoder (Macropodusinae) är en underfamilj i familjen guramier (Osphronemidae) inom underordningen labyrintfiskar. Samtliga arter hör hemma i södra och sydöstra Asien, huvudsakligen i tropikerna. Rundstjärtmakropod finns dock längs kusten upp till norra Kina. I artantal domineras underfamiljen av släktet kampfiskar (Betta) med mer än 50 arter som uteslutande finns i Sydöstasien. Makropoder tillhör standardutbudet av akvariefiskar och arten makropod var en av de allra första akvariefiskarna, införd till Europa år 1869. Några arter: Siamesisk kampfisk (Betta splendens) Makropod (Macropodus opercularis) kallades förr också paradisfisk Rundstjärtmakropod (Macropodus ocellatus) Svart makropod (Macropodus spechti tidigare under namnet Macropodus concolor) Spetsstjärtmakropod (Pseudosphromenus cupanus) Strålstjärtmakropod (Pseudosphromenus dayi) Pygmégurami (Trichopsis pumila) Trichopsis schalleri Morrande gurami (Trichopsis vittata) Referenser Noter Akvariefiskar Guramier


text: Makropoden (Macropodus opercularis), eller paradisfisken som den först kallades, tillhör gruppen makropoder i familjen guramier inom underordningen labyrintfiskar. Makropoden var den första tropiska akvariefisk som importerades till Europa, men den förekommer i naturen även i subtropiska områden. Omkring 100 makropoder skickades från Kina år 1869. med hjälp av marinofficeren Gérault, på förfrågan av franske konsuln Eugène Simon (1868-1869), boende i Ningbo, Zhejiang Province, i sydöstra Kina. Pierre Carbonnier fick 12 hanar och 5 honor av de 22 som levande nådde Paris, och han skrev senare en avhandling om deras lek och förmering. (fr. Rapport et Observations sur l'accouplement d'une espèce de poisson de Chine; 1869) och nya observationer av den kinesiska fisken som tillhör släktet makropoder. (fr. Nouvelle Note sur un poisson de Chine appartenant au genre macropode; 1870) Två år senare, 1871, hade han från dessa djur odlat fram cirka 600 makropder. Under 1998 återimporterades ett antal vildfångade makropoder från Asien, vilka under en tid hölls i Leipzig Zoo. De och deras avkomma spreds sedan vidare, bland annat till Tierpark Berlin. På sommaren kan makropoden hållas i mindre utomhusdammar i Sverige. När temperaturen går ner till 4 °C övergår den troligtvis till att helt andas med gälar istället för med labyrintorganet. Det är därför rimligen bättre för fiskarna om man fångar in dem på hösten och håller dem i uppvärmda akvarier under vintern. Vilda exemplar når en maxlängd om 6,7 centimeter, men akvarielevande individer kan uppnå 10 centimeters längd. Källor Akvariefiskar Guramier


text: Sveriges myndigheter är regeringen, domstolarna och förvaltningsmyndigheterna. Domstolarna är statliga, medan förvaltningsmyndigheterna kan vara statliga eller kommunala. Beslutande församlingar, såsom riksdagen och kommunfullmäktige, är inte myndigheter. Även andra organ än myndigheter kan ha förvaltningsuppgifter. Det finns sålunda till exempel aktiebolag som ägnar sig åt myndighetsutövning. Även Europeiska unionens dömande och förvaltande organ kan nämnas i anslutning till Sveriges myndigheter, som en överstatlig nivå. Regeringsformens myndighetsbegrepp Sveriges regeringsform skiljer mellan två typer av offentliga organ: beslutande politiska församlingar, till exempel riksdagen, och myndigheter. Samtliga statliga och kommunala organ med undantag för de beslutande församlingarna är myndigheter. Regeringen styr riket. För rättskipningen finns domstolar och för den offentliga förvaltningen statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter. Privaträttsliga rättssubjekt, till exempel aktiebolag och ideella föreningar, faller utanför myndighetsbegreppet även om staten eller kommunen har ett kontrollerande inflytande exempelvis genom att äga aktierna i bolaget. Ett enskilt rättssubjekt som har anförtrotts förvaltningsuppgifter, till exempel AB Svensk Bilprovning, är inte en myndighet ens om uppgiften innefattar myndighetsutövning. Regeringsformens indelning utgår från organisationsformen, inte från vilken funktion organet har. Det innebär att myndighetsbegreppet omfattar även offentliga organ som inte har myndighetsutövning som sin huvudsakliga uppgift, till exempel statliga högskolor och museer. Regeringen Regeringen är ansvarig inför riksdagen. Myndigheten består av statsministern och övriga statsråd. För att bereda regeringsärenden och för att biträda regeringen och statsråden i deras verksamhet i övrigt ska det finnas ett regeringskansli. I detta ingår departement för olika verksamhetsgrenar. Regeringen fördelar ärendena mellan departementen. Statsministern utser bland statsråden chefer för departementen. Regeringskansliet är en förvaltningsmyndighet under regeringen. Domstolarna Grundläggande bestämmelser om domstolarna finns i 11 kap. regeringsformen. De svenska domstolarna är de allmänna domstolarna (tingsrätter, hovrätter och Högsta domstolen), de allmänna förvaltningsdomstolarna (förvaltningsrätter, kammarrätter och Högsta förvaltningsdomstolen) och två specialdomstolar (Arbetsdomstolen och Försvarsunderrättelsedomstolen). Allmänt om förvaltningsmyndigheterna Grundläggande bestämmelser om de statliga och kommunala förvaltningsmyndigheterna finns i 12 kap. regeringsformen. För handläggningen av ärenden finns vidare allmänna bestämmelser i förvaltningslagen. En statlig eller kommunal förvaltningsmyndighet ska vara självständig på det sättet att ingen annan myndighet och inte heller riksdagen eller en kommuns beslutande organ får bestämma hur förvaltningsmyndigheten i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som rör tillämpningen av lag. Statliga förvaltningsmyndigheter Det var tidigare vanligt att dela upp de statliga myndigheterna i centrala, regionala och lokala myndigheter. Under de senaste decennierna har emellertid utvecklingen gått mot att lokala och regionala förvaltningsmyndigheter går upp i en gemensam myndighet för hela landet. Exempel på detta är Skatteverket och Polismyndigheten. Modellen med tre nivåer av statliga myndigheter har därför förlorat större delen av sin betydelse. Statskontoret har i rapporten Statsförvaltningens utveckling 1990–2005 delat upp de statliga förvaltningsmyndigheterna i fem olika grupper: allmänna förvaltningsmyndigheter, affärsverk, universitet och högskolor, myndigheter som ingår i myndighetskoncerner samt myndigheter utan egen personal. Myndigheter under regeringen En statlig förvaltningsmyndighet lyder under regeringen, om inte myndigheten enligt regeringsformen eller annan lag är myndighet under riksdagen. Till skillnad från domstolarna står förvaltningsmyndigheterna i ett principiellt lydnadsförhållande till regeringen. Regeringen låter departementen i Regeringskansliet handlägga frågor och utgöra kontaktpunkter till myndigheterna uppdelat efter departementens sakområden. Myndigheten lyder dock under regeringen och inte under Regeringskansliet eller något av departementen. Det förekommer undantagsvis att fler än ett departement är kontaktpunkt mot en viss myndighet. I myndighetsförordningen (2007:515) finns vissa grundläggande föreskrifter för förvaltningsmyndigheter under regeringen. Där framgår bland annat att en myndighet kan vara en enrådighetsmyndighet, styrelsemyndighet eller nämndmyndighet. En enrådighetsmyndighet leds av en myndighetschef, ofta med titeln generaldirektör. Vid vissa enrådighetsmyndigheter finns ett insynsråd för att utöva insyn i verksamheten och ge myndighetschefen råd. Regeringen bestämmer om det skall finnas ett insynsråd vid myndigheten. Myndighetschefen ska vara ordförande i insynsrådet och hålla rådet informerat om verksamheten. Exempel på enrådighetsmyndigheter är Kammarkollegiet och Finanspolitiska rådet. En styrelsemyndighet leds av en styrelse. Myndighetschefen får inte vara ordförande eller vice ordförande i styrelsen för en sådan myndighet. Exempel på styrelsemyndigheter är Post- och telestyrelsen och Trafikverket. En nämndmyndighet leds av en nämnd. Nämnden består som regel av det antal ledamöter som regeringen bestämmer. En av ledamöterna ska vara ordförande och en ska vara vice ordförande. Exempel på nämndmyndigheter är Statens överklagandenämnd och Rättshjälpsnämnden. Det finns dock andra ledningsformer än de som anges i myndighetsförordningen. Arbetsgivarverket leds exempelvis av ett arbetsgivarkollegium. Det kan vidare noteras att en myndighets namn inte nödvändigtvis återspeglar dess ledningsform. Så var till exempel Centrala studiestödsnämnden tidigare en nämnd, men sedan 1988 är CSN en enrådighetsmyndighet. Regeringen bestämmer oftast ramarna och formerna för en myndighets verksamhet i en myndighetsinstruktion, som är en förordning med bestämmelser om bland annat sådant som myndighetens uppgifter och ledningsform. Regeringen beslutar vidare om förutsättningarna för den enskilda myndighetens verksamhet i årliga regleringsbrev, som innehåller uppgifter om myndighetens mål och ekonomiska ramar. Myndigheter under riksdagen Riksdagens myndigheter har som regel en mer överordnad roll än regeringens, då riksdagens funktion, vid sidan av att stifta lagar, är att kontrollera regeringen. Riksdagens ombudsmän (JO), Riksrevisionen och Sveriges riksbank är myndigheter under riksdagen. Under riksdagen lyder även Riksdagsförvaltningen, som sköter den interna förvaltningen. Kommunala förvaltningsmyndigheter I Sverige finns det många kommunala förvaltningsmyndigheter. Kommunstyrelsen och regionstyrelsen är kommunala myndigheter, liksom kommunala och regionala nämnder. Varje kommun avgör själv hur många kommunala myndigheter det ska finnas i kommunen, i och med att kommunfullmäktige självt kan besluta om den kommunala nämndorganisationen. Varje nämnd är en egen myndighet. Några exempel på vanliga kommunala förvaltningsmyndigheter är överförmyndarnämnder, miljökontor och byggnadsnämnder. Valnämnder och socialnämnder är obligatoriska att ha i varje kommun, medan det annars är upp till respektive kommunfullmäktige att besluta vilka nämnder som ska finnas. Det allmänna myndighetsregistret Statistiska centralbyrån (SCB) för ett register över statliga myndigheter. Registret ska innehålla uppgifter om organisationsnummer, namn, besöks- och postadress, telefonnummer, faxnummer, e-postadress och webbadress. SCB fastställer också organisationsnummer för myndigheterna. Registret omfattar inte de kommunala myndigheterna. Myndighetsregistret finns tillgängligt för allmänheten via SCB:s webbplats. Det allmänna myndighetsregistret omfattade 457 statliga myndigheter i augusti 2023. SCB har i myndighetsregistret valt att dela upp de statliga myndigheterna i följande sex kategorier: Statliga förvaltningsmyndigheter (251 stycken) Myndigheter under riksdagen (5 stycken) Statliga affärsverk (3 stycken) AP-fonder (6 stycken) Sveriges domstolar samt Domstolsverket (84 stycken) Svenska utlandsmyndigheter (108 stycken) Samtliga dessa myndigheter utom domstolarna är statliga förvaltningsmyndigheter i regeringsformens mening. Närmare om antalet myndigheter Det finns inte någon allmänt vedertagen och uteslutande definition av myndighetsbegreppet. Eftersom man kan använda sig av olika definitioner, kan olika uppgifter om antalet myndigheter vara lika giltiga. Antalet myndigheter har varierat över tid. År 1990 uppgick antalet myndigheter under regeringen till 1 394. Sett ett längre tidsperspektiv har antalet myndigheter minskat kraftigt. Under tiden 2005–2023 minskade antalet myndigheter under regeringen med nästan 200. Enligt Statskontoret fanns det 342 myndigheter under regeringen 2023, inklusive domstolarna. Statskontoret räknar utlandsmyndigheterna som delar av Regeringskansliet. Antalet myndigheter kan ses som ett mått bland flera på den offentliga förvaltningens storlek. Det säger dock mycket litet om hur många människor som arbetar i offentlig förvaltning eller hur stora resurser den förbrukar. Se även Lista över statliga förvaltningsmyndigheter i Sverige Referenser Externa länkar Fakta om statsförvaltningen på Statskontorets webbplats Det allmänna myndighetsregistret


text: För filmen från 2012, se Mud. MUD står för Multi User Dungeons eller Multi User Dimension och är en typ av textbaserat rollspel i realtid på Internet. Deltagarna spelar sin roll i en definierad värld. Upplägget kan handla om att rollpersonen utför stordåd i den fiktiva värld som MUD:en utgör, samlar saker och besegrar motståndare. Upplägget i berättelserna påminner inte sällan om bordsrollspelet Dungeons & Dragons och att delta är för det mesta gratis. Det finns också MUD som efterliknar verkliga världar där personer möts och diskuterar under digitala förklädnader som inte nödvändigtvis överensstämmer med personernas verkliga identiteter. Mudconnect och TopMud Sites är databaser för olika MUD där administratörer kan lägga till information om sitt MUD och spelare kan diskutera. Exempel på olika MUD är Cantr II och Discworld MUD. Det svenska MUD-spelet SvenskMud lanserades 1991 genom datorföreningen Lysator vid Linköpings universitet. Bakgrund Runt 1980 började internet bli en arena för spelare. I samband med att University of Essex kopplades ihop sitt nätverk med ARPANET nådde MUD (även kallat MUD1 eller Essex MUD) ut globalt. En MUD-våg drog över internet och fler spel lanserades i snabbt takt. Under den senare delen av 1980-talet utvecklades spelen och många får grafik. Man kan se MUD-spelen som en föregångare till multiplayerspel som World of Warcraft, EverQuest och Ultima Online, liksom virtual reality-baserade Second Life. MOO MOO (MUD object oriented) är en variant av MUD. Termen används i två distinkta men relaterade sammanhang. I det första avses de program som har sitt ursprung i den första MOO-servern och det andra till alla de MUD som använder sig av objektorienterad programmeringsteknik för att organisera sin objektdatabas. Den ursprungliga MOO-servern skrevs av Stephen White och senare av administratörer från LambdaMOO och Pavel Curtis, en före detta anställd på Xerox Palo Alto Research Center (PARC). Se även MMORPG Källor Externa länkar The Mud Connector Top MUD Sites Textrollspel via Disboard MUD Akronymer Datorspelsgenrer


text: Moped, (av motor och pedal, se etymologi) cykel med motor, populärt kallad moppe, är ett två-, tre-, eller fyrhjuligt motorfordon. De tidigaste mopederna utvecklades i början av 1950-talet, och var då oftast cyklar med så kallade påhängsmotorer ("mopedcyklar"), ofta så kallade enpetare (det vill säga moped med endast en växel), av säkerhetsskäl också försedda med dubbla bromsar. Föregångare var de likartade fordon med oftast 98cc-motorer som var mycket populära på 1920- och 1930-talen, kallade lättviktare. I samband med mopedens introduktion (via lagstiftning) kan man säga att lättviktaren delades upp i två spår, mopeden och den nya lättviktaren, som nu fick väga 75 kg (de äldre hade en maxviktsgräns om endast 45 kg). Moped har sedermera delats upp i två klasser. Klass 1 (EU-moped) och klass 2 (äldre ”30-moppe” klassas även som klass 2), se nedan. Fordonstypen moped, som tidigare var befriad från körkort har numera, åtminstone för de yngre, fått krav på att förare skall ha erforderligt körkort eller förarbevis. För förare som saknar erforderligt körkort eller förarbevis har elcykel blivit ett alternativt fordon. Mopeder i Europa Regler i Sverige Reglerna som visas är från Sverige, men en harmonisering finns idag inom EU vilket gör att dessa liknar varandra inom hela EU. Moped klass 1 Hastighet på väg får ej överstiga 45 km/t. Skall för att få framföras på allmän väg vara registrerad och ha registreringsskylt. Får framföras av person som fyllt 15 år och innehar körkort med minst klass AM. Max motoreffekt är 4 kW (= 5,44 hk). Klass I-mopeden kallas ofta för EU-moped. Moped klass 2 Konstruerad för en hastighet av högst 25 km/t med en motor vars effekt inte överstiger 1 kilowatt. Det krävs inget körkort eller förarbevis för att köra en sådan om man har fyllt 15 år före den 1 oktober 2009. Blir man 15 år efter den 30 september 2009 krävs det att man minst har ett förarbevis för moped klass II. Moped klass 2 med typintyg som är utfärdat före 2003-06-17 Maxhastighet 30 km/t och max motoreffekt är 1 hk (= 0,74 kW). Alla mopeder måste, för att få framföras på väg, vara trafikförsäkrade. Den 1 september 1978 införde Sverige lag om att bära hjälm vid mopedkörning. Denna regel gäller idag inom hela EU. På grund av ökande antal olyckor bland ungdomar som kör moped, infördes det från och med den 1 oktober 2009 körkort (klass AM) för moped klass 1. De som sedan tidigare hade förarbeviset för klass I fick detta utbytt mot ett körkort klass AM. (Se: korkortsportalen.se för mer info) Finland I Finland kan moped alltid köras med en körkort av m-klass, som kan tas från man fyllt 15 år. På Åland fick man även köra moped med traktorkort. Personer födda före 1985 kan köra moped utan licens. Före EU var den högsta konstruktiva hastigheten 40 km/t och massan högst 60 kg. Enligt EU-harmonisering har en moped i kategori L1e en största konstruktiv hastighet 45 km/t och en motor med en slagvolym om högst 50 cm3. Efter EU-medlemskap kom också en definition för "moped med låg effekt" vars högsta konstruktiva hastighet är 25 km/t och vars motor har en största nettoeffekt om högst 1 kW. Mopeder i övriga världen USA I USA slog mopeder igenom under 1970-talet, och blev populära i samband med de då rådande energikriserna. Efter bland annat lobbying genomförde 30 av USA:s delstater klassificering av mopeder, och 1977 fanns omkring 250 000 mopedägare i USA. Historik Den 23 maj 1952 kom beslutet att så kallad cykel med hjälpmotor skulle undantas från krav på körkort, registrering och fordonsskatt. Lagändringen började gälla den 1 juli samma år. Det nya fordonet kom snart att kallas moped. Från den 1 juli 1961 kunde mopeden förses med kickstart och fotstöd, som ersatte de tidigare pedalerna. En föregångare var de så kallade lättviktarna, trampförsedda lätta motorcyklar med 98 cc motor. Ursprungligen var den maximalt tillåtna hastigheten för en svensk moped 30 kilometer i timmen, och åldersgränsen var 15 år. De mopeder av denna typ som finns kvar i dag (med typintyg utfärdat före den 17 juni 2003) anses tillhöra klass 2. Sedan den 17 juni 2003 får endast mopeder tillhörande klass I och 1 (klass 2 = EU25) köpas som nya. Mopeder tillhörande klass 2 (30-mopeder) får dock köpas och säljas begagnade. Trimning Med trimning avses i allmänhet åtgärder för att öka mopedens hastighet. En moped som trimmats så att dess hastighet överstiger den tillåtna, betraktas i lagens mening som lätt motorcykel och får ej framföras utan registreringsbesiktning, motorcykelkörkort och dito försäkring. Undantag görs för områden som inhägnats för ändamålet. Lätt motorcykel får ha en motoreffekt av max 11 kW (= 14,9 hk). Etymologi Ordet moped myntades 1952 av Harald Nielsen, en svensk motorjournalist för tidskriften Motor med texten: "MOTOR lanserar här ordet moped. Det karakteriserar fordonet exakt*) - motor och pedaler. Är det en motorcykel med hjälppedaler eller en pedalcykel med hjälpmotor? *) Benämningen 'moped' är MOTORs egen ordkonstruktion, inte författarens." Det kommer av en sammanslagning av orden mo(tor) och ped(al) och är alltså inte ett teleskopord av motor och velociped, vilket många dock tror. Motorvelociped finns väldokumenterat långt före 1952 som synonymt med motorcykel. Ordets etymologiska ursprung (motor + pedaler) är ovanligt väldokumenterad, dels genom den explicita introduktionen 1952, dels genom olika språkvetares hänvisningar till den. Ordet moped har sedan lånats in i flera andra språk, till exempel engelska, tyska, norska och finska. På danska heter moped knallert, men före 1976 användes inom den danska Færdselsloven beteckningen cykel med hjælpemotor om mopeder. Se även Flakmoped Lista över mopedmärken Mopedbil Mopedhjälm EPA-traktor Referenser Noter Källor Händelser man minns - en krönika 1920-1969, fil dr Harald Schiller 1970 Nationalencyklopedin, 2007 Fordonslag 11.12.2002/1090 (Finland, texten i Finlex) Externa länkar Köpråd (NTF) Moped och motorcykelbranschens riksförbund Young Rider Moped på Open Directory Project Bilder och fakta om Svenska mopeder- påhängsmotorer 1949 till 70-tal. (Privat webbplats) Sveriges största mopedforum


text: Motorfordon är ett motordrivet fordon avsett för person- eller godsbefordran på väg. Enligt Lag (2001:559) om vägtrafikdefinitioner finns det tre typer av motorfordon, vilka är bil, motorcykel och moped. Fordonslagen (2002:574) undantar dock fordon som ägs av staten och som används för särskilda militära ändamål. Motorfordon skiljer sig från övriga typer av motordrivna fordon, som är traktor, motorredskap och terrängmotorfordon. Olika sorters motorfordon: Bil Buss Husbil Motorcykel Moped Mopedbil Lastbil <center><center> Fordon


text: Mount Everest är jordens högsta berg mätt i meter över havet (m ö.h.). Berget ligger på gränsen mellan Nepal och Kina (Tibet) i bergskedjan Himalaya och är cirka 8 849 meter högt. Mount Everest bestegs första gången med säkerhet den 29 maj 1953 av Sir Edmund Hillary och Tenzing Norgay. De flesta som bestiger berget använder sig av syrgastuber på sina toppattacker som startar från höghöjdslägren omkring 8 000 meter. Endast en bråkdel av alla klättrar utan tillförd syrgas. I Nepal kallas berget Sagarmāthā (सगरमाथा, sanskrit, "Himmelens huvud"). På tibetanska heter det Jo-mo glang-ma ri (tibetansk skrift: ཇོ་མོ་གླང་མ; Wylie: Jo mo klungs ma) ("Universums moder"), vilket har givit berget dess kinesiska namn: 珠穆朗瑪峰 (pinyin: Zhūmùlǎngmǎfēng). Även Chomolungma brukar anges i Tibet. Bergets första västerländska namn var Peak XV. Bergets höjd I mars 1856 kungjorde Andrew Waugh, generaldirektör för det indiska lantmäteriverket, att Mount Everest (då namngiven Peak XV) var 29 002 fot högt (8 839,8 meter). Det gjordes efter år av beräkningar baserade på observationer gjorda av Great Trigonometric Survey. Höjden 8 848 meter över havet, som angetts länge, kommer från en indisk undersökning 1955, vilken gjordes närmare berget än de brittiska mätningarna kring 1850, även denna med hjälp av teodoliter. Denna höjd bekräftades senare av en kinesisk undersökning 1975. I båda dessa undersökningar mätte man höjden på snöhättan, inte själva berget. I maj 1999 utförde en amerikansk forskargrupp, ledd av Bradford Washburn, en mätning med hjälp av GPS som visade att själva berget är 8 850 meter högt (med en snöhätta med en tjocklek av en meter). Den 9 oktober 2005 meddelade Kina, efter månader av mätningar och beräkningar, att Mount Everests höjd är 8 844,43 meter över havet med en säkerhet av ±0,21 meter, och gjorde anspråk på att detta var den dittills mest precisa mätningen. Den höjden mättes till själva bergets höjd, inte med snöhättans höjd inräknad. Snöhättans höjd beräknades till 3,5 meter, vilket gav oförändrad totalhöjd jämfört med de gamla mätningarna på 8 848 meter över havet. I april 2010 blev Kina och Nepal överens om att bergets höjd skulle inkludera snöhättan och då vara 8 848 meter. Efter nya mätningar, av Nepal 2019 och Kina 2020, enades de båda länderna om den nya höjden , avrundat till 8 849 meter. Höjden inkluderar snöhättan. Det kan tilläggas, att bergets höjd inte är konstant. Berget i sig ökar i höjd några millimeter varje år, beroende på plattektoniken, där den indiska plattan kolliderar med den eurasiska kontinentalplattan, och snöhättans tjocklek varierar med säsong och klimat. Därtill kommer att referenspunkten för höjden, havsnivån, också förändras. Jämförelser Mount Everest är det berg i världen vars topp befinner sig högst över havsytan. Flera andra berg gör anspråk på att vara ett alternativ till världens högsta berg. Mauna Kea på Hawaii är det högsta berget i världen om man mäter från bergets fot, oavsett vilken av de olika definitionerna av "fot" man använder. Mauna Keas höjd är cirka 10 200 meter från den mittoceaniska bottnen och berget når 4 207 meter över havsytan. Med avseende på avståndet mellan bergets fot och topp är också Denali i Alaska högre än Mount Everest, trots att berget inte är högre än 6 193,6 meter över havet. Denali ligger på en sluttande slätt med höjder mellan 300 och 900 meter, vilket ger en höjd över bergets fot mellan 5 300 och 5 900 meter. Avståndet mellan Mount Everests "fot" och topp är mellan 3 650 och 4 650 meter. Chimborazo, en 6 310 meter hög inaktiv vulkan i Ecuador, har ett avstånd till jordens medelpunkt som gör Chimborazos topp till världens högst belägna plats. Detta trots att berget inte ens är högst i Anderna. Chimborazos topp befinner sig cirka 6 384,4 kilometer från jordens mittpunkt i jämförelse med Mount Everests cirka 6 382,3 kilometer (cirka 2,1 kilometers skillnad). Detta på grund av att jorden inte är formad som en sfär då jorden har en utbuktning vid ekvatorn orsakad av jordens rotation. Utbredning En detaljerad fotogrammetrisk karta (skala 1:50 000) över Khumbu, omfattande bland annat södra sidan av Mount Everest, skapades av Erwin Schneider som en del av den internationella expeditionen till Himalaya 1955. En ännu mer detaljerad topografisk karta över Mount Everest skapades, under slutet av 1980-talet, av Bradford Washburn genom att använda omfattande flygfotografering till hjälp. Plattektoniken i området antas orsaka att berget växer och rör sig i riktning mot nordost. Två rapporter uppger att berget växer med 4 millimeter årligen samt förflyttar sig mot nordost med mellan 3 och 6 millimeter varje år. En annan rapport menar att sidoförflyttningen är större, 27 millimeter årligen. En rapport pekar dock på att bergets totala höjd minskar om man ser till dess krympande snöhätta. Historia Indiens trigonometriska uppmätning När det brittiska imperiet 1808 grundade Great Trigonometric Survey of India, för att kartlägga den indiska halvön och Himalaya, lades grunden till att hitta Mount Everest. Man startade i södra Indien och förflyttade sig successivt norrut, i takt med att mätningarna blev klara. Arbetet var mödosamt och tog lång tid. För att kunna mäta höjder så exakt som möjligt använde man 500 kg tunga teodoliter (som det krävdes 12 män för att kunna förflytta). Mätningarna kom under 1830-talet fram till Himalayas utlöpare, men Nepal var ovilligt att låta britterna att komma in i landet på grund av misstankar om politisk aggression och eventuell annektering. Flera förfrågningar från lantmätarna om att få komma in i Nepal blev avslagna. Britterna blev då tvungna att fortsätta sina observationer från Terai, en region söder om Nepal som sträcker sig parallellt med Himalaya. Förhållandena i Terai var svåra på grund av skyfall och malaria. Totalt dog tre lantmätare i malaria medan två andra tvingades avbryta sitt arbete på grund av dålig hälsa. Trots det började britterna 1847 att göra detaljerade observationer av bergen i Himalaya från observationsstationer som kunde ligga på upp till 240 kilometers avstånd. Vädret begränsade arbetet till de sista tre månaderna varje år. Identifieringen som högsta berget I november 1847 gjorde Andrew Waugh, generaldirektör för det indiska lantmäteriverket, ett antal observationer från stationen i Sawajpore, östra Himalaya. Vid den tiden ansågs Kangchenjunga vara världens högsta berg. Han noterade ett högt berg bortom Kangchenjunga, ungefär 230 kilometer bort. John Armstrong, en av Waughs tjänstemän, såg också berget från en plats längre västerut och kallade berget för "peak b". Waugh skulle senare skriva att observationerna indikerade att berget var högre än Kangchenjunga, men med tanke på det stora avståndet skulle det behövas mätningar från ett mindre avstånd för att kunna bekräfta det. Följande år skickade Waugh en tjänsteman tillbaka till Terai för att göra närmare observationer av "peak b", men molnighet omintetgjorde alla försök. Waugh sände 1849 James Nicolson till området. Nicolson kunde göra två observationer från Jirol, på 190 kilometers avstånd. Nicolson tog sedan den största teodoliten och färdades österut. Han gjorde 30 observationer från fem olika platser, den närmaste 174 kilometer från berget. Nicolson kom tillbaka till Patna, vid Ganges, för att göra de nödvändiga beräkningarna baserade på sina observationer. Hans primärdata gav en medelhöjd av 9 200 meter (30 000 fot) för "peak b", men tog inte hänsyn till ljusbrytning, som förvanskar höjden. Beräkningarna indikerade dock att "peak b" var högre än Kangchenjunga. Nicolson ådrog sig malaria och tvingades återvända hem utan att göra klart sina beräkningar. Michael Hennessy, en av Waughs assistenter, hade börjat namnge berg efter romerska siffror, med Kangchenjunga som Peak IX, medan "peak b" fick namnet Peak XV. Under 1852 blev den indisk-bengaliske matematikern och lantmätaren Radhanath Sikdar, som var stationerad i Great Trigonometric Survey of Indias huvudkontor i Dehradun, den första att identifiera Peak XV som världens högsta berg, genom att använda trigonometriska beräkningar baserade på Nicolsons mätningar. Ett officiellt kungörande att Peak XV var världens högsta berg blev fördröjt flera år då beräkningarna kontrollerades flera gånger. Waugh började arbeta med Nicolsons data under 1854 och ägnade, tillsammans med sin personal, nästan två år med beräkningar som var tvungna att hantera problem med ljusbrytning, barometertryck och temperatur över de långa avstånd som förekom vid mätningarna. I mars 1856 kungjorde han till slut sina resultat i ett brev till sin ställföreträdare i Kolkata. Kangchenjunga blev uppmätt till 28 156 fot (8 582 meter över havet), medan Peak XV blev uppmätt till 29 002 fot (8 839,8 meter över havet). Waugh avslutade brevet med att Peak XV var "med största sannolikhet världens högsta". I själva verket hade Peak XV blivit uppmätt till exakt 29 000 fot (8 839,2 meter), men offentligt blivit angivet till 29 002 fot högt (8 839,8 meter). Det godtyckliga tillägget på två fot (61 centimeter) lades till för att man inte skulle få uppfattningen att man hade avrundat till närmaste tusental. Namngivningen Med höjden fastställd var bergets namngivning nästa uppgift. Medan den officiella brittiska policyn för karteringen av Indien var att de inhemska namnen skulle bevaras om det var möjligt (exempelvis som Kangchenjunga och Dhaulagiri), menade Waugh att man inte kunde hitta något utbrett lokalt namn på berget. Waughs försök att hitta något lokalt namn hämmades av att Nepal och Tibet var stängda för utlänningar på den tiden. Många lokala namn fanns, men det kanske mest kända namnet var det som Tibet använt i flera hundra år, Chomolungma. Namnet Chomolungma hade redan använts på en karta som publicerades i Paris 1733 av den franske geografen D'Anville. Waugh hävdade likväl att det skulle bli svårt att välja ett namn bland de många som gick att finna. Slutligen tog han beslutet att Peak XV skulle namnges efter hans föregångare på posten som generaldirektör över landuppmätningen av Indien, George Everest. Han skrev: Namngivningen av berget orsakade viss kontrovers då George Everest motsatte sig namnet som Waugh föreslog, Mount Everest. Everest berättade 1857 för Royal Geographical Society att namnet Everest inte skulle kunna skrivas i Hindi eller uttalas av de infödda i Indien. Waughs föreslagna namn blev trots motsättningarna officiellt antaget av Royal Geographical Society 1865 som benämning för världens högsta berg. Till skillnad från det idag etablerade uttalet , uttalade George Everest sitt namn . Under slutet av 1800-talet (och första åren av 1900-talet) kallades berget av många europeiska kartografer felaktigt för Gaurisankar (Gauri Sankar). Detta som ett resultat av Hermann von Schlagintweits resa till Nepal 1855. Han trodde sig då ha funnit Mount Everest i berget Gauri Sankar, som när man ser det från Kathmandu nästan står rakt framför Mount Everest. Efter detta ansågs namnen beteckna samma berg. De brittiska officerarna Walker, Tennant och Tanner lade 1886 fram sina tvivel om identiteten för Mount Everest och Gauri Sankar. Oenigheten blev avgjord 1904 av kapten H. Wood, som genom sina noggranna mätningar under 1903 kunde visa att det var frågan som två olika berg. Tidiga expeditioner Under 1903–1904 invaderades Tibet av en brittisk expedition ledd av Francis Younghusband, för att tvinga landet att öppna sina gränser och bevilja ett (för britterna) förmånligt handelsavtal. Under denna "expedition" tog J. Claude White 1904 det första fotografiet av berget som visar detaljer. Bilden visar bergets östra sida och är tagen från Kampa Dzong (cirka 150 kilometer från Mount Everest). Intresset bland äventyrare att bestiga Mount Everest var efter upptäckten av berget inte särskilt stor. Anledningen var att det fanns andra geografiska platser som man hade som mål att nå först, samt det faktum att både Nepals och Tibets gränser var stängda för utlänningar. Efter att nordpolen "erövrats" av Peary 1909 och sydpolen 1911 av Amundsen ökade dock intresset. Den brittisk-indiska tibetologen Charles Bell, som var god vän med Thubten Gyatso (den trettonde Dalai lama), lyckades 1920 få den tibetanska regeringen att tillåta en brittisk expedition att komma in i landet. Brittiska expeditioner (1921–1924) Den första brittiska expeditionen, under ledning av överste Charles Howard-Bury och klättringsledare Harold Raeburnvar, nådde 1921 berget från den tibetanska sidan. Expeditionen bestod, vid sidan av ledarna, av George Mallory, Brian Donahue, Guy Bullock och Edward Oliver Wheeler. Expeditionens huvudsakliga uppgift var att kartlägga och rekognosera om det fanns någon möjlig led upp till toppen från nordsidan. De fann vägen till North Col, som senare kom att bli standardleden på nordsidan, och nådde 7 066 meters höjd. Den andra brittiska expeditionen kom 1922 till berget, under ledning av general Charles Granville Bruce och klättringsledare överstelöjtnant Edward Lisle Strutt. I övriga gruppen fanns bland annat George Mallory, som återvände till berget för att göra ett fullskaligt försök att bestiga det. Den 22 maj klättrade gruppen upp till 8 170 meters höjd på North East Ridge innan de tvingades vända. Dagen efter, den 23 maj, nådde George Finch och Geoffrey Bruce 8 321 meter över havet. Deras toppförsök var det första med hjälp av syrgas. Den 7 juni ledde George Mallory ett tredje toppförsök, i vilken sju sherpor omkom i en lavin. Dessa blev de första rapporterade dödsfallen på Mount Everest. George Mallory, som varit med i de båda brittiska expeditionerna till Mount Everest, fick 1923 en fråga av en journalist, som tack vare svaret har blivit klassiskt: Varför vill du bestiga Mount Everest? (Why did you want to climb Mount Everest?) varpå Mallory svarade: För att berget är där. (Because it is there.) Den tredje brittiska expeditionen genomfördes under 1924 och var ledd av Edward Norton. Det första toppförsöket, som gjordes av Mallory och Bruce, blev avbrutet när väderförhållandena förhindrade upprättandet av Camp VI. Nästa försök gjordes av Norton och Somervell som klättrade utan syrgas i perfekt väder. Somervell tvingades avbryta toppförsöket medan Norton lyckades nå 8 558 meter över havet. Den 8 juni gjorde George Mallory och Andrew Irvine ett försök att nå toppen via North Col/North Ridge/Northeast Ridge, i ett försök som de aldrig återvände från. Den 1 maj 1999 hittade Mallory and Irvine Research Expedition Mallorys kropp på Mount Everests norra sida, väster om den traditionella platsen för Camp VI. Än idag fortsätter diskussionerna om Mallory och Irvine möjligen kan ha nått toppen 29 år före Tenzing Norgay och Sir Edmund Hillary. Schweiziska expeditionen 1952 Under våren 1952 blev en schweizisk klättringsgrupp, ledd av Edouard Wyss-Dunant, beviljad att bestiga berget från Nepal. Expeditionen etablerade en ny led via Khumbuglaciären och kom till South Col, 7 986 meter över havet. Raymond Lambert och sherpan Tenzing Norgay nådde en höjd av cirka 8 595 meter över havet på southeast ridge, och satte därmed ett nytt höjdrekord. Tenzings erfarenheter av denna expedition skulle senare bli användbar när han anlitades för att bli en del av den brittiska expeditionen 1953. Brittiska expeditionen 1953 – Hillary och Norgay Den nionde brittiska expeditionen till Mount Everest, ledd av överste John Hunt, nådde 1953 Nepals sida av berget. Hunt hade valt ut två klättringspar till att försöka nå toppen. Det första klättringsparet (bestående av Charles Evans och Tom Bourdillon) nådde den 26 maj, efter svår klättring i nästan stormvindar, Sydtoppen (8 770 meter över havet) innan de tvingades vända på grund av utmattning och att lufttuberna höll på att ta slut. Den 28 maj sattes ett tält upp på 8 510 meters höjd av fem personer, av dessa ingick även det andra klättringsparet bestående av nyzeeländaren Edmund Hillary och sherpan Tenzing Norgay. Hillary och Norgay stannar kvar där under natten medan de andra tre (George Lowe, Alfred Gregory och Ang Nyima) återvände ner till lägre liggande baser igen. Den följande morgonen, klockan 6:30, gav sig Hillary och Norgay iväg. De två nådde klockan nio på förmiddagen sydtoppen. Runt klockan tio kom de fram till den sista problematiska biten av klättringen, en cirka 12 meter hög nästan vertikal bergvägg, nuförtiden kallad Hillary Step, cirka 8 760 meter över havet. Klockan 11:30 kom de till slut fram till Mount Everest huvudtopp, 8 848 meter över havet. Totalt stannade de på toppen under en kvart, innan de återvände neråt. Nyheten om expeditionens framgång nådde London på morgonen den 2 juni, samma dag som kröningen av Elizabeth II ägde rum. Tillbaka i Katmandu ett par dagar senare upptäckte Hunt (engelsman) och Hillary (som undersåte av Elizabeth, genom hennes roll som statschef över Nya Zeeland) att de hade blivit adlade in i Brittiska Imperieorden som Knight Commander (Kommendör av 1 klass), tack vare den lyckade bestigningen. Tenzing (undersåte till Nepals kung) blev tilldelad George Medal av Storbritannien. Bestigningen fick stor internationell uppmärksamhet. Senare händelser Första bestigningen utan hjälp av syrgas Reinhold Messner (Italien) och Peter Habeler (Österrike) blev den 8 maj 1978 de första att bestiga Mount Everest utan syrgas, genom sin bestigning via southeast ridge. Den 20 augusti 1980 gjorde Messner den första solobestigningen av Mount Everest, utan syrgas eller hjälp, på en delvis ny led på nordsidan. Han klättrade under tre dagar helt ensam från sitt basläger, som ligger 6 500 meter över havet. Första bestigningen vintertid Den 17 februari 1980 blev en polsk bergsklättringsgrupp ledd av Andrzej Zawada, Leszek Cichy och Krzysztof Wielicki den första att nå toppen vintertid. Katastrofen 1996 Under klättringssäsongen 1996 dog 15 personer när de försökte ta sig ner från toppen, vilket gör året till det med flest dödsfall på Mount Everest. Åtta av dödsfallen inträffade den 10 maj. Under dagen hade turister kommit fram till toppen så sent som klockan fyra på eftermiddagen, betydligt senare än lämpligt. När en kraftig storm tog vid blev nerstigningen mycket svår. På grund av mörkret och snöovädret gick många av klättrarna vilse. Bland de som dog fanns expeditionsledarna Rob Hall och Scott Fischer. Många av de som överlevde fick svåra förfrysningsskador. Katastrofen fick stor uppmärksamhet och skapade frågor om kommersialiseringen av Mount Everest. Helikopterlandning Den 14 maj 2005 landade den franska piloten Didier Delsalle en Eurocopter AS 350 B3 helikopter på Mount Everests topp och lyfte efter ungefär fyra minuter. Han satte därmed höjdrekord för rotordrivna farkoster att landa och lyfta. Delsalle hade också utfört en start från South Col två dagar tidigare. Olympiska elden Kina lät den olympiska fackelstafetten gå över Mount Everest på vägen fram till olympiska sommarspelen 2008 i Peking. Det rörde sig dock om en separat eld, den egentliga facklan färdades en annan rutt. En grupp av 36 fackelbärande kinesiska och tibetanska klättrare besteg den 8 maj berget för att ta OS-facklan till toppen i en fackelstafett. Stafetten visades i direktsänd TV. Inför detta hade Kina byggt en 130 kilometer lång grusväg från Tingri till baslägret, allt för att öka antalet klättrare från bergets nordsida. Den skulle bli den högst belägna asfalterade vägen i världen. Bygget startade den 18 juni 2007 och beräknades kosta 150 miljoner yuan (19,7 miljoner US-dollar). Olika rekord Den första kvinnan att bestiga Mount Everest var den japanska bergsbestigaren Junko Tabei, som besteg berget den 16 maj 1975. Den yngsta personen som bestigit Mount Everest är Jordan Romero, som var 13 år gammal när han besteg berget. Apa Sherpa har rekordet i flest antal bestigningar av Mount Everest med sina 20 bestigningar (maj 2010). Den snabbaste bestigningen över northeast ridge fullbordades av den österrikiska klättraren Christian Stangl 2007, som behövde 16 timmar och 42 minuter för att ta sig de 10 kilometerna från Camp III till toppen. Han slog därmed italienaren Hans Kammerlanders rekord från 1996, 17 timmar. Båda klättrade ensamma utan medtagen syrgas. Den snabbaste bestigningen av southeast ridge med syrgas gjordes av nepalesen Pemba Dorjie Sherpa 2004, som behövde 8 timmar och 10 minuter för den 17 kilometer långa leden. Den snabbaste bestigningen utan medtagen syrgas över southeast ridge fullbordades 1988 av den franska klättraren Marc Batard, som behövde 22 timmar och 30 minuter att nå toppen. Den första att ta sig ner från Mount Everests topp non-stop med hjälp av skidor var Davo Karnicar den 7 oktober 2000. Han åkte ner på sydsidan och tog sig till baslägret utan att ta av sig skidorna en enda gång. Den äldsta klättraren att nå Mount Everests topp är japanen Yuichiro Miura som nådde toppen den 23 maj 2013 vid en ålder av 80 år och 223 dagar. Jordbävningen i Nepal 2015 Jordbävningen som inträffade den 25 april 2015 utlöste flera laviner på Mount Everest där minst 17 människor uppgavs ha omkommit. Leder Mount Everest har bestigits via 18 olika leder eller kombinationer av leder. Berget har dock två huvudleder, southeast ridge i Nepal och northeast ridge i Tibet, Kina. Av de två huvudlederna är Southeast ridge tekniskt sett mer lättbestigen, och är den mest använda. Det var denna led som Edmund Hillary och Tenzing Norgay använde när de besteg berget 1953. De flesta bestigningarna sker under maj, innan monsunen inträffar. South East Ridge/South Col (Sydostkammen/Sydpasset) Den mest använda leden, vilken går från den nepalesiska sidan via Khumbu-isfallet och sedan vidare upp i Stillhetens dal (Western Cwm) och via den mycket isiga och farliga Lhotse-väggen. Det sista lägret är läger 4 på South Col (7 906 meter över havet), där det återstår 8–14 timmars klättring till toppen. Leden användes av Sir Edmund Hillary och Tenzing Norgay 1953. North East Ridge/North Col (Nordostkammen/Nordpasset) De flesta som klättrar från nordsidan väljer North East Ridge/North Col. Den användes 1960 av Yin-hua Chu, Fu-zhou Wang och Konbu som blev de första att bestiga berget från nordsidan. Baslägret ligger på Rongbukglaciären på den tibetanska högplatån och går att nå med jeep. Sedan får man vandra i moränlandskapet fram till bergets fot för att sedan klättra upp till North Col och därefter upp på North East Ridge där läger 4 finns på 8 300 meter över havet. Därifrån görs attackerna mot toppen. Många föredrar idag nordsidan då den är enklare att nå och billigare att klättra. Fantasy Ridge (Fantasikammen) Är en obestigen bergsrygg som namngavs på 1920-talet av George Leigh Mallory som ansåg att man endast i fantasin kunde bestiga berget via den leden. Många expeditioner har genom åren försökt nå toppen via Fantasy Ridge men misslyckats. Leden är en bergsrygg som går från östsidan av berget upp på North East Ridge. South West Face (Sydvästväggen) En av bergets svåraste leder. Leden startar i baslägret för standardleden via South East Ridge men tar av i Stillhetens dal (Western Cwm) för att sedan gå in på South West Face. 1969 inleddes kampen om South West Face som skulle avslutas först sex år senare. Leden erbjöd extrem klättring på extrem höjd. Problemet skulle visa sig vara att ta sig förbi det så kallade "rock band" på cirka 8 700 meters höjd. 1975 fann Christian Boningtons expedition vägen förbi det hindret och nådde toppen. 15 klättrare har nått toppen via leden och fyra klättrare har omkommit. Hornbein Couloir/Super Couloir/Japanese Couloir En led som går rätt uppför Nordväggen lite väster om North Wall Direct Route. Leden går uppför den mycket oförutsägbara Nordväggen. Leden är uppkallad efter Tom Hornbein som 1963 under den amerikanska expeditionen vek av från West Ridge ner på Nordväggen och därefter klättrade på Nordväggen upp till toppen. Den led som idag kallas Hornbein Couloir/Super Couloir startar på Rongbukglaciären för att sedan ansluta till Nordväggen och sedan leda upp till Hornbein Couloir. Den led som idag används klättrades 1980 av japaner vilka gav leden namnet Japanese Couloir. Leden som är en kombination av Japanese Couloir och Hornbein Couloir kallas numera oftast Super Couloir. Totalt har sju klättrare nått toppen via leden och fyra klättrare har omkommit. Risker Det är mycket farligt att klättra på Mount Everest på grund av risker för bland annat fall, laviner, fallande sten, höjdsjuka och förfrysning. Det är mycket svårt och riskabelt att genomföra räddningsaktioner för de som är skadade och inte kan ta sig ner för egen maskin. Eftersom förhållandena på berget är svåra lämnas döda oftast kvar då det är svårt att få ner liken. Detta gör att man längs de vanligaste lederna kan se döda kroppar. Dödszonen Även om villkoren att klassificera ett område som en dödszon tillämpas på Mount Everest (höjder högre än 8 000 meter över havet), är det märkbart svårare för en klättrare att överleva vid dödszonen på Mount Everest. Temperaturerna kan sjunka till mycket låga nivåer, vilket leder till förfrysning av vilken kroppsdel som helst som blottas för luften. Eftersom temperaturerna är så låga, är snön väl fryst i vissa områden och halka och fall kan leda till dödsfall. Höga vindar på dessa höjder på Everest är även dessa potentiella hot mot klättrare. Det atmosfäriska trycket på toppen av Everest är ungefär en tredjedel av havsnivåns tryck, vilket betyder att det finns ungefär en tredjedel så mycket syre tillgängligt för andning som vid havsnivån. I maj 2007 gjorde brittiska läkare en expedition, Caudwell Xtreme Everest, på Mount Everest för att göra en medicinsk studie om syrenivåer i människans blod på extrema höjder. Över 200 försökspersoner klättrade till Everests basläger där olika medicinska test gjordes för att granska syrenivåer i blodet. En liten grupp gjorde även tester på vägen till toppen. Även vid baslägret har den låga nivån av syre direkta effekter på blodets syremättnadsnivåer. Vid havets nivå är dessa vanligtvis mellan 98 procent och 99 procent, men vid baslägret faller detta till mellan 85 procent och 87 procent. Blodprover tagna på toppen indikerar mycket låga nivåer av syre. En bieffekt av detta är en kraftig ökad andning, från 20–30 andetag per minut till 80–90 andetag, vilket leder till utmattning genom att bara andas. Bristen på syre, utmattning, extrem kyla och klättringens faror bidrar alla till dödssiffran. En person som är så skadad att han inte kan gå själv har allvarliga problem eftersom det oftast är extremt riskabelt att pröva att bära en person ner, och allmänt orealistiskt att använda en helikopter. Folk som dör under klättringen lämnas vanligtvis kvar. Omkring 150 kroppar har aldrig återfunnits. Det är inte ovanligt att hitta lik nära de vanliga klättringslederna. Flora och fauna På grund av den stora höjden är lufttrycket på Mount Everest endast 326 mbar, knappt en tredjedel av lufttrycket vid havsytan (vilket också gör att det finns ungefär en tredjedel så mycket syre som vid havsytan). Därför ligger kokpunkten för vatten redan vid 70 grader Celsius vid Mount Everests topp, istället för normala 100 grader Celsius vid havsytan. Därtill gör stora temperaturvariationer och kraftig vind att bara några få djurarter klarar av att leva på berget. Euophrys omnisuperstes, en liten hoppspindel, hittades så högt som 6 700 meter över havet av R.W.G. Hingston 1924, vilket gör den till det permanent högst levande, icke mikroskopiska, djuret på jorden. Vad dess födokälla är var länge ett mysterium. Den ligger och lurar i sprickor och får sin föda från ihjälfrusna flugor och hoppstjärtar, som lever på en höjd upp till 6 000 meter över havet som förts upp av vinden. Det bör påpekas att det med stor sannolikhet även finns mikroskopiskt liv på ännu högre höjder. Av ryggradsdjuren är det bara några få fågelarter som klarar av att permanent bo på den höga höjden. Stripgåsen håller till på höjder upp till 5 600 meter över havet, medan andra, likt alpkråkan har setts så högt upp som South Col (7 920 meter över havet). Fåglarna tros leva av skräphögar, eller till och med av döda klättrare. När man hittade George Mallorys kropp, på cirka 8 160 meters höjd, fann man att fåglar antagligen hade ätit av den. Växtlighet finns inte alls på glaciärerna, eller de övre delarna av berget. På den brittiska expeditionen 1924 samlades olika arter av lavar in på mellan 4 600 och 5 500 meters höjd. Därefter kunde R. Paulson 1925 bevisa att det handlade om 30 olika arter. Svenskar som nått toppen Den 11 maj 1990 blev Mikael Reuterswärd den förste svensken att nå toppen. Han gjorde det tillsammans med Tim Macartney-Snape och Andy Lapkass. Oskar Kihlborg nådde toppen 7 timmar senare samma dag. Han ingick i en mindre expedition tillsammans med Rob Hall (hans första bestigning) som besteg berget längs South East ridge. I expeditionen ingick bland annat sonen till Sir Edmund Hillary, Peter Hillary, som lyckades nå toppen den 10 maj. År 1989 hade samma grupp gjort ett första försök men stoppades på grund av dåligt väder. Året efter, den 20 maj, besteg Lars Cronlund berget från nordsidan, via den mycket krävande Super Couloir-leden. Två sherpas som var med i denna svenska expedition, ledd av Jack Berg, hade redan fem dagar innan nått toppen. Expeditionen som följde Japanese Couloir och Hornbein Couloir blev en revansch för Lars Cronlund som år 1987 deltog i Ebbe Wahlunds expedition men tvingades vända några hundra meter innan målet på North East Ridge (standardleden). Den 23 maj 1996 besteg Göran Kropp toppen som första svensk som inte använde syrgas. Renata Chlumska blev den första svenska kvinnan att nå toppen, den 5 maj 1999. Hon ingick i Swedish Mount Everest Cleaning Expedition, som leddes av Göran Kropp. Eftersom hon har dubbelt medborgarskap blev hon även den första tjeckiska som bestigit berget. Den 26 maj samma år blev Tina Sjögren den andra svenska kvinnan på toppen. Hon besteg berget tillsammans med sin man Thomas Sjögren. De ingick i årets International Everest Spring Expedition. Båda expeditioner under 1999 följde Sydostkammen. Den 16 maj 2006 nådde skidåkaren och äventyraren Tomas Olsson toppen tillsammans med den norske extremskidåkaren Tormod Granheim. De skulle bli de första i världen att åka skidor utför den branta Norton Couloir på Everests nordsida. När de tagit sig ned till 8 500 meters höjd, föll Olsson när han firade ner sig för en 50 meter hög klippavsats i Norton Coulior. Den 20 maj stod det klart att Olsson omkommit vid fallet. Hans kropp hittades på 6 700 meters höjd. Tidigare på dagen den 16 maj nådde Martin Letzter och Olof Sundström toppen, som tionde och elfte svenskar, via Nordryggen, och åkte delvis skidor ner samma väg till ABC på nordsidan och blev därmed första svenskar att åka skidor nedför Mount Everest. Båda två deltog senare i sökarbetet efter Tomas Olsson. Den 26 november 2006 blev Sundström och Letzter de första i världen som åkt skidor ner för samtliga de sju berg som ingår i de så kallade Seven summits; den högsta bergstoppen i varje världsdel. De avslutade på Mount Vinson på Antarktis. Den 25 maj 2006 nådde Fredrik Sträng toppen, den första i hans projekt 7+7+7 där han inom sju månader besteg samtliga toppar i Seven summits. Den 20 maj 2011 besteg Annelie Pompe Mount Everest som tredje svensk kvinna, från nordsidan med hjälp av syrgas. Robin Trygg klättrade berget från sydsidan. Den 19 maj 2012 besteg Lars Sandelius och Petter Hidén-Rudander toppen från nordsidan, då 23 år och blev därmed den hittills yngste svensk att bestiga Mount Everest. Den 23 maj besteg Torbjörn Hällström toppen, han var då den äldste svensk som bestigit berget. Han nådde toppen mitt i natten klockan 03.00. Maria Granberg blev den 24 maj 2016 den fjärde svenska kvinnan att bestiga berget. Hon var andra svenska kvinna att bestiga berget från nordsidan, med syrgas. Den 16 maj 09:45 2018 besteg Björn Lindwall, 56 år och 97 dagar, bergets topp från nordsidan och är den äldste svensk som nått toppen. Bestigningen tog 38 timmar från North Col till toppen och tillbaka. Syrgas användes från 7500m. Insatsen finns registrerad i Himalayan Database av personal i Kathmandu. Den 18 maj 08.30 2018 besteg Per Sunnemark Mount Everest från sydsidan (Himalayan Database). Den 12 maj 2022 besteg Anna-Charlotta Persson, Öregrund, Mount Everest. Den 13 maj 2022 kl. 06:45 besteg Richard Ramberg, 34 år, Stockholm, Mount Everest via South Route. Richard Ramberg inträdde i nationalparken (Sagarmatha National Park) den 11 april 2022 kl. 09:00 och besteg alltså Mount Everest på mindre än 33 dagar (32 dagar 21 timmar och 15 minuter), vilket vid tidpunkten för bestigningen blev ett svenskt rekord. Bestigningen och rekordet har personligen kontrollerats av Billi Bierling från Himalayan Database. Richard Ramberg blev även den femte Typ 1-diabetikern i världen att bestiga Mount Everest, efter Josu Feijoo (2006, från Spanien), Will Cross (2006, från USA), Sebastian Sasseville (2008, från Kanada) och Taylor Adams (2019, från USA). Den 15 maj 2022 06.00 besteg David Klint, Lidingö, Mount Everest. Bestigningen gjordes via South route. Se även K2 Lista över berg Bergsbestigare Seven summits Ojos del Salado Kommentarnoter Referenser ''Denna artikel är delvis baserad på material från engelskspråkiga och tyskspråkiga Wikipedia Noter Tryckta källor Letters to the Editor, The American Statistician, Volym 36, nummer 1 (februari 1982), sidorna 64-67 JSTOR Externa länkar Webbkamera riktad mot Mount Everest från toppen av Kala Patthar (uppdaterar var femte minut) Om Mount Everest (Everestian) Berg 8000 meter över havet eller högre Berg i Kina 8000 meter över havet eller högre Bergstoppar i Himalaya Berg i Kina Berg i Nepal Berg i Tibet Seven Summits Wikipedia:Basartiklar WP:Projekt Kina


text: Monad (uttalas med kort å-ljud och långt a-ljud, det vill säga inte alls som ordet "månad") kan syfta på: Monad (filosofi) – hos pythagoréerna en odelbar enhet inspirerad av atomisterna, som utgör någots innersta väsen. Ur monaden skapas dyaden, som i sin tur ger upphov till siffror, siffror ger upphov till punkter, som ger upphov till linjer, som ger upphov till tvådimensionella figurer, som ger upphov till tredimensionella figurer, som ger upphov till kroppar, som ger upphov till elementen jord, vatten, eld och luft, ur vilka resten av världen är uppbyggd. Monaden var alltså roten till pythagoréernas kosmologi. (Källa: Diogenes Laertius bok Om kända filosofers liv och tankar.) Monad (gnosticism) – inom gnosticismen identisk med kristendomens högsta, andliga, egentliga Gud, som emanerat så kallade Eoner, par av lägre gudar, varav de två mest kända är Sophia och Jesus. Gnostikern Valentinus räknar hela 30 sådana eoner (par). Monad (icke-standardanalys) – ett element r i en icke-standardutvidgning Monad (funktionell programmering) – i funktionella programspråk en abstrakt datatyp som representerar olika typer av beräkningar. I/O-hantering kan vara implementerat som en monad för att på så sätt hindra att sidoeffekterna av interaktion med omgivningen sprider sig ut i den rent funktionella koden. Monadologi – ett koncept utvecklat av Gottfried Leibniz Se även Monoteism – dyrkan av en personlig gud med förnekande av andra gudars tillvaro Monoid – inom abstrakt algebra ett par


text: Monoteism (av grekiska monos, och teos, gud) är dyrkan av en personlig gud med förnekande av andra gudars tillvaro, till skillnad från mångguderi (polyteism) och dyrkan av en opersonlig allkraft (panteism). Vanligtvis förutsätts att den ende guden har skapat världen. Även människan antas ha skapats av den ende guden. I flera monoteistiska religioner sägs människan ha skapats till guds avbild. Här skiljer sig religionerna åt i det att människan antingen anses enbart andligen (i sin själ) vara guds avbild eller också guds avbild till både kropp och själ. Uppfattningen att gud efter skapelsen agerat i historien kallas teism, medan uppfattningen att han inte påverkat världen efter skapelsen kallas deism. Jämför även panteism, som innebär att världen är Gud och panenteism, vilket innebär att världen är en del av Gud. Det besläktade begreppet monolatri betyder att ett folk dyrkar en enda gud men accepterar tanken på att andra folk kan dyrka andra gudar. Flera monoteistiska religioner har först genomgått ett tillstånd av monolatri. Polyteism å sin sida är religiösa system med en (vanligen hierarkisk) mångfald av gudar med olika funktioner. Tidiga monoteistiska religioner, som ursprungligen var monolatriska, är zoroastrism, judendom och den soldyrkan farao Akhenaton införde i Egypten. Zarathustra och Akhenaton var förmodligen samtida med varandra. Moses anses inte vara en historisk person och judendomens monoteism kan vara en påverkan från zoroastrism på 500-talet f.Kr. Om judendomens, kristendomens och islams gud ska uppfattas som samma gud är en kontroversiell fråga. Hinduismen, som egentligen är en samling av närbesläktade religioner med de gemensamma nämnarna att de uppstått på den indiska subkontinenten och främst har sina anhängare bland dagens indiska folk, definieras ibland som polyteistisk. Många hinduer uppfattar emellertid de många gudarna som manifestationer av den enda guden och ses som medel för att förnimma denna svårgripbara och svårdefinierade gud. Det finns även monoteistisk hinduism där Vishnu betraktas som den ende guden och Krishna som dennes fulländade inkarnation eller avatar. Bhakti är detsamma som villkorslös monoteism. Monoteistiska religioner Ayyavazhi Bahá'í – De bahá'í-troende anser också att Gud är en, odelbar. Manifestationen (Zarathustra, Mose, Jesus, Muhammed, Abraham Bahá'u'lláh m.fl) är den fullkomliga människan; vanligtvis är hon Guds budbärare (fläckfria speglar som återger ljuset från den andliga solen), men i vissa ögonblick kan hon vara så uppfylld av Gud att de är ett på en själslig nivå.. Bhakti Cao Dai Drusisk religion Islam - Tawhid (arabiska) är ett begrepp inom islamisk troslära för tron på en odelbar gud. Judendom Kristendom – Den majoritet av de kristna som förespråkar treenighetsläran (trinitarisk teologi) hävdar att en och samma gud har tre inre värden eller egenskaper, och menar alltså att kristendomen är en monoteistisk religion. Judar, muslimer och antitrinitariska kristna anser däremot att en kristendom där Gud och Jesus bevisligen samtidigt befunnit sig på olika platser måste vara polyteistisk. Eftersom alla dessa religioner har egna skrifter med tolkningar av Jesu natur kan de trots allt erkänna Jesus som Guds sändebud och att Jesus lära i grunden är monoteistisk, dock feltolkad av majoriteten kristna. Engudsläran är inom kristendomen en mindre riktning som utgår från att Gud är odelbar och inte tre i en. Mandeism Rastafari Samaritansk religion Sikhism Yarsanism Zoroastrism – Zarathustra, som kan ha levt redan på 1600-talet f.Kr. anses ha vänt sig mot de många kulter med djuroffer och fruktbarhetsriter som förekom. Det tog många år innan han fick gehör för sin kamp mot vidskepelse och för monoteism, men när någon till slut lyssnade var det en kung i ett rike ganska långt ifrån Zarathustras hemtrakter. Mazdaism är ett namn för den väg som huvudfåran av zoroastrismen tog. Zoroastrismen är än i dag utpräglat monolatrisk. Folklig hinduism kan ha polyteistiska drag, men de fyra stora populära formerna av elithinduism kan ses monoteistiska, d.v.s. tillämpar bhakti. Dessa är: Vaishnavism Shaivism Shaktism Vedanta (eller Smarta sampradaya) Se även Akhenaton Dualism Teism Teologi Referenser Wikipedia:Basartiklar


text: Maranatarörelsen är en kristen pentekostal friförsamlingsrörelse. Ordet Marana'ta! är arameiska och betyder ungefär "Du vår herre, kom!". Det användes av de första kristna, särskilt i samband med nattvarden, som en bön om Jesu snara återkomst. År 1959 besökte pingstpastorn Donald Bergagård norska Maran Atas möten i Oslo. Han blev gripen av Maranataväckelsen och bestämde sig för att sprida den vidare i Sverige. År 1960 var han med om att bilda den första svenska maranataförsamlingen i Örebro. Flera spektakulära väckelsemöten runt om i Sverige samlade ett stort antal människor. Den omtalade sångarpredikanten Målle Lindberg landade till exempel i Örnsköldsvik hängande från en helikopter. Från början var rörelsen löst organiserad och 1967 splittrades den i olika riktningar. Donald Bergagård och Erik Gunnar Eriksson bröt med Stockholmsförsamlingen ledd av Arne Imsen. År 1968 fanns 15 maranataförsamlingar i Sverige, det största antalet under rörelsens historia. Året därpå hade det halverats till sju stycken. År 1981 fanns bara två församlingar kvar i den inre kretsen kring Imsen och tidningen Midnattsropet. Imsen var starkt polemisk mot alla andra trossamfund och församlingsrörelser än den egna. Han och hans anhängare bildade kommuniteter eller storfamiljer. De demonstrerade under många år från 1980-talet och framåt, senast 2004 och 2005, utanför Storkyrkan i Stockholm när Kärlekens mässa hölls där. Maranata anser att homosexuella handlingar strider mot den kristna läran (men inte att läggningen i sig är syndig). Maranatarörelsen är mot abort. De anser inte att evolutionen har hänt. Maranata förespråkar även att det ska vara tillåtet att aga sina barn eftersom de anser att Guds bud i det fallet står över lagen. I ett uttalande från Maranataförsamlingen i Stockholm 2016 angav man att rörelsen inte agar barn, men att man i sak ifrågasätter all lagstiftning med syfte att försvaga familjens roll i samhället. Litteratur Curt Dahlgren: Maranata. En sociologisk studie av en sektrörelses uppkomst och utveckling. Akademisk avhandling, , Bokförlaget Plus Ultra 1982 Torbjörn Aronsson, Maranata. Väckelse och samhällsförändring. 1960-tal till 1990-tal. 390 sidor. . Förlag EFS Budbäraren 2021. Källor Externa länkar Officiell webbplats Pentekostalism Religiösa organisationer bildade 1960


text: Metafysik är den gren inom filosofin som behandlar frågan om verklighetens grundläggande natur och försöker göra rationella utsagor om fundamentala drag hos allt varande. Metafysik handlar om sådant som vi inte kan uppfatta med våra sinnen, som finns bortom det fysiska, men detta är inte en tillräcklig definition. Från att ursprungligen ha varit ett mer väldefinierat ämne – som kan sägas ha haft "varande i sig" eller "första orsaker" som sitt studieämne – har det idag kommit att inkludera frågor som exempelvis viljans frihet, som förr inte skulle ha betraktats som en metafysisk fråga. Andra frågor som har behandlats inom metafysiken är Hur är naturen beskaffad?, Finns Gud?, Vilken är människans plats i universum? samt begrepp som existens, rum, tid och kausalitet. Denna utveckling av ämnet har gjort att det numera är mycket svårdefinierat, samtidigt som det finns ett förnyat intresse för dessa frågeställningar. Metafysik kritiseras ibland för att ta vid där vetenskapen slutar, den ses som utomvetenskaplig. Mot denna kritik framhålls att metafysik såsom filosofisk verksamhet kan bedrivas med försvarbara, rationella argument som inte motsäger utan tvärtom integrerar vetenskapliga fakta. Historia Det första genomarbetade metafysiska systemet anses vara Aristoteles "första filosofi". Termen "metafysik" härstammar från samlingsnamnet på fjorton av Aristoteles böcker. Aristoteles själv kände däremot aldrig till termen; böckerna fick sitt namn ungefär hundra år efter hans död då en sammanställare av Aristoteles skrifter benämnde dessa fjorton böcker "Ta meta ta physika", ungefär "det som kommer efter det fysiska". Tanken var troligen att man först skulle ha tagit sig igenom Aristoteles "fysik", det vill säga hans naturvetenskapliga böcker, innan man gav sig på "metafysiken". Med tiden blev det grekiska "ta meta ta physika" substantiverat till latinets "metaphysica". I det medeltida tänkandet hade metafysiken till uppgift att klargöra enheten mellan det immanenta och det transcendenta och sammanföll då i stor utsträckning med den naturliga teologin. Termen "metafysik" kom att beteckna både Aristoteles verk och ämnet för detta verk. I och med renässansens intåg började metafysiken som ämne förändras, framförallt av den gruppen filosofer som idag benämns rationalisterna. Christian Wolff delade upp ämnet i generell och speciell metafysik. Aristoteles metafysiska lära insorterades och likställdes med den generella versionen vari man studerade varandet ur varandets perspektiv. Inom den speciella versionen rymdes tre områden som dittills inte hade haft egna namn; kosmologi, rationell psykologi samt naturlig teologi. Det var vid den här tiden som termen "ontologi" dök upp, som ersättare för "metafysikens" gamla roll som studiet av "varande i sig", nu när metafysikens studieområde blivit så brett. Den generella metafysiken kan här ses som synonym med ontologin. I samband med Immanuel Kants filosofi utvecklades en deskriptiv syn på metafysiken. Kant ansåg att vi inte kan nå åt tinget i sig. Med andra ord, den objektiva verkligheten är för oss oåtkomlig. Han menade att vi ständigt bär på ett par begreppsliga glasögon som tolkar världen på ett speciellt sätt. En konsekvens av detta var att Kant skilde mellan transcendent metafysik och sin egen kritiska metafysik. Där den transcendenta metafysiken ämnade beskriva världen såsom den faktiskt är oberoende av oss, ville Kant inrikta studiet på våra egna begreppsliga ramar som tolkade världen åt oss. Metafysiska ämnen Varandets kategorier Vilka kategorier av entiteter som existerar har alltid varit en central fråga inom metafysiken. Aristoteles presenterade i sin text Kategorier de tio kategorier som han ansåg att allt varande sorterade under. Dessa tio var substans, kvantitet, kvalitet, relation, ställe/plats, tid, ställning, det att ha, handling och passivitet. Immanuel Kant presenterade även han ett system av tolv kategorier, indelade i fyra grupper. Senare kategorier har presenterats av Charles Sanders Peirce, Edmund Husserl, Wilfrid Sellars, Roderic Chisholm med flera. Egenskaper I diskussionen kring vad egenskaper är för något återfinns två huvudsakliga ståndpunkter; universalierealism samt nominalism. Universalierealister hävdar att egenskaper är abstrakta entiteter som de kallar för universalier. Denna syn hade bland andra Platon. Nominalisten däremot, hävdar att det enda som existerar är konkreta ting, även kallade partikulärer. Nominalismen har dock en rad olika svar på hur man till exempel ska förstå satser med så kallad abstrakt referens såsom "Mod är en dygd" där man tycks tala om något abstrakt. Exempel på inriktningar är metalingvistisk nominalism, spartansk nominalism samt tropteori. Modalitet Modalitet är en egenskap hos språkliga satser med avseende på deras förhållande till sanning. Det finns en viktig distinktion mellan alla sanna satser, den mellan dem som kan vara (eller kunde ha varit) falska och de som inte kan vara falska. Samma distinktion finns hos falska satser. Det som skiljer satserna åt är deras modalitet. Man talar inom metafysiken om nödvändigt- respektive kontingent sanna eller falska satser. Ett annat sätt att uttrycka detta på är att tala om möjliga världar. En sats är nödvändigt sann om den är sann i alla tänkbara möjliga världar och kontingent sann om det finns någon värld där den är falsk. Fri vilja Ofta kontrasterar man tanken om en fri vilja mot determinismen, två begrepp som inte nödvändigtvis står i konflikt med varandra. Förenlighet mellan dessa kallas kompatibilism. Den riktning av deterministiska tänkare som anser att en deterministisk värld inte är kompatibel med en fri vilja värd namnet kallas ofta för inkompatibilism, eller hård determinism; motsatsen kallas då naturligt mjuk determinism. Enligt dessa är vår vilja, precis som allt annat, orsaksbestämd. Kausalitet Kausalitet, det vill säga orsak och verkan, är något som vi vardagligen betraktar som självklart. Idén om ett orsakssamband har dock ifrågasatts på empiristiska grunder främst av den skotska 1700-talsfilosofen David Hume. Kritik Ämnet metafysik har fått utstå mycket stark kritik, särskilt under 1900-talet. Kritiken har kommit i olika skepnader varav den allra starkaste troligtvis är den som formulerades av den logiska positivismens anhängare. Enligt vissa av dessa, exempelvis Alfred Jules Ayer, är metafysiska utsagor inte bara svåra att bevisa eller ens falska, de är meningslösa. Mindre kraftig kritik har inriktat sig på metafysikens kunskapsteoretiska problem; hur kan man bevisa påståenden om de inte kan hanteras av vetenskapen? Referenser Loux, Michael J., Metaphysics, a contemporary introduction, (2006), Uppslagsordet Metaphysics från Stanford Encyclopedia of Philosophy