text: Kelter är en i historiskt och arkeologiskt syfte använd benämning på flera besläktade folkstammar av indoeuropeiskt ursprung med utbredning över större delen av nordvästra Europa, samt delar av den Iberiska halvön, Balkan, och Mindre Asien kring årtusendet före Kristus och framåt. Kelterna utvecklade en högtstående kultur som, tillsammans med den grekiska och romerska, utgjorde grunden till den tidiga medeltiden i Europa. Det keltiska kulturella arvet återfinns idag främst hos etniska grupper i de keltiska nationerna (Irland, i Wales, Skottland, Bretagne och Cornwall). Namn och terminologi Antika Den första kända användningen av namnet 'kelter' – som Κελτοί (Keltoi) på forntida grekiska – gjordes av den grekiska geografen Hekataios från Miletos 517 f.Kr., när han skrev om ett folk som bodde nära Massilia (nuvarande Marseille), i södra Gallien. Under det femte århundradet f.Kr. skrev Herodotos om Keltoi att de bodde vid Donaus källa längst västerut i Europa. Keltois etymologi är oklar. Möjliga rötter inkluderar indoeuropeiska *kjel 'att gömma sig' (ses även i fornirländska ceilid), *kjel 'att värma' eller *kel 'att föremål'. Ordet kan komma från det keltiska språket. Lingvisten Kim McCone stöder denna uppfattning: han anför att Kelt- finns i namnen på flera forntida galler som Celtillus, far till Vercingetorix. Han föreslår att det betydde folket eller ättlingarna till "den dolda" och noterar att gallerna hävdade härkomst från en underjordisk gud (enligt Caesars Commentarii de Bello Gallico) och kopplar den till den germanska Hel. Andra ser det som ett namn som grekerna skapade. Till de senare hör lingvisten Patrizia de Bernardo Stempel, som föreslår att det betydde "de långa". Under det första århundradet f.Kr. rapporterade Julius Caesar att gallerna kallade sig "kelter", latin: Celtae, på sitt eget språk. Således, oavsett om det gavs till dem av andra eller inte, användes det av kelterna själva. Den grekiske geografen Strabon, som skrev om Gallien mot slutet av det första århundradet f.Kr., hänvisar till rasen som nu kallas både gallisk och galatisk, även om han också använder Celtica som ett annat namn för Gallien. Han rapporterar om keltiska folk i Iberien också och kallar dem Celtiberi och Celtici. Plinius den äldre noterade användningen av Celtici i Lusitania som ett stamnamn, vilket epigrafiska fynd har bekräftat. Ett latinskt namn för gallerna, Galli (pl.), kan komma från ett keltiskt namn, kanske inlånat till latin under den keltiska invasionen av Italien från början av femte århundradet f.Kr. Dess rot kan vara det proto-keltiska ordet *galno, vilket betyder kraft, styrka (varifrån gammal-irländskans gal "djärvhet, grymhet", walesiska gallu att kunna, makt kommer). Det grekiska namnet Γαλάται (Galatai, latiniserat Galatae) har troligen samma ursprung, men betecknar de galler som invaderade sydöstra Europa och sedan bosatte sig i Galatien. Suffixet -atai kan vara en grekisk böjning. Lingvisten Kim McCone föreslår att det kommer från Protokeltiskans *galatis (vildsint, rasande) och ursprungligen inte var ett namn på folket utan ett namn för unga krigarband. Han skriver Om gallernas första inverkan på Medelhavsvärlden främst var en militär som vanligtvis involverar hårda unga * galatīs, skulle det ha varit naturligt för grekerna att tillämpa detta namn för den typ av Keltoi som de vanligtvis stötte på. Klassiska författare kallade inte invånarna i Storbritannien och Irland Κελτοί (Keltoi) eller Celtae och vissa forskare använder inte termen för invånarna under järnåldern på dessa öar. Men de talade keltiska språk, delade andra kulturella drag och den romerska historikern Tacitus säger att britterna liknade gallerna i seder och religion. Moderna Kelt är ett modernt engelskt ord, som först användes 1707 i Edward Lhuyds skrift Archaeologia Britannica; An account of the languages, histories, and customs of the original inhabitants of Great Britain., som publicerades i slutet av sjuttonhundratalet och gav akademisk uppmärksamhet åt språken och historien hos de tidiga keltiska invånarna i Storbritannien. Keltiska hänvisar till en språkfamilj och betyder mer allmänt "av kelterna" eller "i kelternas stil". Flera arkeologiska kulturer anses keltiska, baserade på unika uppsättningar artefakter. Kopplingen mellan språk och artefakt stöds av närvaron av inskriptioner. Den moderna idén om en keltisk kulturell identitet eller "kelticitet" fokuserar på likheter mellan språk, konstverk och klassiska texter och ibland också materiella artefakter, social organisation, hemland och mytologi.Tidigare teorier ansåg att dessa likheter tyder på ett gemensamt ursprung för de olika keltiska folken, men nyare teorier hävdar att de återspeglar ett gemensamt kulturellt och språkligt arv mer än ett genetiskt. Keltiska kulturer verkar ha varit olika, med användningen av ett keltiskt språk som det viktigaste de hade gemensamt. Idag hänvisar termen keltisk i allmänhet till språken och kulturerna i Irland, Skottland, Wales, Cornwall, Isle of Man och Bretagne; även kallade de keltiska nationerna. Det här är de regioner där keltiska språk fortfarande talas i viss utsträckning. De fyra språken är moden iriska, skotsk gaeliska, kymriska och bretonska; plus två nyligen återupplivade, korniska (ett brittiskt språk) och Manx (ett goideliskt språk). Det finns också försök att rekonstruera kumbriska, ett brittiskt språk i norra Storbritannien. Keltiska regioner på det europeiska fastlandet är de vars invånare hävdar ett keltiskt arv, men där inget keltiskt språk överlevt. Dessa omfattar västra Iberien, dvs. Portugal och norra centrala Spanien (Galicien, Asturien, Kantabrien, Kastilien och León, Extremadura). Kontinentala kelter var det keltisktalande folken på det europeiska fastlandet och insulära eller ökelter är de keltisktalande folken på de brittiska och irländska öarna och deras ättlingar. Kelterna i Bretagne hämtar sitt språk från migrerande insulära kelter från Storbritannien och därför kallas de ökelter. Klassificering Idag anser den arkeologiska vetenskapen att det är osäkert hur väl sammanhållen den keltiska kulturen verkligen var, och ifall det existerade en kulturell gemenskap mellan de folk som i antika grekiska och romerska texter kallas för kelter eller om detta är en modern efterhandskonstruktion. Argumenten mot keltisk enhet Det existerar en rad olika kända stammar med egna namn som av en eller annan anledning inordnats i den keltiska kulturen av historieskrivare under antiken. Greker och romare kallade inledningsvis alla folkslag i Europa norr om Alperna för kelter och alla folk norr om Balkan och Svarta Havet för skyter. Grekerna och de tidiga romerska författarna skilde alltså till exempel inte mellan kelter och germaner. Poseidonios av Apemia (levde 2:a–1:a århundradena f.Kr.) är den förste som kallar folken som bor norr om Rhen för germaner och detta begrepp övertas sedan av bland andra Julius Caesar. En av kritikerna till begreppet "kelter" är Simon James vid British Museum i boken The Atlantic Celts - Ancient People Or Modern Invention?. Han menar att begreppet Kelt är ett konstruerat begrepp från 1800-talet och inte har några rötter i den forntida kulturen. Han menar vidare att föreställningen om att kelterna invaderade de brittiska öarna är felaktig och att arkeologiska belägg saknas för detta. Invånarna på de brittiska öarna var inte en keltisk nation eller ett folk som hade invaderat öarna. De hade bara svaga etniska förbindelser till kelterna på det europeiska fastlandet. Det förhistoriska samhället och dess förändringar har av arkeologer ofta förklarats med invasioner från utlandet. Detta grundas i att primitiva samhällen skulle vara oföränderliga i sig själva. De arkeologiska lämningarna från järnålderns Storbritannien har inte så stora likheter med de keltiska områdena på kontinenten. Han argumenterar också mot de saxiska invasionerna på 5:e och 6:e århundradet e.Kr. Han menar att föreställningar om en nationell etnisk identitet började först som ett svar på vikingarnas invasioner på niohundratalet och att befolkningen trots detta förblev i stort sett opåverkade av nationalismen. Ett av hans huvudsakliga argument är att kelt är ett modernt begrepp, se vidare Pan-kelticism. Möjlig invasion av Atlantöarna Traditionellt menade forskningen att kelterna invaderade Atlantöarna. Man grundade detta på identiska stamnamn i Storbritannien och på europeiska fastlandet. Moderna språkstudier har visat att de inhemska språken i Storbritannien och iriska är nära besläktade med de förhistoriska gallernas språk. Artefakter hittade i England och på Irland visar på förbindelser till den kontinentala keltiska världen. Alla tre områdena har den karakteristiska "La Tène-konsten" med böjda linjer och stiliserade ansikten av människor och djur. Tonvikten av fynd är också vapen, fästningar och krigföring i alla tre områdena. Historiska dokument visar på religiösa likheter. Dessa likheter mellan folken på Atlantöarna och på det galliska fastlandet har gjort att de förhistoriska britterna och irländarna traditionellt har betraktats som kelter. De arkeologiska fynden har tolkats som att kelterna anlände till öarna i flera vågor av invandringar under främst järnåldern. Under 1900-talets slut tolkade forskare inte längre de arkeologiska fynden som bevis på en keltisk invasion av Atlantöarna. De såg fynden som bevis för kontakt mellan samhällen i Storbritannien och de kontinentala kelterna. Med ny teknik har nya typer av arkeologiska data samlats in. Nya data har gett en ny förståelse för järnåldern. Hade keltiska invandrare ersatt den inhemska befolkningen på Atlantöarna under järnåldern, skulle fynden ha sett annorlunda ut. Fynden skulle ha visat på relikter (kvarlevor) som haft stora likheter med fynd från de områden i Tyskland och Frankrike, som anses vara det ursprungliga keltiska hemlandet. Bevis i form av jordbrukstekniker skulle också ha överförts av invandrare, liksom religiösa ritualer och kulturella seder i hemlandet på fastlandet, såsom begravningsritualer. De rektangulära hustyperna som är väl kända från kontinenten saknas helt på öarna. Spår av denna typ har hittats på andra platser där historiska texter berättar om keltiska invasioner, men de är okända i Storbritannien och på Irland. Men forskningen visar på att folket på de brittiska öarna har haft flitiga kontakter med kelterna på fastlandet. Typer av föremål som svärd, delar av vagnar och smycken och öarnas konstnärliga stil från yngre halvan av järnåldern har stora likheter med fastlandets kelter i Europa, men de är inte identiska. Tolkningar från slutet av 1900-talet av dessa skillnader menar att befolkningen på öarna troligen inte invandrat från fastlandet, utan att befolkningen är den ursprungliga befolkningen från bronsåldern på de brittiska öarna. Människorna på de brittiska öarna hade kontakter under järnåldern med kelterna från Gallien och med tiden har deras kultur blandats med likheter som följd. Keltisk mytologi När den keltiska kulturen nådde sin största utsträckning bodde keltiska stammar i större delen av Väst- och Centraleuropa, men de var varken politiskt förenade eller hade ett gemensamt centrum för ett enhetligt kulturellt inflytande. Resultat var mångfald var stor variation i trosutövningen, även om guden Lugh (Lugus latin) förekommer i hela den keltiska världen om blir senare en irisk sagohjälte. Platsen dit de döda kom kallades Tir inna beo (De levandes land, beo = levande), ett paradis där sjukdom och ålderdom inte existerade, där musik strömmade upp ur marken och mat och dryck dök upp i magiska kärl. Detta land fanns överallt: i havet, under jord, i grottor, skogar och sjöar. Guden Lugh plockade upp sitt svärd Frecraid (= The Answerer) där. Keltiska gudar bodde på platser med andliga upplevelser: lundar eller dolda sjöar i heliga skogar. Offer är kända från Sequana (källan till Seine), Llyn Cerrig Bach på Anglesey, Segais-brunnen vid källan till Boyne och källan vid Carrawburgh vid Hadrianus mur, som var en helig plats för gudinnan Coventina. Mer än fyra hundra namn är kända för keltiska gudar, och en gud kan stå för allt heligt. Vissa djur var heliga, såsom oxar (till och med avbildade med tre horn), rådjur, vildsvin, hästar, harar och gäss, medan mänskliga huvuden representerade en djupt andlig symbolik med en viktig plats i keltiska myter och bilder. Allt detta förknippas idag med kelter; men om kelterna härstammade från kulturerna som uppförde Stonehenge och andra megalitiska monument längs Atlantkusten är mera osäkert. Tusentals år skilde kelternas troslära från den megalitiska kulturarvet. Åskguden kallades Taranis. Benämningen är språkligt släkt med den germanska guden Tor. Marcus Annæus Lucanus nämner Taranis som en av de tre gudarna som kelterna offrade människor till. Cernunnos (= den behornade) är det vanliga namnet på en figur med horn, djurens härskare, avbildad på Gundestrupkitteln. Hans namn har bevarats på endast ett ställe känt idag, den ”Pilier des Nautes” från 100-talet e.Kr som hittades under Notre Dame 1711. De flesta keltiska gudar verkar ha varit genii locorum, lokala gudar eller stamgudar, och endast ett fåtal av gudarna dyrkades över större områden. Från det bevarade källmaterialet om keltisk mytologi kan man se större likheter över skilda områden, som tyder på mer enhet i den keltiska gudarnas värld än man tidigare trott. Kelterna idag Argumenten för keltisk enhet Man kan alltså inte ta för givet att det verkligen finns något som verkligen svarar mot begreppet kelter under antiken. Det finns dock en del tecken som tyder på att de stammar vi vet existerade hade en välutvecklad sammanhållning och medvetenhet om en kulturell gemenskap mellan stammarna. Till exempel är de språkliga likheterna mellan vitt skilda delar av utbredningsområdet påtagliga. Eusebius Hieronymus identifierade på 300-talet att folket som bodde i Galatien i Mindre Asien talade samma keltiska dialekt som han hört talas av treverer, en keltisk stam boende i området kring dagens Trier, i Tyskland. Det existerar få bevarade skriftliga källor från kelterna själva, utom från senare irländska och walesiska författare. Den iriska keltiska skriften, Ogam, har bevarats enbart i form av korta och ofta fragmentariska textavsnitt. Studiet av keltisktalande gruppers utbredning får ske genom ortnamn, personnamn och inskrifter som ibland kan vara svåra att datera. Det finns däremot bevis för utvecklade långväga handelsförbindelser med rikliga arkeologiska fynd. Särskilt fynden av likartade kultföremål och stora stilistiska likheter i ornamentering av föremål antyder en kulturell gemenskap. Det faktum att citatet från Caesar och även andra källor visar att i alla fall en del kelter verkligen kallade sig själv för kelter, talar alltså för uppfattningen att det fanns en keltisk kulturell identitet. Kelterna har varit uppdelade på många olika stammar och folk, men dessa verkar delvis ha varit medvetna om sin kulturella enhet. Olika teorier om kelternas ursprung Urnefält-Hallstatt teorin Den vanliga uppfattningen under större delen av nittonhundratalet är att kelterna och det proto-keltiska språket uppstod ur urnefältskulturen i Centraleuropa omkring 1000 f.Kr. och spred sig västerut och söderut under de följande hundra åren. Urnefältskulturen var framträdande i Centraleuropa under slutet av bronsåldern, cirka 1100 f.Kr. till 700 f.Kr. Spridningen av järntillverkningen ledde till att Hallstattkulturen (cirka 800 till 500 f.Kr.) utvecklades ur urnefältskulturen i en bred region norr om Alperna. Hallstattkulturen utvecklades till Latenekulturen från cirka 450 f.Kr. Latènekulturen kom att identifieras med keltisk konst. 1846 grävde Johann Georg Ramsauer de första gravarna på ett gammalt gravfält med utmärkande gravgods i Hallstatt, Österrike.Begravningarna daterades till ungefär den tid då kelter nämns nära Donau av Herodotos, drog Ramsauer slutsatsen att gravarna var keltiska. Liknande platser och artefakter hittades över ett stort område, som fick namnet Hallstattkulturen. 1857 upptäcktes den arkeologiska boplatsen La Tène i Schweiz. Den stora mängden av artefakter från La Tene hade utmärkande stil. Föremål av samma La Tene stil hittades på andra håll i Europa, ofta på platser där så kallade kelter var kända för att ha bott och tidiga keltiska språk kunde verifieras. La Tene-kulturen associerades med kelterna. Forskare på 1870-talet började betrakta La Tène fynd som kelternas arkeologiska uttryck. Detta kulturområde invaderades av det romerska riket, men spår av La Tène-stil fanns kvar i gallo-romerska artefakter. Urnefält-Hallstatt teorin började utmanas under det senare nittonhundratalet. Då accepterades att de äldsta kända keltiska språkinskriptionerna var de Lepontiska från sjätte århundradet f.Kr. och sedan de keltoiberiska från andra århundradet f.Kr. Dessa hittades i norra Italien och Iberien, och inget av områdena var en del av Hallstatt- eller Latenekulturerna vid den tiden. Urnefält-Hallstatt teorin baserades delvis på forntida grekisk-romerska skrifter, såsom Herodotos, som placerade kelterna vid Donaus källa. Stephen Oppenheimer visade att Herodotos tycktes tro att Donau rann upp nära Pyrenéerna, vilket skulle placera de gamla kelterna i en region som är mer överens med senare klassiska författare och historiker (dvs. i Gallien och Iberien). Teorin baserades också delvis på överflödet av inskriptioner med keltiska personnamn i östra Hallstattregionen (Noricum). Patrick Sims-Williams noterar dock att dessa dateras till den senare romerska eran och säger att de belägger bara en relativt sen bosättning av en keltisktalande elit. Kelter från den Atlantiska kusten I slutet av 1900-hundratalet började Urnefält-Hallstatt teorin kritiseras av vissa forskare, vilket grundades i nya arkeologiska fynd. Med kelter började man mena grupper som talade keltiska språk snarare än en kultur eller etnisk grupp. En ny teori föreslog att keltiska språk uppstod tidigare, längs Atlantkusten inklusive Storbritannien, Irland, Armorica och Iberia, långt innan bevis på keltisk kultur finns i arkeologin. Myles Dillon och Nora Kershaw Chadwick menade att keltisk bosättning på de brittiska öarna kan dateras till Klockbägarkulturen under koppar- och bronsåldern (från cirka 2750 f.Kr.). Martín Almagro Gorbea föreslog 2001 också att keltiska uppstod under 3:e årtusendet f.Kr. Spridningen av klockbägarkulturen förklarade kelternas stora spridning i hela Västeuropa, liksom variationen hos de keltiska folken. Med ett tvärvetenskapligt tillvägagångssätt granskade Alberto J. Lorrio och Gonzalo Ruiz Zapatero och byggde sedan vidare på Almagro Gorbeas arbete för att presentera en modell för ursprunget till keltiska grupper på Iberiska halvön och föreslog en omprövning av betydelsen av ordet keltisk. John T. Koch och Barry Cunliffe har utvecklat denna teori om kelternas ursprung från atlantkusten. De menar att det proto-keltiska språket uppstod längs Atlantkusten och var lingua franca för det atlantiska nätverket under bronsåldern, som senare spred sig inåt landet och österut. Senare föreslog Cunliffe att proto-keltiska hade uppstått i Atlantzonen ännu tidigare, cirka 3000 f.Kr., och spridit sig österut med Klockbägarkulturen under det följande årtusendet. Hans teori bygger nu delvis på glottokronologi, spridningen av gamla keltiska ortnamn och tesen att det tartessiska språket var ett keltiskt språk. Förslaget att Tartessian var ett keltiskt språk avvisas allmänt av lingvister. De flesta anser att det är oklassificerat. Kelternas ursprung från Gallien Keltologen Patrick Sims-Williams konstaterade 2020 i An Alternative to Celtic from the East and Celtic from the West att i nuvarande tid är kelter främst en språklig etikett. I sin teori hävdar han att det protokeltiska språket inte har sitt ursprung i Centraleuropa eller vid Atlanten, utan istället mellan dessa två regioner. Han föreslår att det uppstod som en egen indoeuropeisk dialekt under det andra årtusendet f.Kr. Ursprungsplatsen var förmodligen någonstans i dåvarande Gallien, nu centrala Frankrike. Språket spred sig i olika riktningar och med olika hastigheter under det första årtusendet f.Kr. Sims-Williams menar att detta gör att den problematiska och inte så troliga idén, att keltiska talades över ett stort område under mycket lång tid, men ändå undvek stora dialektala splittringar, och det placerar keltiska ganska nära Italien, vilket passar med uppfattningen att italiska och keltiska var nära besläktade. Lingvistiska källor Urkeltiska språket (Protokeltiska) dateras vanligen till sen bronsålder. De tidigaste bevarade spåren av keltiska språk är de Lepontiska inskrifterna i Gallia Cisdalpina (Norra Italien),varav de äldsta är äldre än La Tene-perioden. Andra tidiga inskriptioner från tidig La Tene-tid i området runt Marseille, är skrivna på galliska som skrevs med det grekiska alfabetet till den romerska erövringen. Keltoiberiska inskrifter som använder sin egen skrift kommer senare omkring 200 f.Kr. Lämningar av ö-keltiska språk finns först från omkring 400 e Kr. i form av primitiva iriska Ogham-inskriptioner. Förutom epigrafiska källor är information om tidiga keltiska ortsnamn viktiga i språkstudiet och för historiska studier av kelternas utbredning. Genetiska källor Arnaiz-Villena et al. (2017) visade att keltiskt relaterade populationer vid den europeiska Atlantkusten (Orkneyöarna, skotska, irländska, britter, bretoner, basker, galicier) delade ett gemensamt HLA-system. Annan genetisk forskning stöder inte att dessa olika populationer är genetiskt besläktade utöver det faktum att de alla är västeuropéer. Tidiga europeiska bönder bosatte Storbritannien (och hela Nordeuropa) under den yngre stenåldern; Men nyare genetisk forskning har funnit att mellan 2400 och 2000 f.Kr. ersattes över 90 % av brittiskt DNA av DNA från den europeiska stäppbefolkningen vars migration förde stäppbefolkninsgens DNA bland annat R1b-haplogruppen till västra Europa. Modern autosomal genetisk klustring är ett bevis på detta faktum, eftersom både brittiska och irländska prover från både modern befolkning och järnåldern befolkning genetiskt står mycket nära andra nordeuropéer. Detta gäller i mindre utsträckning galicier, basker eller populationer från södra Frankrike. Sådana fynd har till stor del ersatt teorin om att det finns en betydande genetisk koppling mellan de atlantiska befolkningarna (utöver att vara västeuropéer) det vill säga mellan de olika keltiska folken i det atlantiska området. Arkeologiska källor Uppfattningen att Hallstatt- och La Tène-kulturerna inte bara kunde ses som kronologiska perioder utan som kulturgrupper, som består av människor av samma etnicitet och språk, utvecklades i slutet av 1800-talet. I början av 1900-talet hade Gordon Childe, vars teori var påverkad av Gustaf Kossinnas skrifter, uppfattningen att dessa kulturgrupper skulle i rasmässiga eller etniska termer. Allt eftersom 1900-talet fortskred blev den etniska tolkningen av La Tène-kulturen starkare förankrad, och alla fynd av La Tène-kulturen och ofta även flatmarksgravfält i Mellaneuropa kopplades till kelterna och det keltiska språket. I olika akademiska ämnen framställdes kelterna som ett centraleuropeiskt järnålderskultur, främst inom kulturerna Hallstatt och La Tène. Arkeologiska fynd från Halstatt- och La Tène-kulturen var närmast frånvarande i Iberia, sydvästra Frankrike, samt norra och västra Storbritannien, södra Irland och Galatien. Dessa keltiska områden hade inga bevis för en kultur som den i Centraleuropa. Det är svårt att hävda att de iberiska kelternas ursprung kan kopplas till dessa kulturer eller den föregående Urnfield-kulturen. Detta har resulterat i en teori med protokelter och en process av spridande sav keltiskt språk med ursprungliga rötter i bronsålderns klockbägarekultur. La Tène-kulturen utvecklades och blomstrade under den sena järnåldern (från 450 f.Kr. till den romerska erövringen under första århundradet f.Kr.) i östra Frankrike, Schweiz, Österrike, sydvästra Tyskland, Tjeckien, Slovakien och Ungern. Den utvecklades ur Hallstatt-kulturen utan något avbrott. Drivkraften var ett stort inflytande från medelhavsområdets grekiska och senare etruskiska civilisationer. Kulturens centrala bosättningar flyttade under 300-talet. Den västra La Tène-kulturen motsvarar det historiska keltiska Gallien. Om detta innebär att hela La Tène-kulturen kan beskrivas som ett enat keltiskt folk är svårt att bedöma. Arkeologer har flera gånger kunnat konstatera att språk och materiell kultur inte nödvändigtvis löper parallellt. Frey noterar att på 400-talet var inte begravningssederna i den keltiska världen enhetliga, snarare hade lokala grupper sina egna övertygelser, vilket, som en konsekvens, också gav upphov till distinkta konstnärliga uttryck. Även om La Tène-kulturen förvisso är förknippad med gallerna, kan fynd av La Tène-artefakter bero på kulturell kontakt med varuutbyte och innebär inte alltid att keltiska talades i området. Kelterna och den antika världen Keltidska invasioner i medelhavsområdet Omkring 390 f. Kr. plundrades Rom av keltiska stammar, men de blev besegrade och drevs till andra sidan av Appenninerna och bosatte sig i Podalen, som romarna sedan benämnde Gallia Cisalpina, dvs Gallien på denna sidan av Alperna. Detta område har de äldsta lämningarna av keltiska språk i de Lepontiska inskrifterna, Vandrande keltiska grupper möjligen med inslag av germaner och andra folk invaderade Balkanhalvön, och år 279 f.Kr angrep de Delfi. Kelterna blev senare besegrade och drabbades av stora förluster, men delar av de keltiska angriparna fortsatte sin vandring in i det nuvarande Turkiet, där de bosatte omkring platsen för det nuvarande Ankara det forntida Galatien. Andra grupper av kelter flyttade sannolikt mot nordväst i Europa från Centraleuropa, även om det inte är dokumenterat i historiska källor. Romersk källor ger belägg för en bosättning av keltiberer i Spanien, och på den Iberiska halvön finns också inskrifter med spår av olika keltiske dialekter. Det förklaras som ett resultat av tidliga, inte registrerade, keltiska invasioner av den äldre forskningen medan teorin om kelter från väst ser detta som den keltiska kulturens kärnområde. Historiska antika källor Den grekiske historikern Ephorus av Cyme i Mindre Asien, som skrev på 300-talet f.Kr., trodde att kelterna kom från öarna utanför Rhens mynning och drevs bort från sina hem av frekvensen av krig och den våldsamma uppgången av havet. Polybius publicerade i sin historia om Rom omkring 150 f.Kr. där han beskriver galler i Italien och deras konflikt med Rom. Pausanias på 200-talet e.Kr. skriver att gallerna ursprungligen kallades kelter och att de bor i den mest avlägsna regionen av Europa vid kusten av ett enormt tidvattenhav. Poseidonios beskrev de södra gallerna omkring 100 f.Kr. Även om hans ursprungliga verk är förlorat, använde senare författare som Strabon det. Strabon som skrev i början av 1:a århundradet e.Kr. om Storbritannien och Gallien samt Hispana, Italien och Galatien. Caesar skrev mycket om kelterna i sina skildringar av de galliska krigen 58–51 f.Kr. Diodorus Siculus skrev om kelterna i Gallien och Storbritannien i sin historia. Diodorus Siculus och Strabon antyder båda att hjärtat av folket som de kallar kelter fanns i södra Gallien. Före upptäckterna vid Hallstatt och La Tène ansågs det allmänt att det keltiska centrumet var i södra Gallien. Romarnas inflytande på de keltiska kulturerna Under de sista tre århundradena f. Kr. erövrade det romerska riket långsamt de keltiska områdena på det europeiska fastlandet, med undantag för områden norr om Rhen och Donau. Dessa områden övertogs senare av germanerna. På de flesta ställen överlevde det keltiska språket inte romaniseringen, och i dessa områden kom befolkningen att tala dialekter av latin som föregår de romanska språk vi känner idag. I Storbritannien ockuperade romarna ett territorium som idag är England och Wales. Det keltiska språket och kulturen förlorades bara i den östra delen av Storbritannien, medan den västra delen behöll sitt ursprungliga språk. På norra delen av ön, framför allt i de skotska högländerna, fortsatte självständigheten och det romerska inflytandet var litet. Irland invaderades aldrig men blev tidigt kristnat och den keltiska kulturen formades av mötet med den kristna religionen. Romanisering Under Caesar erövrade romarna det keltisk Gallien och från Claudius behärskade det romerska imperiet även största delen av Britannien. Den romerska provinsförvaltningen i dessa områden avspeglade tidigare stamområden och arkeologiska fynd talar för att den infödda befolkningens deltagande i de lokala i den regionala förvaltningen. De erövrade folken under romerskt välde blev romaniserade och tog till sig romerska seder och traditioner. Keltisk konst hade redan tidigare tagit till sig klassiska influenser, och bevarade galloromerska föremål har klassisk prägel eller håller fast vid äldre tradition trots att de har mindre romerska drag. Det romerska styret över Gallien, och i mindre utsträckning över Britannien, ledde fram till en romersk-keltisk synkretism. På kontinenten ledde utvecklingen till ett skifte av språk till vulgärlatin medan kelterna på öarna behöll sitt språk. Det fanns också kulturella influenser från den galliska befolkningen till den romerska, särskilt på det militära området och framför allt vad gäller kunskaper om hästar. Gallerna tjänstgjorde ofta i det romerska kavalleriet. Romarna började använda det keltiska ryttarsvärdet, spatan, och Epona, den keltiska hästgudinnan. Atlantöarna efter den romerska tiden När det romerska rikets nedgång började på 3:e århundradet e. Kr. uppstod en ny grupp, pikterna, i högländerna. De var ett hot mot den romerska fronten från norra sidan, medan en irländsk grupp, skoter plundrade västkusten och de germanska anglerna och saxare plundrade östkusten. På 400-talet e.Kr. föll det romerskt styrda Storbritannien, och anglosaxarna invaderade området och bosatte sig i öster och bildade grunden för ett germanskspråkigt England. De inhemska brittiska grupperna, som de kallade walesiska, tvingades längre västerut till det som senare blev Wales och Cornwall. Irländska skoter bosatte sig på västkusten, som så småningom tog sitt namn från dem och blev Scotia. Irländarna tog slavar i sina räder som fördes till Irland. En av dessa slavar var Saint Patrick, som var en av missionärerna som kristnade Irland 300-talet och 400-talet. Några av britterna som bodde i sydvästra Storbritannien flyttade över till Armorica (nu Bretagne) i västra Gallien samtidigt som Gallien blev det frankiska riket på 500- och 600-talen. Armorica hade varit en del av den romerska provinsen Gallia Lugdunensis, men till skillnad från resten av Gallien blev området aldrig helt romaniserat. Området kallades då Bretagne, och britterna, senare kallade bretoner, kristnade områdets invånare. Tidigmedeltida keltiska kulturer på atlantkusten Bretagne blev ett självständigt kungarike på 900-talet, men på 1000-talet blev det ett hertigdömen i Frankrike, och när den centraliserade kungamakten växte sig stark på 1500-talet avtog Bretagnes självständighet. Politiskt absorberades Bretagne av Frankrike1532. Under de följande århundradena blev franska alltmer utbredd i den östra delen av Bretagne på bekostnad av det tidigare keltiska språket. I Skottland dominerade gaelisktalande kungar i norra och sydvästra delen av landet. Angler dominerade i sydost, där skottar, en germansk dialekt närbesläktad med fornengelska, talades. Gradvis ledde krig mellan de olika mindre kungadömena 843 till enandet av ett rike som idag är Skottland. Under 800- och 900-talen attackerade vikingarna Atlantöarna, men de vikingar som bosatte på öarna assimilerades till stor del. Efter den normandiska erövringen av England 1066 följde erövringen av Wales, som hade varit under ökande engelskt inflytande från 900-talet. Henrik III av England förenade Wales politiskt med England mellan 1236 och 1243. Mycket av den ursprungliga walesiska kulturen försvann under dessa år. Erövringen innebar också normandiskt inflytande i Skottland och på Irland, med Henrik II som invaderade landet på 1100-talet. Under hela 1300-talet lyckades anglonormanderna etablera sig fast i Irland, antingen genom att alliera sig med eller förtrycka de infödda klanerna. Från normandernas tillkomst gjordes försök att undertrycka keltisk kultur i större eller mindre utsträckning, och keltiska talades inte längre bland makthavarna. Samhället Klasser Kelterna var i huvudsak bönder och innehade stora hjordar med bland annat hästar, får och kor, varför de mätte sin rikedom i boskap. Krigare, som räknades till den mäktiga överklassen, ägde det mesta av jorden och boskapen. Enligt folkets hierarki stod hantverkarna under krigarna. De keltiska hantverkarna var särskilt skickliga på att bygga transportfordon, vapen och andra krigstillbehör. Småbönder och slavar var det lägst rankade folket bland kelterna och de tog vanligtvis hand om boskapen och brukade jorden. Hos kelterna på Storbritannien fanns det tre olika klasser som man kunde tillhöra. Den översta klassen var adelsklaner, konungar; till dem hörde också soldaterna, vars uppgift var att skydda riket. Sen kom druiderna, som var domare, lärare och, viktigast, medlare mellan kelterna och deras gudar. Längst ned kom det vanliga folket och slavar. Moderna kelter Idag betraktar sig många av invånarna i Bretagne, Cornwall, Irland (inklusive Nordirland), Wales, Skottland och Isle of Man som kelter. Dessa är de keltiska nationerna. Se pan-kelticism för moderna keltiska rörelser. Se även Keltisk religion Keltiska språk Keltisk mytologi Druid Bard Lista över keltiska stammar De keltiska nationerna Referenser Vidare läsning Patrick Sims-Williams An Alternative to Celtic from the East and Celtic from the West Publicerad av Cambridge University Press 2020 Externa länkar


source: wikipedia

text: Konrad Zuse, född 22 juni 1910 i Deutsch-Wilmersdorf, död 18 december 1995 i Hünfeld, var en tysk datalog och ingenjör. Zuse byggde världens första fungerande, fritt programmerbara och helautomatiska dator, Z3, i sina föräldrars vardagsrum i Berlin år 1941. Han konstruerade också den första fritt programmerbara, binära datorn, Z1, som blev klar år 1938 och han konstruerade programspråket Plankalkül. Han studerade vid Technische Hochschule Berlin. Efter kriget startade Zuse företaget Zuse KG som tillverkade sammanlagt 251 datorer fram till 1967 då företaget köptes av Siemens AG. I filmen Tron: Legacy finns en figur som är döpt efter Konrad Zuse som en hyllning till honom. Externa länkar Konrad Zuse Internet Archive Konrad Zuse på dmoz.org Konrad Zuse Computer-Museum Biografi över Konrad Zuse på Deutsches Historisches Museum Födda 1910 Avlidna 1995 Tyska forskare under 1900-talet Tyska datavetare Män Forskare från Berlin Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden


text: Kölnerdomen (. Officiellt Hohe Domkirche St. Peter und Maria), är en romersk-katolsk katedral i Köln i Tyskland, byggd mellan 1248 och 1880, vilket innebär en byggnadstid på 632 år. De två tornen är båda 157 meter höga, vilket gjorde Kölnerdomen till världens högsta byggnad under fyra år till dess Washingtonmonumentet blev klart. Domen har än idag världens största kyrkliga västfasad (huvudfasaden med tornen). I det södra tornet hänger 8 kyrkklockor, varav den största, Petersglocke, är en av världens största. En spiraltrappa i södra tornet, på 533 trappsteg, leder till utsiktsplattformen cirka 98 meter ovan mark. Kölnerdomen är domkyrka i Kölns katolska ärkestift, där biskopsstolen för ärkebiskopen av Köln finns. Historia Domkyrkans tidiga historia Det har funnits kristna byggnader på platsen sedan 300-talet, eventuellt byggda på platsen för ett romerskt tempel. Från 500-talet fanns ett baptisterium vid nuvarande katedralens östra del. Denna revs på 800-talet för att ge plats åt "Gamla Katedralen" som stod färdig år 818 och som brann ner den 30 april 1248. År 1164 fick Kölns ärkebiskop Rainald relikerna av de tre vise männen av den tysk-romerska kejsaren Fredrik Barbarossa som i sin tur tagit dem från Milano i Italien. Relikerna hade ett stort symbolvärde som de visste skulle locka besökare från hela den kristna världen. Kölnerdomen byggdes bland annat för att hysa dessa och relikerna finns fortfarande kvar i en förgylld sarkofag, Dreikönigenschrein. Medeltid Grundstenen för vad som numera är Tysklands största kyrka lades den 15 augusti 1248 av ärkebiskop Konrad von Hochstaden. Jämnare framskred emellertid bygget först mot slutet av 1200-talet under mästaren Arnold (1295–1301) och dennes son Johannes (död 1331). Under den sistnämndes tid invigdes koret (1322), varpå man grep sig an med tvärskepp och långhus. Även på domkyrkans södra torn byggde man redan på 1300-talet, och 1437 hade det framskridit till tredje våningen. Det gick emellertid allt långsammare framåt med jättebygget. Den medeltida fromheten var på retur och redan inbröt en ny tid som var mindre villig att genomföra ett dylikt projekt. Dessutom vållade de nästan oavbrutna tvisterna mellan ärkebiskopen och den rika stadens borgerskap avbräck i bygget. På 1500-talet avstannade byggandet helt och 1560 var långhuset endast halvfärdigt och försett med ett provisoriskt tak. 1800-talets romantiska entusiasm för medeltiden, och målmedvetenheten hos det preussiska hovet gjorde dock att arbetet återupptogs 1842 under ledning av arkitekten Ernst Friedrich Zwirner och efter dennes död 1861 av Karl Eduard Richard Voigtel. Det var först nu som tvillingtornen byggdes färdigt. Katedralen färdigställdes till största del efter de ursprungliga medeltida ritningarna, vilka återfunnits av Georg Moller och Sulpiz Boisserée, men den fick dock en modernare takkonstruktion av stål. De medeltida ritningarna avsåg att bygga en stor basilika med tvillingtorn och med en pilhöjd på omkring 44 meter inne i kyrkans mittskepp. Den 14 augusti 1880 invigdes den färdiga byggnaden i närvaro av tyske kejsaren Wilhelm I. 1900-tal Under andra världskriget träffades katedralen av 14 bomber, dock utan allvarliga ras som följd, medan bebyggelsen runtomkring totalförstördes av de 262 bombanfall staden utsattes för. Detta berodde på att domen var ett perfekt landmärke för de allierades bombplan när de skulle ta ut bäring för andra bombmål i Tyskland. Rekonstruktionen av domen blev klar 1956. Men byggnadsställningar finns nästan alltid på någon del av byggnaden än idag, då renoveringsarbeten och reparationer ständigt pågår på grund av vind, regn och föroreningar som långsamt nöter på stenarna. Under andra världskriget fanns en militärbunker under kyrkan med stora förläggningsutrymmen. Efter kriget blev dessa vandrarhem. 2000-tal Den 18 augusti 2005 besökte påve Benedictus XVI domkyrkan, under sin visitation i Tyskland, som en del av världsungdomsdagen 2005. Den 25 augusti 2007 fick domkyrkan nya färgade glas i den södra delen av tvärskeppet. Kyrkklockor Kyrkan har 12 kyrkklockor. Den första var Dreikönigenglocke (trekungaklockan) som göts 1422 och installerades 1437, som senare omgjutits. Näst största klockan Pretiosa (om)gjuten 1448 med vikten 10,5 ton och den tredje största klockan Speciosa (om)gjuten 1449 med vikten 5,6 ton finns också bevarade och används fortfarande i klockkammaren i domens sydtorn. Den största är emellertid Petersglocke, som göts 1922. Med en vikt på 24 ton är den också den största svängande kyrkklockan i världen och dessutom den största på rak axel. Dess föregångare Kaiserglocke som gjutits 1875 smältes ner 1918. Det finns dock större klockor som inte är kyrkklockor i bland annat USA och Asien och dessutom (inte svängande) kyrkklockor i Ryssland som är större. Inventarier Högaltaret i domkyrkan installerades år 1322 och är bland annat gjord av svart marmor. I domkyrkan finns "Dreikönigenschrein", ett förgyllt relikvarium med kvarlevor från de tre vise männen. Ett mycket gammalt krucifix finns bevarat i domkyrkan från 900-talet. Världsarv Katedralen är listad på Unescos världsarvslista. I juli 2004 hamnade katedralen på listan över hotade världsarv. Anledningen var att en ny stadsdel med höghusbebyggelse planerats på andra sidan av Rhenfloden omkring mässområdet Koelnmesse, vilket från Unescos sida bedömdes hota Kölnerdomens solitära karaktär. Staden Köln ändrade dock riktlinjerna för byggnadshöjderna i det planerade området. I juli 2006 ströks katedralen åter från listan över hotade världsarv. Mått Bildgalleri Exteriör Interiör Se även Romersk-katolska kyrkan i Tyskland Källor Fotnoter Externa länkar Kölnerdomens webbplats UNESCO DomCam - Webbkamera Byggnader och anläggningar i Köln Platser med del av helgons kropp Världsarv i Tyskland Romersk-katolska kyrkobyggnader invigda 1880 Kyrkobyggnader i Nordrhein-Westfalen Världsarv inskrivna 1996 Romersk-katolska domkyrkor i Tyskland Mariakyrkor Kyrkobyggnader helgade åt aposteln Petrus 1880 i Tyskland


text: Kraniedjur (Craniata) är en föreslagen klad av ryggsträngsdjur som innefattar alla levande organismer med kranium. Till dess nu levande representanter hör ryggradsdjuren (Vertebrata) och pirålar (Myxini). Förslagsvis placeras i så fall detta taxon som understam till stammen ryggsträngsdjur (Chordata) och ryggradsdjur och pirålar som infrastammar. Alternativt bör även pirålarna räknas till ryggradsdjuren, vilket i så fall gjorde Craniata till en (onödig) synonym till Vertebrata. Avgörande för klassifikationen av pirålar är dels huruvida pirålarnas avsaknad av ryggrad är ursprunglig eller förvärvad, och dels huruvida gruppen rundmunnar (med de nu levande representanterna pirålar och nejonögon) är monofyletisk eller inte, alltså huruvida nejonögon är närmast släkt med pirålar eller med de käkförsedda ryggradsdjuren (dit människor hör). Frågorna hänger ihop. Nejonögon brukar räknas som ryggradsdjur, så om de är närmast släkt med pirålarna bör den senast levande gemensamma anföräldern till nejonögon och pirålar ("rundmunshypotesen") ha haft en ryggrad, och alltså även pirålarna räknas till vertebrata (åtminstone ur ett fylogenetiskt perspektiv). Om däremot nejonögon är närmare släkt med exempelvis människor än med pirålar ("ryggradsdjurshypotesen"), så är det helt möjligt och inte osannolikt att pirålens brist på ryggrad direkt återspeglar förhållandena för ryggradslösa ryggsträngsdjur. De flesta morfologiska undersökningarna stöder ryggradsdjurshypotesen, medan de flesta mikrobiologiska undersökningarna stöder rundmunshypotesen. Artdatabanken, och därmed också Nationalnyckeln för Sveriges arter, väljer för närvarande (år 2020) att följa ryggradsdjurshypotesen, och räknar alltså ryggradsdjuren som ett äkta deltaxon till kraniedjuren. Källa Understam: Craniata - kraniedjur - Dyntaxa Noter Ryggsträngsdjur


text: Katarina Birgersdotter, dotter till Birger Persson (Finstaätten) och Ingeborg Bengtsdotter (Folkungaätten), var dotter till den svenska lagmannen Birger Persson (Finstaätten) och Ingeborg Bengtsdotter (Folkungaätten) samt syster till heliga Birgitta. Hennes födelse- och dödsår är okända, men hon omtalas som minderårig 14 mars 1315. 1320 erhöll hon jord i bland annat Ydre härad i arv efter modern, och 1328 i Danderyds skeppslag och i Norra Vedbo härad efter fadern. Hennes sätesgård uppges ha varit "Loo" i Västergötland, som identifierats som Lo i Långared. Hon upptogs 1352 tillsammans med sin make Magnus Gudmarsson och husfolk i Varnhems klosters underhåll. Familj Hon vigdes före 20 september 1316 med Magnus Gudmarsson (Ulvåsaätten) Barn Ingeborg Magnusdotter (Ulvåsaätten), ca 1311-1349, gift med 1:a Bengt Turesson Bielke, 2:a Erengisle Sunesson (Bååt) Finstaätten Personer i Sverige under 1300-talet Kvinnor Födda okänt år Avlidna 1300-talet


text: Kejsare är titeln på den manliga monarken i vissa monarkier, som därför brukar kallas kejsardömen; den kvinnliga motsvarigheten heter kejsarinna, en titel som också bärs av en kejsares hustru. En kejsare anses ha högre rang än en konung, även om denna skillnad i våra dagar inte har någon praktisk betydelse. I Europa har titeln framför allt använts för monarkier som hävdar ett arv från Romerska riket. Olika kejsare listas nedan under sina respektive riken. Historik Rom Ordet kejsare kommer av det romerska familjenamnet Caesar och dess mest kände bärare, den romerske diktatorn Gaius Julius Caesar (mördad 44 f.Kr.). Efterföljande kejsare av det romerska riket tog namnet som sin titel för att legitimera sin ställning med ett slags fiktiv adoption. I klassiskt latin uttalades namnet "kajsar", medan uttalet i modernt latin har förändrats till "sesar" och det är det klassiska uttalet som gett oss det tyska ordet Kaiser och därifrån det svenska kejsare. Det ryska ordet för kejsare, tsar, är även det en uttalsvariant av namnet Caesar. Engelskans emperor kommer däremot av det franska empereur, vilket stammar ur den romerska titeln imperator. Det var den romerske ledarens titel och betyder befälhavare (innehavare av imperium). Västrom och Tysk-romerska riket Efter Romarrikets delning 395 och Västroms fall, kom avståndet mellan kejsarna i Konstantinopel att bli allt större. Påvarna fick flera gånger inleda nära förbindelser med de germanska stammar som för tillfället kontrollerade området. De bysantinska kejsarna kröntes i allmänhet inte längre av påven utan av patriarken i Konstantinopel. Även om ingen formell brytning hade skett, var relationen mellan påven och den bysantinske kejsaren inte den bästa i slutet av 700-talet. Påven befann sig under den här tiden i en trängd situation, och valde då att erbjuda kejsarkronan till Karl den store, i utbyte mot land i mellersta Italien så att Kyrkostaten kunde upprättas. Påven krönte Pippins son Karl den store till kejsare år 800 vilket blev ett tecken på påvedömets och frankerrikets allians. Karl den store var den förste kejsaren i Västeuropa sedan det västromerska rikets fall, och formellt sett var han inte kejsare av frankerriket utan kröntes som romersk kejsare. Östromerska riket och Ryssland I det Östromerska riket kom dock patriarken att fortsätta utse kejsare fram till Konstantinopels fall 1453. Furstar i slaviska ortodoxa riken har kallat sig tsar sedan åtminstone Peter I av Bulgarien på 900-talet och i Ryssland sedan Ivan den förskräcklige på 1500-talet. När den ryske tsaren Peter den store lade sig till med titeln imperator (kejsare), ansåg han sig, likt Karl den store från Västrom på sin tid, överta en kejserlig succession från Östrom. För detta fanns det även vissa dynastiska argument: en dotter till den siste östromerske kejsaren hade gift sig med en tidigare rysk tsar. Båda väldena tillhörde dessutom den ortodoxa kristendomen. Västeuropa igen Snart uppstod frågan hur makten skulle vara fördelad mellan kyrka och stat. Påvarna hävdade att kyrkan skulle styra inte bara över religiösa frågor, utan också över världsliga ting – som att godkänna kejsare. Karl den store motsatte sig dessa krav och krävde dessutom inflytande över kyrkan, som till exempel då det gällde att utnämna biskopar. När det var dags för sonen, Ludvig den fromme, att krönas 813 satte denne själv på sig kronan för att visa vem som bestämde. Den långa följetongen om maktkampen mellan kejsarmakt och påvemakt – världslig och andlig makt – hade inletts på allvar. Teologen Augustinus skrev på 400-talet i sin bok Om Gudsstaten hur kungar och kejsare skulle arbeta med att få människorna med sig, men han hävdade att den högsta ledningen skulle ligga hos kyrkan. När Frankerriket föll sönder på 800-talet drogs den katolska kyrkan in i stridigheter, och påvar tillsattes av furstar och kungar som stärkte sin egen makt. Katolska kyrkan behövde reformeras, men i stället för att kyrkan reformerades drogs kejsarmakt och kyrkan in i en ännu djupare strid som skulle vara i flera hundra år. I denna så kallade investiturstrid stödde biskoparna kejsarna, medan stormännen runt kejsaren stödde påven. Efter att karolingiska riket splittrats uppkom rivalitet om kejsarkronan. Kejsarkronan hade ju till en början varit ärftlig inom Frankerriket. Nu uppstod rivalitet om vilken kung som skulle inneha kronan. Påven kunde utnyttja rivaliteten att skaffa sig inflytande. Feodalismen gjorde även att kungarnas ställning försvagades i det egna landet. Striden mellan påvemakt och kejsarmakt slutade med kaos och uppsplittring i Tyskland under 1200-talet. Kejsarsuccessionen fortsatte dock. Redan på 900-talet flyttade kejsarmakten över från Västfranken (Frankrike) till östfranken (Tyskland) och det som blev Det heliga romerska riket av tysk nation, varför de tyska kejsarnas inblandning i händelserna på Apenninska halvön förklaras med tanken på ett imperium av klassisk romerskt slag och successionen från Romerska riket. Ett sådant imperium behövde behärska Italien och framför allt Rom; men genom Roms interna strider skadades kejsarmakten. Mot senmedeltiden ökar dock kungarnas makt. Det medeltida rytteriet är inte lika allenarådande på slagfältet, och handelns betydelse ökar. Kungarna kan söka stöd hos bönder och borgare för inrättande av nationalstater, där adelns makt begränsas, och därmed få en större kontroll över sina områden. Det gör att påvens möjlighet att spela ut olika kejsarkandidater mot varandra minskar och de habsburgska kejsarna kunde se till att göra kejsarämbetet ärftligt igen. Med reformationen minskar inte bara påvens, utan även kejsarens makt i de protestantiska områdena. I princip var kejsaren härskare över hela det tyska området, men i praktiken hade han väldigt lite inflytande i de områden han inte kontrollerade. Det här kom på sikt att leda till en allt starkare uppluckring av kejsardömet. 1800-talets kejsare Några år efter franska revolutionen tog Napoleon Bonaparte makten i Frankrike. Kungamakten hade störtats av revolutionen som ledde till en republik. General Bonaparte störtade republiken i en statskupp och fick makten som konsul, senare konsul på livstid. Efter att ha erövrat Italien och tvingat påven till underkastelse, lät han efter en folkomröstning och påföljande kröning i Paris utropa sig 1804 till fransmännens kejsare under namnet Napoleon I. Till skillnad från den tysk-romerske kejsaren, som valdes, bestämdes att den franska kejsarkronan skulle vara ärftlig. Som svar på Napoleons tilltag, som av de gamla monarkerna i Europa sågs som en provokation, särskilt som en arvskejsare måste anses som finare än en valkejsare, utropade sig den tysk-romerske kejsaren därpå till ärftlig kejsare av Österrike, ett kejsardöme som han skapade av sina arvländer i sydöstra Tyskland (de nutida Österrike och Tjeckien), norra Italien, på Balkan samt Ungern, vars kungakrona han också hade ärvt. Två år senare härjade Napoleons trupper i Tyskland, och det gamla Tysk-romerska riket, som redan sedan trettioåriga kriget inte var mycket mer än ett statsförbund, bröt samman. Kejsaren tvingades nedlägga romerska kejsarvärdigheten 1806, i praktiken av ganska liten betydelse, eftersom den i stort sett endast fungerade som en titel, och han knappast hade kontrollen över några områden utanför sitt eget land. Han fortsatte dock formellt att kalla sig för kejsare, vilket blev en viktig startpunkt för uppluckringen av begreppet. Vid sin självständighet från Spanien respektive Portugal på 1820-talet blev såväl Mexiko som Brasilien till en början kejsardömen. Även i det lilla Haiti kallade sig en härskare under en kort period kejsare. När Otto von Bismarck upprättade Tyska riket (Tyskland) 1871 blev den preussiske kungen tysk kejsare, för att han skulle ha samma värdighet som sin österrikiske rival om makten i det sammanfallna Tyska förbundet och som den besegrade Napoleon III av Frankrike. I Brittiska imperiet ville man inte vara sämre, men eftersom den brittiska kronan ansågs böra fortsätta vara kunglig såsom den alltid hade varit, skapade man 1876 i stället ett kejsardöme av sina besittningar och vasallstater i Brittiska Indien. Afrika och Asien När européerna färdades ut från Europa stötte de på sina håll på mäktiga härskare. När dessa kom i kontakt med västerlandet och fick uppfattningen att kejsare var den högsta titel som fanns i Europa ansågs det självklart att deras titel skulle översättas med den högsta titel som fanns i Europa. Dessa härskares titlar kom därför att översättas till kejsare på de europeiska språken. Bland dessa riken fanns Kina (som hade styrts av en huangdi, kejsare, sedan 200-talet f.Kr.), Japan (som styrts, och fortfarande styrs, av en tenno, kejsare, sedan 600-talet), Persien/Iran (shahanshah, konungarnas konung, har ibland översatts som kejsare) och Etiopien (vars härskares titel, konungarnas konung, inspirerade till att kalla honom för kejsare). I det medeltida Europa valdes en kejsare, medan titeln i Kina och Japan varit/är ärftlig. Centralafrikanska republikens president Jean-Bédel Bokassa utropade sig till kejsare 1976 under namnet Bokassa I, men störtades 1979, varpå landet åter blev republik. Västeuropa och Amerika På den amerikanska dubbelkontinenten har det genom historien funnits tre kejsardömen. I Mexiko, på Haiti och i Brasilien. Kejsarriken Sedan 1800-talet har inga varaktiga nya kejsardömen tillkommit, och samtliga europeiska kejsare har under 1900-talet lämnat sina troner. I Korea blev alla kungar av Joseon (1392–1897) utnämnda till kejsare av Korea postumt när 1800-talets kejsardöme etablerades. Det enda land som för närvarande är kejsardöme är Japan. Annam (nutida Vietnam) (1802–1945)) Brasilien (1822–1889) Bysans (395–1453) Centralafrikanska kejsardömet (1976–1979) Etiopien (1270–1755, 1855–1974) Frankrike (1804–1814, 1815, 1852–1870) Haiti (1804–1806, 1849–1859) Indien (1876–1947) (under den brittiske monarken) inkariket (1438–1533) Japan (ca 270–) Kina (221 f.kr–1911, 1916) Korea (918–1392, 1897–1910) Mexiko (1822–1823, 1864–1867) Persien/Iran (720 f.kr.–1979) Rom (27 f. kr.–476 e. kr.) Ryssland (1547–1917) (not: I Ryssland är titeln tsar att jämställa med kejsare. Det finns dock två skilda perioder då titeln tsar användes (1547–1721) och då titeln Kejsare över hela Ryssland användes (1721–1917). När det gäller länderna på Balkan jämställer man normalt inte tsar med kejsare.) Tyskland (1871–1918) Tysk-romerska riket (962–1806) Österrike (1804–1919) Se även Imperium Imperator Kejsarn av Portugallien Lista över kejsare av Indien Lista över kejsare av Japan Kinas kejsare Romerska riket Ryssland Österrike-Ungern Kejsar Palpatine Kejsarens nya kläder Härskartitlar Romerska titlar


text: Kartell kan avse: Kartell – en formell överenskommelse mellan företag med avsikt att sätta den marknadsmässiga konkurrensen ur spel Kartell S.p.A – en italiensk designbyrå Kartell Kopf – en bergstopp i Österrike Privattjänstemannakartellen – tidigare namn på en svensk samverkansorganisation Vänsterkartellen – en av de borgerliga partierna i Sverige använd pejorativ benämning på samarbetet mellan Socialdemokraterna, Vänsterpartiet och Miljöpartiet Se även Kartellen – en tidigare svensk hiphopgrupp


text: Konterfejare är en gammal yrkesbeteckning för porträttmålare som härstammar från tiden med skråsystemet. Ursprunget är det franska ordet contrefait som betyder eftergjort eller avbildat. Exempel på konstnärer som haft titeln konterfejare är David Klöcker Ehrenstrahl, hans elev David von Krafft och dennes elev Gustaf Lundberg. Externa länkar Historiska yrken


text: Louvren (franska: Musée du Louvre eller officiellt Grand Louvre) är det största nationalmuseet i Frankrike, det mest besökta museet i världen och ett historiskt monument. Louvren är beläget i Paris 1:a arrondissement (stadsdel) och tillhör världens främsta konstmuseer både vad gäller storlek och samling, med hyllade konstverk av bland annat Tizian, Rafael och Leonardo da Vinci. Museet ställer ut Mona Lisa, Venus från Milo och Nike från Samothrake. Louvren förvaltas av den franska staten under Réunion des Musées Nationaux och ställer ut både antik och modern konst. Museet är känt för att ha flera av världens mest berömda konstverk, som till exempel Leonardo da Vincis Mona Lisa, Anna själv tredje, Madonnan i grottan (första versionen), Alexander från Antiochias Venus de Milo, Hieronymus Boschs Narrskeppet samt Damen från Auxerre. Louvren byggdes som ett kungligt slott för Filip II August i centrala Paris i ena änden av gatan Champs-Élysées. Vid denna tid bodde dock det kungliga hovet i tur och ordning på Palais de la Cité, Hôtel Saint-Pol och i Hôtel des Tournelles, och det var först på 1500-talet som Louvren började användas som kunglig bostad och byggdes om från en fästning till ett palats. Det användes som bostad för det kungliga hovet i Paris mellan 1515 och 1682, tillsammans med Tuilerierna, som låg mittemot. Delar av palatset öppnades som museum för offentligheten 8 november 1793, under den franska revolutionen. Den centrala gårdsplanen, som domineras av Louvrepyramiden i glas, byggd 1988, är museets huvudentré. År 2005 hade Louvren 7,3 miljoner besökare, ett rekord som till stora delar berodde på Dan Browns roman från 2003, Da Vinci-koden. Ökningen av antalet besökare var 22 procent jämfört med tidigare rekord och gjorde Louvren till det mest besökta monumentet i Paris. Byggnad och arkitektur Det första kungliga Louvreslottet byggdes av Filip II August 1190 som en fästning för att försvara västra Paris mot normander. När Frans I besteg tronen 1515 började han använde Louvren som sin bostad när han besökte Paris, och Louvren tjänstgjorde sedan, tillsammans med Tuilerierna, som kunglig bostad. Frans I var mycket konstintresserad och hade en diger samling av konst. När han avled testamenterade han sina konstverk till den franska staten. Kung Ludvig XIV bidrog sedan till att samlingen av konstverk växte i Louvren. Den nuvarande delen av slottet Louvren började byggas 1535. Arkitekten Pierre Lescot införde i Paris uttrycket renässansen, som hade utvecklats i slotten i Loiredalen. Hans nya flygel på det gamla slottet satte dess status som den första bland de kungliga palatsen. Även Androuet du Cerceau arbetade med Louvren. Under sin regeringstid åren 1589–1610, byggde Henrik IV Grande Galerie. Byggnaden längs Seine var över 400 meter lång och 13 meter bred. Det var då världens längsta byggnad i sitt slag. Henrik IV, som uppmuntrade konsten, bjöd in hundratals konstnärer och hantverkare för att arbeta på byggnadens nedre våningar. Denna tradition fortsatte i ytterligare 200 år tills Napoleon III avskaffade den. Ludvig XIII (1610–1643) färdigställde Denonflygeln, som hade påbörjats av Katarina av Medici 1560. I dag har den renoverats som en del i det stora restaureringsprogrammet i Louvren. Även Richelieuflygeln byggdes av Ludvig XIII. Den var en del av Frankrikes ekonomiministerium och tog upp den större delen av palatsets norra flygel. Ministeriet flyttades och flygeln renoverades och förvandlades till konstgallerier som invigdes 1993, på Louvrens 200-årsdag. Anlitad av Ludvig XIV byggde arkitekten Claude Perrault den östra flygeln 1665–1680, med en italiensk balustrad längs det plana taket, vilket var nytt inom fransk arkitektur. Hans enkla design valdes framför en design av den store Gian Lorenzo Bernini, som kom till Paris med byggnaden som sitt enda syfte. Perrault hade översatt den romerske arkitekten Vitruvius till franska. Hans harmoniserande kolonnpar bildade en skuggad pelargång med en central entré i en frontonisk triumfbåge, i en diskret barockstil som hade varit modell för stora byggnader i Europa och USA i hundratals år. Napoleon I byggde Carrouselparken och Carrousels triumfbåge 1805, som ett minnesmärke över sina segrar. På den tiden var parken entrén till Tuilerierna. Louvren fortsatte att byggas ut av Napoleon III. Den flygel som byggdes mellan 1852 och 1857, av arkitekterna Visconti och Hector Lefuel, representerar det andra kejsardömet, full av detaljer och skulpturer. Utbyggnaden pågick till 1876. Louvrepyramiden Louvrepyramiden är en stor glaspyramid som lät uppföras av dåvarande president François Mitterrand. Den utformades av Ieoh Ming Pei och invigdes 1989. Detta var den första förändringen i det stora Louvre-projektet där även Carre Gallery, där Mona Lisa ställdes ut, renoverades. Pyramiden är 20,6 meter hög och sidorna är vid marknivå 35 meter breda. Den täcker Louvrens entresol och är en del av entrén till museet. Den inverterade pyramiden Den inverterade pyramiden (franska La Pyramide Inversée) är ett ljusinsläpp i ett underjordiskt affärscentrum framför Louvren. Det är en upp och nervänd pyramid som gör att det går att se ner i lokalerna från markplanet. Pyramiden utgör en korsning mellan två huvudgångar varav en leder till museet. Glaset sitter fast i en 30 ton tung och 13,3 meter lång stålram. Det laminerade glaset pekar nedåt mot golvet. Toppen på pyramiden slutar 1,4 meter ovanför golvnivån. Den är indelad i 30 millimeter tjocka glasrutor som sitter fast med 381 millimeter långa kors av rostfritt stål. Efter mörkrets inbrott lyses pyramiden upp av strålkastare. Under pyramiden, på golvet, finns en liten stenpyramid som har omkring en meter långa sidor och är ungefär 90 centimeter hög. Den inverterade pyramiden byggdes under andra etappen av renoveringen av Louvren och stod klar 1993. Museet Redan Frans I av Frankrike påbörjade en konstsamling, och Ludvig XIV av Frankrike upptog planen. Det egentliga museet tillkom 1793 genom de rika konstskatter som franska staten samlat under franska revolutionen och växte under Napoleonkrigen och under franska expeditioner till Orienten och Grekland. Betydande tillskott var inköpet av Campanasamlingarna 1860. Efter att länge ha styrts av Réunion des Musées Nationaux har Louvren nyligen blivit självförsörjande som Etablissement Public Autonome (statligt ägt bolag) för att bättre kunna styra över sin tillväxt. Sedan 14 september 2005, har museet gradvis förbjudit fotografering av dess konst. Bland de tusentals ovärderliga målningarna finns Leonardo da Vincis Mona Lisa i Salle des Etats bakom skyddande glas i en klimatkontrollerad miljö. Där finns även arbeten av konstnärer som Jean-Honoré Fragonard, Rembrandt, Rubens, Tizian, Nicolas Poussin och Jacques-Louis David. Bland de mest kända skulpturerna finns Nike från Samothrake och Venus de Milo. Edmond James de Rothschilds samling som överlämnades till Louvren 1935, har en egen utställningshall. Den inrymmer mer än 40 000 gravyrer, nästan 3 000 teckningar och 500 illustrerade böcker. Vid sidan av konst så har Louvren många andra typer av utställningar, såsom arkeologi, historia och arkitektur. Där finns en stor möbelsamling där bland annat Bureau du Roi (Roibyrån) från 1700-talet fanns med, men som nu har återförts till slottet i Versailles. Kommunikationer I närheten av Louvren ligger metrostation Palais Royal – Musée du Louvre. Referenser Externa länkar Louvren, officiell webbplats Free photos of Louvre Pyramides 360 graders panorama virtuell tour av Louvren


text: LysKOM är ett KOM-baserat konferenssystem (en variant av Bulletin board system, BBS) utvecklat vid föreningen Lysator vid Linköpings universitet och Linköpings tekniska högskola. LysKOM skapades i början av 1990-talet inom Lysator som en ersättning för den instans av Svenska KOM som användes vid Linköpings universitet. Den vanligaste klienten för LysKOM är elispklienten, som körs i editorn Emacs, men det finns även bland annat en webbklient för LysKOM. LysKOM-protokollet använder TCP-port 4894. LysKOM-installationer LysKOM (kom.lysator.liu.se) hos Lysator i Linköping. HesaKOM (com.helsinki.fi) hos Helsingfors universitet i Helsingfors. LuddKOM (kom.ludd.ltu.se) hos Ludd vid Luleå tekniska universitet. Roxen Community KOM (community.roxen.com) hos Roxen i Linköping. (Intern för företaget.) UppKOM (kom.dfupdate.se (tidigare: kom.update.uu.se)) hos Update i Uppsala. LysKOM (ej tillgänglig utifrån) installerad på ABC-klubben i Alvik, Stockholm. SnoppKOM (city.dll.nu). Tidigare LysKOM-installationer, numera nedlagda eller inte fungerande CD-KOM (kom.cd.chalmers.se) hos Chalmers Datorförening i Göteborg. MdS-KOM (kom.mds.mdh.se) hos Mälardalens Studentkår i Eskilstuna. RydKOM (kom.hem.liu.se) i Ryd i Linköping. TokKOM (kom.stacken.kth.se) hos Stacken i Stockholm. DSKOM (kom.ds.hj.se) hos DatorSektionen i Jönköping. LysCOM, LysKOM på engelska (com.lysator.liu.se) hos Lysator i Linköping. MysKOM (myskom.kfib.org). LysKOM-klienter androkom på Android (främst telefoner) Weblatte via webbsida lyskom.el för att använda LysKOM i Emacs SharpKOM .NET-baserad klient för Windows och för Mono WinKOM klient för Windows 95/NT. jskom webbklient. Externa länkar LysKOM-systemet Elispklienten LysKOM-protokollet Datorkommunikation Bulletin board systems


text: Ludvika kommun är en kommun i Dalarnas län, där Ludvika är centralort. Majoriteten av kommunens yta är täckt med skog. Dess berggrund utgörs till stor del av järnmalmsförande leptiter – på sina håll med inslag av urkalksten. Området har en lång brukstradition som i början av 2020-talet hölls vid liv genom industrier inom ABB-koncernen och Spendrups Bryggeri AB. Sedan kommunen bildades och fram till början av 2000-talet var befolkningstrenden negativ, men trenden vände därefter och befolkningsmängden ökade fram till åtminstone 2020. Socialdemokraterna var största parti i valen mellan åren 1970–2022. De har också varit en del av styret åtminstone åren 1994–2022. Administrativ historik Kommunens område motsvarar socknarna Grangärde, Ludvika och Säfsnäs. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn. Ludvika municipalsamhälle inrättades 18 oktober 1901 och upplöstes årsskiftet 1914/1915 när Ludvika köping bildades genom utbrytning ur Ludvika landskommun. Köpingen ombildades 1919 till Ludvika stad. Marnäs municipalsamhälle inrättades 13 december 1918 i Ludvika landskommun och Norrbärke landskommun och uppgick i Ludvika stad 1925. Kommunreformen 1952 påverkade inte indelningarna i området. Återstoden av Ludvika landskommun uppgick i Ludvika stad 1963. Ludvika kommun bildades vid kommunreformen 1971 av Ludvika stad samt Grangärde och Säfsnäs landskommuner. Kommunen ingick från bildandet till 2001 i Ludvika domsaga. Kommunen ingår sedan 2001 i Falu domkrets. Kommunen ingår sedan 2015 i Förvaltningsområdet för finska. Geografi Kommunen är till största delen belägen i de södra delarna av landskapet Dalarna. Vid gränsen till Ljusnarsbergs kommun finns dock ett mindre område som tillhör landskapet Västmanland. Kommunen gränsar i söder till Ljusnarsbergs kommun och Hällefors kommun i Örebro län, i väster till Filipstads kommun i Värmlands län, i norr till Vansbro kommun och Gagnefs kommun samt i öster till Borlänge kommun, Säters kommun och Smedjebackens kommun, alla i Dalarnas län. Topografi och hydrografi Södra Dalarnas bergslag återfinns även i Ludvika kommun, vilka till stor del utgörs av järnmalmsförande leptiter. På några ställen förekommer urkalksten, exempelvis i kommunens nordöstra hörn, där den gett upphov till en rik flora. De högt belägna delarna är kuperade och täckt med morän som i sin tur är klädd med skog. Stora områden med myr breder ut sig i väster medan finkorniga uppodlade sediment återfinns i de lägre delarna, så som vid kring Grangärde i östra delen av kommunen. Bevarade smältvattenrännor från inlandsisens avsmältning återfinns vid Persbo dälder i Persbo. Dessa mynnar vid högsta kustlinjen (cirka 190 meter över havet). Den tydligast markerade rullstensåsen är Grangärdesåsen. Nedan presenteras andelen av den totala ytan 2020 i kommunen jämfört med riket. Naturskydd År 2023 fanns 20 naturreservat i Ludvika kommun. Bland dessa Hån, som bildades 2007. I området har decennier av djur som betar lett till en artrikedom som inkluderar liten blåklocka, prästkrage och ärenpris men också mer sällsynta växter som slåtterblomma, blodrot och bockrot. Ett annat exempel är Långmyran som ligger på ett område med kalksten. Området blev naturreservat 2017. På en begränsad yta i halvöppen högörtsgranskog växer där den fridlysta orkidén guckusko. Administrativ indelning Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i två församlingar: Gränge-Säfsnäs församling och Ludvika församling. Från 2016 indelas kommunen istället i fyra distrikt: Grangärde, Grängesbergs, Ludvika och Säfsnäs. Tätorter Vid tätortsavgränsningen av Statistiska centralbyrån den 31 december 2015 fanns det 14 tätorter i Ludvika kommun. Centralorten är i fet stil. </small> Styre och politik Styre Kommunfullmäktige Presidium Mandatfördelning i Ludvika kommun, valen 1970–2022 Nämnder Kommunstyrelse Övriga nämnder Vänorter Bad Honnef, Tyskland Imatra, Finland Ekonomi och infrastruktur Näringsliv Från Gustav Vasas tid härstammar traditionerna av bruk. Som exempel kan nämnas kronobruket vid Ludvika ström som främst tillverkade stångjärn och gjutjärnsprodukter. I början av 2020-talet var det lokala näringslivet präglat av en betydande industri med ABB-koncernen – med bland annat tillverkning av anläggningar för kraftöverföring – och Spendrups Bryggeri AB i spetsen. Infrastruktur Transporter Från norr till söder genomkorsas kommunen av riksväg 50 och från sydost till nordväst av riksväg 66, varifrån länsväg 245 tar av åt väster vid Sunnansjö. Kommunens västra del genomkorsas i nord-sydlig riktning av riksväg 26. I Ludvika möts Bergslagsbanan som genomkorsar kommunen i nord-sydlig riktning mellan Frövi och Falun samt Bergslagspendeln som utgår från Ludvika i östlig riktning mot Fagersta. Båda sträckningarna trafikeras av regiontågen Tåg i Bergslagen. Befolkning Befolkningsutveckling Kommunen har invånare (), vilket placerar den på plats avseende folkmängd bland Sveriges kommuner. Kultur Museum Ekomuseum Bergslagen utgörs av ett 70-tal industrihistoria sevärdheter och sträcker sig från Grangärde finnmark i Dalarna till Mälardalen i Västmanland. Bland Ekomuseum Bergslagens sevärdheter i Ludvika kommun hör: {| class="wikitable collapsible collapsed" |- !Ekomuseum Bergslagen i Ludvika kommun |- | valign="top" | Bränntjärnstorpet Grangärde kyrkby järnbruket Gravendal bruksmiljön på Hammarbacken Lekombergs gruva Skattlösberg med Luossastugan järnbruket Strömsdal Mårtens & Kullens kyrkstigar Nyhammars herrgård |} Andra museer i kommunen är exempelvis Dan Andersson-museet i Ludvika och Grangärde hembygdsgård. Bland arbetslivsmuseer återfinns Grängesbergs gruvor, Lombergshjulet, Motor & nostalgimuseet samt Sörviksbygdens kulturförening. Kulturarv År 2023 fanns nio byggnadsminnen i Ludvika kommun. Bland dessa Gonäs bergsmansgård, Grangärde prästgård och Sunnansjö herrgård. I Grangärde finnmark ingår den naturminnesmärkta parken Gungholmen som ligger på en ö i Pajsoån. Den nyttjades som rekreationsområde av familjer från Ludvika bruk och Nya Prästhyttan. I kommunen finns också Västansjö hytta som anses vara den äldsta bevarade mulltimmerhyttan i Västerbergslagen. Kommunvapen Blasonering: På blått fält en bandvis ställd ström av silver, belagd med en antik åska av fältets färg samt åtföljd på vardera sidan av en lilja av guld. Ludvika kommunvapen fastställdes från början för Ludvika stad år 1920. Strömmen och blixten syftar på Ludvika ström och kraftutvinningen. Liljorna kommer från släkterna Lillies och Cedercreutz vapen, som båda spelat roll för ortens uppkomst. När kommunen hade bildats 1971 bestämdes att den skulle överta stadsvapnet och det registrerades hos PRV år 1974. Som brukligt var i Dalarna hade även de tidigare landskommuner som kom att ingå i den nya kommunen egna vapen, vilkas giltighet upphörde. Se även Personer med anknytning till Ludvika kommun Källor Externa länkar Sveriges kommuner Finska förvaltningskommuner


text: Lidingö kommun eller Lidingö stad är en kommun öster om Stockholms kommun inom Stockholms län. Kommunen utgörs av en av de större öarna i Stockholms inre skärgård samt ett antal kringliggande öar. En stor del av arbetstillfällena i kommunen fanns i början av 2020-talet inom sektorerna service och tjänster, samtidigt var utpendlingen till Stockholm stor. Sedan kommunen bildades 1971 har befolkningstrenden varit positiv. Kommunen är ett starkt fäste för Moderaterna, vilka mandatperioden 2022 - 2026 styr kommunen tillsammans med Lidingöpartiet i form av ett minoritetsstyre. Administrativ historik Dagens kommun sammanfaller i huvudsak med Lidingö socken där Lidingö landskommun bildades vid kommunreformen 1862. Landskommunen ombildades 1910 till Lidingö köping som 1926 ombildades till Lidingö stad. Kommunreformen 1952 påverkade inte indelningarna. Lidingö kommun bildades vid kommunreformen 1971 genom en ombildning av Lidingö stad, dock utan området ön Tranholmen som då överfördes till Danderyds kommun. Ögruppen Storholmarna i Stora Värtan, innefattande öarna Storholmen (med halvön Tallholmen), Tistelholmen, Äggholmen samt Bastuholmen överfördes 1 januari 2011 från Vaxholms kommun. Församlingsindelningen ändrades bara ett år senare. Kommunen använder enligt ett fullmäktigebeslut sedan 1992 benämningen Lidingö stad när det är kommunalrättsligt möjligt. Kommunen ingick från bildandet till 2007 i Södra Roslags domsaga och kommunen ingår sedan 2007 i Stockholms domsaga. Stad eller kommun Från 1992 använder Lidingö kommun genomgående benämningen Lidingö stad. Begreppen kommunfullmäktige (äldre benämning stadsfullmäktige) och kommunstyrelse kvarstår dock av juridiska skäl. De beslut som fattas i kommunfullmäktige och av kommunstyrelsen anges gälla Lidingö stad. Geografi Gränsen mellan Lidingö och Stockholms kommuner går i nord-sydlig riktning i Lilla Värtan 350 meter från kajkanten vid Ropsten. Centralort är tätorten Lidingö. Kommunen innefattar ön Lidingö samt ett antal kringliggande öar, däribland Storholmen, Stora och Lilla Höggarn, Duvholmen, Strömsö, Stora och Lilla Bergholmen, Fogdholmen, Länsmansholmen, Fjäderholmarna samt Svanholmen. Lidingö kommun ingår i Storstockholm. Kommunen är belägen i sydöstra delen av landskapet Uppland och är en del av Stockholms inre skärgård med Östersjön i öster. Kommunen omges av Stora Värtan, Lilla Värtan, Höggarnsfjärden och Askrikefjärden. Kommunen gränsar i sydöst och söder till Nacka kommun, i sydväst till Stockholms kommun, i nordväst till Danderyds kommun samt i norr och öster till Vaxholms kommun, alla i Stockholms län. Topografi och hydrografi Kommunen utgörs av en av de större öarna i Stockholms inre skärgård. Huvudsakligen utgörs berggrunden av gnejser och graniter, och sprickdalslandskapet är täckt med morän, dalgångarna är den istället täckt med vattenavsatta sediment. I sydvästra delen av kommunen finns stora hällmarksområden. Där är stränderna mycket branta. Sedimenttäckta områden finns primärt norr om Hustegafjärden. Kommunens västra och centrala delar är i stort sett bebyggda medan det i den östra delen finns större skogspartier, vilka domineras av lövskog, omväxlande med hagmark. Naturskydd I kommunen finns en nationalpark, Kungliga nationalstadsparken, vilket var den första nationalstadsparken i världen när den bildades 1995. Parken rymmer gammelskog, likväl som badklippor, slott och museer. År 2022 fanns också två naturreservat i Lidingö kommun, Långängen–Elfvik och Kappsta. Administrativ indelning För befolkningsrapportering Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i en församling, Lidingö församling. Från 2016 indelas kommunen i ett enda distrikt, Lidingö distrikt (Storholmen tillhör dock Vaxholms distrikt eftersom den tidigare låg i Vaxholms kommun). Stadsdelar (kommundelar) Kommunen är indelad i 28 kommundelar / stadsdelar vars namn alla har en historisk anknytning till gamla lantbruksgårdar, torp eller dylikt som fick sina namn under 1300-talet fram till senast slutet av 1700-talet då många mindre gårdsnamn försvann och inkluderades i större gårdar som expanderade. Baggeby Bo Bosön Brevik Ekholmsnäs Elfvik Fjäderholmarna Grönsta Gångsätra Gåshaga Hersby Herserud Islinge Killinge Koltorp Käppala Larsberg Mosstorp Mölna Näset Rudboda Skärsätra Norra Sticklinge Södra Sticklinge Storholmen Stockby Södergarn Torsvik Yttringe Postorter Postorten Lidingö (med postnummer i serien 181 XX) sammanfaller i princip med kommunen. Dock distribueras post till Fjäderholmarna via postorten Stockholm (postnummer 111 15) Tätorter Lidingö Sticklinge udde Storholmen Totala antalet hushåll uppgick år 2008 till cirka 20 900. 64 procent av bostäderna var år 2008 lägenheter (hyresrätt eller bostadsrätt) och övriga var fristående villor, radhus eller kedjehus. 10 år senare, 2018, uppgick det totala antalet hushåll till 21 843, varav ungefär 60 procent (13 139 st) var lägenheter (hyresrätt eller bostadsrätt). Övriga var fristående villor, radhus eller kedjehus. Styre och politik Styre Under mandatperioden 2018-2022 styrdes kommunen av en koalition bestående av Kristdemokraterna, Moderaterna, det lokala partiet Lidingöpartiet samt Liberalerna. Under mandatperioden 2022 - 2026 har dock den styrande koalitionen blivit mindre, och kommunen styrs under mandatperioden av endast Moderaterna och Lidingöpartiet. Kommunstyrelsens ordförande och kommunalråd är sedan augusti 2018 Daniel Källenfors (M). Utöver Källenfors har Lidingö ett ytterligare kommunalråd, Anders Paulsen (LP) som är vice ordförande i kommunstyrelsen och ordförande i tekniska nämnden. Oppositionsråd är Daniel Larson (S). Moderaterna är det största partiet i kommunen, och man vann i mitten av förra seklet som mest hälften av mandaten i kommunfullmäktige och därefter under många decennier, fram till valet 2014, runt 40 procent av rösterna. I valet 2022 fick man dock ca 28% av rösterna, med många av väljarna som valde att gå över till det lokala Lidingöpartiet, som fick ca 17% av alla röster. Kommunfullmäktige Kommunfullmäktige är kommunens högsta beslutande organ. Förutom de åtta riksdagspartierna finns Lidingöpartiet representerat i fullmäktige. Under kommunfullmäktige sorterar kommunstyrelsen som verkställer besluten i kommunfullmäktige som har följande underorganisationer till sitt förfogande: 6 st facknämnder, dess förvaltningar samt valnämnden och överförmyndaren. Stadsdirektören med stadslednings-, konsult- och servicekontoret. Miljö- och stadsbyggnadskontoret (sorterar parallellt under stadsdirektören). Lidingö kommuns helägda bolag; Lidingö stads tomt AB och Lidingöhem AB. Presidium Källa: Mandatfördelning i Lidingö kommun, valen 1970–2022 Nämnder Kommunstyrelse Lidingö har haft en moderat ordförande i kommunstyrelsen (tidigare drätselkammaren) sedan 1946. Källa: Lista över kommunstyrelsens ordförande Partiers starkaste valdistrikt i kommunfullmäktigevalet 2018 Internationella relationer Lidingö kommun har ett flertal internationella samarbeten vilka syftar till att "bidra till att stadens övergripande vision och strategiska mål uppfylls". Årligen tar kommunen internationella studiebesök från olika delar av världen och representanter från kommunen, liksom elever, gör besök utomlands. Som en del av det internationella arbetet har kommunen vänorten Saldus i Lettland, fadderorten Lojo i Finland och systerstaden Alameda, Kalifornien i USA. Fadderverksamheten med Lojo växte fram 1942 och började med ett barnhem på Gångsätra gård, vilken senare övergick till barnbespisning på plats i Finland. Vänortssamarbetet med Saldus har pågått sedan slutet på 1980-talet och under åren 1993 till 2013 fanns Lidingö-Saldus vänortsförening som upprättade "ett nät av varaktiga vänskapsrelationer mellan städerna". Numer pågår inget samarbeten med systerstaden Alameda vars kontakter inleddes 1959 som ett led i Eisenhowers "people-to-people-movement". Ekonomi och infrastruktur Näringsliv En stor del av arbetstillfällena i kommunen fanns i början av 2020-talet inom sektorerna service och tjänster medan tillverkningsindustrin bidrog med omkring fyra procent. Bland större företag hittas AGA Gas AB som har sitt koncernhuvudkontor på Lidingö, konsultföretaget Bonver Logostic AB samt Apotekstjänst AB. En annan viktig del av näringslivet var besöks- och konferensnäringen (se Konferensanläggningar på Lidingö). Utpendlingen till Stockholm var stor. Största arbetsgivare 2020 var kommunen själv med 2354 anställda. Den största privata arbetsgivaren var Apotekstjänst med 275 anställda. Företagsbyar finns i området Dalénum, AGA:s tidigare fabrikslokaler med ett 70-tal företag, i Stockby där det finns omkring 21 olika företag av varierande storlek och Gåshaga företagsby. AGA AB:s huvudkontor med cirka 150 anställda utgör en del av Dalénum. Infrastruktur Transporter Gamla och nya Lidingöbron och länsväg 277 som förbinder Torsvik med Ropsten är Lidingös enda vägförbindelser med fastlandet. Den nya Lidingöbron, med tre körfält i vardera riktningen, är enbart avsedd för motorfordon. Gamla Lidingöbron används enbart för Lidingöbanan, med ett spår utan möjlighet till mötande spårvagnar, cyklister, mopedister och fotgängare. Vid behov kan bron också utnyttjas av räddningsfordon och liknande om nya Lidingöbron är blockerad. Södra Kungsvägen/Gåshagaleden, mellan Torsvik och Gåshaga längst österut på södra Lidingö, är den största genomfartsleden på Lidingö. Leden innefattar sju trafikljusplatser och två järnvägskorsningar med bommar för Lidingöbanan, samt fyra rondeller. Vägsträckningen mellan uppfarten på Lidingöbron vid Ropsten och Gåshaga bostadsområde, längst österut på södra Lidingö, uppgår till cirka 9,7 km. I gles trafik avverkas sträckan med bil på cirka 12 minuter. Genomfartsleden på norra Lidingö sträcker sig från Lidingöbron förbi bostadsområdena Näset och Bo ut till bostadsområdet Rudbodas östra gräns mot den norra delen av Långängen-Elfviks naturreservat och vidare ut till Elfviks gård via Elfviksvägen. På södra Lidingö finns Lidingöbanan, spårvagnslinje 21, med ändstationer Gåshaga brygga längst österut på södra Lidingö respektive Ropsten på Stockholmssidan via Gamla Lidingöbron där tunnelbanan i Stockholm ansluter. Sträckan Ropsten till Gåshaga brygga med Lidingöbanan avverkas på cirka 20 minuter. Sträckan Gåshaga brygga till T-centralen med omstigning till tunnelbanan vid Ropsten tar cirka 34 minuter. Ett omfattande bussnät finns för resor inom Lidingö. De norra delarna av Lidingö inkluderat Rudboda och Näsets flerbostadsområde, som saknar spårbunden trafik, trafikeras av bussar som via Lidingö centrum går vidare till Ropsten med omstigning till tunnelbanan. I rusningstrafik går det även bussar från Larsberg via bostadsområdena Bodal och Baggeby på södra Lidingö till Ropsten och vice versa för att komplettera Lidingöbanans begränsade kapacitet för dessa bostadsområden som sammantaget utgör det mest tätbefolkade området på Lidingö. SL ansvarar för buss- och tågtrafiken på Lidingö. Lidingö kommun har som målsättning att ha samtliga bussar på Lidingö biogasdrivna med gas producerad från Käppalaverket. Reguljär båtförbindelse finns mellan Ropsten och Mor Annas brygga på nordvästra ön. Från Nybroviken i centrala Stockholm går, via Lidingö och Nacka Strand, även reguljär trafik hela vägen ut till Stockholms skärgård (bl.a. Vaxholm). Bryggplatserna på Lidingö för denna trafik är Klippudden, Larsberg och Gåshaga. P-skiva gäller på de två stora parkeringsplatserna vid Lidingö centrum och på vissa andra parkeringsplatser, med 3 timmars fri parkering på de större och 30 minuter på de mindre parkeringsplatserna. Parkering på gatumark är avgiftsfri och i de flesta fall begränsad till 24 timmar. Särskilda parkeringsregler gäller vintertid 1 november - 30 april: datumparkering och veckodagsparkering. Lidingö kommun har ett system för boendeparkering vilket ger boende i vissa centrala områden på ön mer generösa regler, medan parkeringen för besökare är mer begränsad. Systemet ger också de boende avgiftsfri 7-dagarsparkering. En större infartsparkering till Stockholms kommun ligger i anslutning till tunnelbanestationen vid Ropsten, innanför avgiftsringen för trängselskatt. Lidingö ligger utanför avgiftsringen för trafik till och från Stockholms kommun som permanentades 2007. Vid Ropsten finns två betalstationer i anslutning till Lidingöbron. För att komma ut på det allmänna vägnätet eller in till Lidingö utan att erlägga trängselskatt, behöver en bilist använda Norra länkens tunnelsystems anslutning till E4 i Solna stad eller Roslagsvägen och E18. Fram till Norra länkens öppnande 2014 fanns en undantagsregel, allmänt kallad Lidingöregeln, som tillät bilister att utan erläggande av trängselskatt köra genom Stockholm till och från Lidingö om passagen genom Stockholms avgiftsring klarades av på under 30 minuter. Utbildning År 2022 fanns 17 grundskolor varav sex var fristående. Totalt gick 1 100 av kommunens 5 800 grundskoleelever i de fristående skolorna. Bland de kommunala skolorna hittas exempelvis Klockargårdens skola, Käppala skola, Rudboda skola och Skärsätra skola.Samma år, 2022, fanns fyra gymnasium. Hersby gymnasium är det kommunala gymnasiet och de tre fristående är Christinagymnasiet, Stillerska gymnasiet och Lunagymnasiet. 2022 flyttade Beckmans designhögskola in i AGA:s gamla lokaler i Dalénum. För vuxna finns Bosöns Idrottsfolkhögskola, vars verksamhet började 1961. Vidare har Linköpings universitet en filial på Campus Lidingö, Malmstens Linköpings universitet. Där utbildas studenter i möbeldesign, möbelsnickeri och möbeltapetsering. Sedan 1985 har andelen invånare med minst 3 års eftergymnasial utbildning i åldersgruppen 25-64 år varit betydligt högre än genomsnittet för riket. År 2021 var siffran 48,9 procent med snittet för Sverige var 29,6 procent. Reningsverk för avloppsvatten Käppalaverket beläget in kommundelen Gåshaga på den östra sidan av södra Lidingö, är ett reningsverk som tar emot avloppsvatten från 12 kommuner i norra och östra Storstockholm med rening av över 50 milj. m3 avloppsvatten per år. Verket är producent av rötslam och biogas. Verket har sina anläggningar i stora bergrum i Käppala gränsande till Gåshaga med en bergtunnel till den nordvästra delen av Lidingö för vidare anslutning över Stora Värtan till Stocksund och ut till anslutna kommuner. Befolkning Demografi Befolkningsutveckling Utländsk bakgrund Den 31 december 2018 utgjorde antalet invånare med utländsk bakgrund (utrikes födda personer samt inrikes födda med två utrikes födda föräldrar) 10 470, eller 21,90 % av befolkningen (hela befolkningen: 47 818 den 31 december 2018). Den 31 december 2002 utgjorde antalet invånare med utländsk bakgrund enligt samma definition 6 422, eller 15,59 % av befolkningen (hela befolkningen: 22 296 den 31 december 2002). Invånare efter de 10 vanligaste födelseländerna Följande länder är de 10 vanligaste födelseländerna för befolkningen i Lidingö kommun. Kultur Museum År 2022 fanns två museum i kommunen – Lidingö museum och Millesgården. Lidingö museum ligger i Villa Fornboda och drivs av Lidingö hembygdsförening. Där gestaltas öns utveckling under 1900-talet. På kulturcentrumet Millesgården visas konst från 700 f. Kr. och framåt. Kulturarv År 2022 fanns 26 fornlämningar, som hittats i kommunen, registrerade hos Riksantikvarieämbetet. Bland dessa återfinns Upplands runinskrifter Fv1986;84. År 2022 fanns nio byggnadsminnen i kommunen. Bland dessa återfinns Apelsinvillan, Canadaradhusen, Villa Finedal och Villa Högberga. Därtill fanns tre riksintressen för kulturmiljöer – Grönstakolonin, Bygge och Bo och Farleden utmed inloppet till Stockholm via Vaxholm. I syfte att tillgängliggöra kulturarv har kommunen märkt upp dessa med skyltar och delat in dem i områden. Bland dessa återfinns i nordvästra Lidingö minnesplatsen över Raol Wallenberg och Lidingös äldre centrum. I nordöstra Lidingö hittas Dalakolonin och Elfviks gård, i sydvästra Lidingö kyrka och Villa Ekbacken och i sydöstra hittas Mölna gård och Villa Högberga. Kommunvapen Blasonering: I blå sköld ett vikingaskepp av guld. Första utformningen av vapnet handmålades av Brita Grep på dåvarande Riksheraldikerämbetet och fastställdes för Lidingö stad av stadsfullmäktige i slutet av 1927 och godkändes av Kungl Maj:t 1928. Vapnet som togs över av kommunen, inregistrerades av PRV (Patent- och registreringsverket) 1 november 1974. Idrott År 2020 antog kommunfullmäktige ett nytt idrottspolitiskt program som inkluderar satsningar i samverkan med "initiativrika Lidingöbor och idrottsföreningar". Satsningar ska göras på spontanidrott likväl som renoveringar och byggande av hallar och arenor. Ett exempel på genomförda projekt inom ramen för programmet var renoveringen av Lidingövallen 2021. Bland större idrottsevenemang i kommunen hittas exempelvis världens största terränglopp, Lidingöloppet, som under 2010-talet lockade fler anmälda än vad invånare på ön. Ett annat stort idrottsevenemang är segeltävlingen Lidingö runt som årligen har 400-450 deltagande båtar. Riksidrottsförbundets utvecklingscentrum är belägen på Bosön där man genomför "testning, träning, utbildning, rådgivning, rehabilitering, och utvecklingsprojekt". I Ekholmsnäs finns en skidanläggning, Ekholmsnäsbacken. Där hittas också Sveriges längsta naturrodelbana och Ekholmsnäs golf. En annan golfbana är Lidingö GK som är Sveriges äldsta 18-hålsbana. Childhoodhallen är en av kommunens isbanor och ligger i Högsätra. Hallen är hemmaplan för Lidingö Vikings HC. Galleri Se även Norra Lidingöstråket och Södra Lidingöstråket Personer med anknytning till Lidingö kommun Källor Externa länkar Officiell webbplats Sveriges kommuner Kommuner som saknar fastland


text: Lidingö, även Lidingön eller Lidingölandet, är en ö i södra Uppland i Stockholms inre skärgård. Den bildar tillsammans med några mindre ögrupper, däribland Fjäderholmarna och Storholmen, Lidingö kommun. Etymologi Olika tolkningar har framförts av betydelsen av namnet Lidingö och hur ön benämndes ursprungligen. Det äldsta dokument man återfunnit där Lidingö omnämns i skrift är i ett testamente upprättat 1328 av stormannen Jedvard Filipsson, i meningen curiam in Lydhingø, motsvarande "en Lidingö gård". Vilken gård som avsågs angavs inte men enligt en teori kan det vara samma gård som anges i ett brev 1370 som "curiam meam dictam vigby" det vill säga Vikby bo (i ett salubrev 1381 skrivet som "Wiby" och 1384 som enbart "Boo" med två "o") motsvarande Bo gård i nuvarande stadsdelen Bo, där Vik i namnet avser nuvarande Kyrkviken som på 1300-talet skar djupare in mot väster, med strandlinjen betydligt närmare platsen för nuvarande Bo gård, ursprungligen Vikby. Namnforskaren Carl Ivar Ståhle (1913-1980) hävdade att ursprunget till förledet Lydh var Ludd, motsvarande den fornnordiska benämningen på vass och att den inre delen av Kyrkviken, som innan en kyrka byggdes, benämndes Ludh(a)vik- den vassrika havsviken. Kopplingar av förledet Lydh till ordet ledung och Vikingarnas ledungsflottor, som har förekommit i litteraturen, speciellt i samband med att Lidingö skulle välja stadsvapen 1926 (se Lidingö kommunvapen), som hade tydliga drag av tidens trend med nationalromantik, avvisade dock Ståhle. Namnet som det angavs 1328, Lydhingø, kan också ha samma ursprungsbetydelse som exempelvis gårdsnamnet Lydinge gods i Tuna socken nordost om Uppsala, men i form av en 'ö', Lydhinge-ö. Namnet Lydinge förekommer idag i ett namn på en fastighet på Lidingö. Ett annat faktum är att bokstaven i ända fram mot 1600-talet ofta angavs som ÿ , i vissa sammanhang och användes genomgående i exempelvis ordet wÿk motsvarande nuvarande stavningen vik varför Lidingö långt tillbaka tiden kan ha stavats som Lÿdingö eller Lÿdhingö med nuvarande uttal, eventuellt som ij. Förledet Lid- och efterledet -inge Nuvarande stavningen Lidingö är en moderniserad form av det namn på ön som anges på den äldsta karta som återfunnits över Lidingö, framtagen av lantmätare Pedher Mehnlöös i november 1661, med stavningen Lijdingeöön. På en karta, ursprungligen upprättad 1696 och uppdaterad 1779 av Erland Ström anges namnet till Lidingeöhn, där man hållit fast vid efterledet -inge. Efterledet -inge i dessa båda stavningar är ett mycket vanligt efterled i gamla ortnamn i Mälardalen och många andra platser i Sverige, exempelvis Arn-inge, Han-inge, Hudd-inge, Gröd-inge etc. och avser folk som bodde eller kom från en viss plats. Förleden är ofta terrängbetecknande, varför lid i betydelsen 'backe' eller 'kuperad terräng' skulle kunna passa in. Utefter den kustlinje som vetter närmast mot Stockholm finns det ett fåtal dalgångar med backar som folk till fots i första hand var hänvisade till förr i tiden när de skulle ta sig in och upp på Lidingölandet. Inne på Lidingö finns det också ett fåtal större områden som kan betraktas som flacka jämfört med förhållandena på fastlandet, varför berg och backar var något som Lidingöborna sen forntiden hade fått vänja sig vid. Etymologen Elof Hellquist (1864-1933) hävdade redan 1927 att den första delen Liding otvetydigt kommer av ordet lid, vilket betyder 'backe' eller 'bergssluttning'. Det är den namnteorin som från att Lidingö dyker upp i olika ägarhandlingar på 1300-talet som är det vedertagna ursprunget till nuvarande namn. Man kan dock inte utesluta att ön benämndes annorlunda runt 1200-talet, men ingen skriftlig dokumentation har återfunnits från tiden före 1300-talet. Namnet uppdelat i tre delar med olika stavningar som har använts under olika århundraden, kan sammanfattas som: Ludh(a)-, Ludd-, Lydh-, Lyd-, Lijd-, Lid-, -inge-, -ing-, -ø, -öö och -ö. Historia Lidingös historia som boplats går tillbaka till vikingatiden och kan delas upp i ett antal tydliga tidsperioder. först kom forntiden från tidig järnålder fram till slutet av 1200-talet samtidigt med att Stockholm började utvecklas som stad. Lidingö var ett bondesamhälle med många mindre gårdar från tidigt 1200-1300 som förvärvas av Bo Johnsson (Grip) under perioden 1376-1381. Hans markområde omfattande större delen av Lidingölandet. Lidingö tas över av Gustav Axelsson Banér på Djursholms slott på slutet av 1400-talet. Johan Gabriel Banér d.y. sålde alla s.k. frälsehemman på Lidingö 1775 till förmögna Stockholmare. Lidingö villastäder byggdes upp genom bolagsförvärv av mark med början 1906, som tidigare använts som jordbruksmark, och styckas upp. 1900-talets industrialisering gjorde sitt intåg på Lidingö med AGA (1910) som största företag. Efterkrigstidens koncentrerade bostadsområden med flerbostadshus byggdes upp från omkring 1950 fram till början av 1970-talet. Historiska kartor Natur Den obebyggda delen av Lidingö består huvudsakligen av skog. Terrängen är relativt starkt kuperad med stora bergsryggar och mellanliggande bördigt slättland, som genom landhöjningen stigit ur havet, och idag på de mest låglänta områdena ligger endast några meter över havsnivå. På den östra delen av Lidingö finns Långängen-Elfviks naturreservat, ett område som sträcker sig från södra delen av Lidingö vid Kottlasjön via Ekholmsnäs över Hustegafjärden och vidare till Elfvikslandet. Området är rikt på rådjur, dovhjort och rödräv. En bäverfamilj finns i Kottlasjön med tydliga spår av strandnära trädfällning av lövskog, och grävling finns i området vid Stockby. Den största höjden är det delvis konstgjorda berget vid Ekholmsnäsbacken, som når 70 meter över havsnivå. Sjöar och vattendrag Det finns fem mindre sjöar på ön, där Kottlasjön är den största: Stockbysjön Kottlasjön Ekholmsnässjön Stockbyån Västra Långängskärret Mölnaån Gråviken Havet Lidingö är den största ön närmast Stockholms stad i det inre av Stockholms skärgård med en areal på cirka 3050 ha. Ön omgärdas av vattenområdena Lilla Värtan, Halvkakssundet, Höggarnsfjärden, Askrikefjärden och Stora Värtan. Ön delas i norra och södra Lidingö av Kyrkviken och Hustegafjärden som i öster övergår i Höggarnsfjärden. Miljösituation Lidingö är relativt hårt belastad av luftföroreningar och sotpartiklar från centrala Stockholm och från kolkraftverkets utsläpp i Hjorthagen genom de förhärskande vindarna från sydväst till väst. Kvalitén på havsvattnet är idag dock så god att vattnet i princip är tjänligt för bad runt om hela Lidingö. Tillkomsten av Käppala reningsverk och ett sen lång tid tillbaka förbud mot utsläpp av orenade avlopp från både industri, hushåll och yrkessjöfart i vattenområdet runt Lidingö utgör i detta sammanhang de viktigaste delarna för havsvattenkvalitén runt Lidingön. Ända in på 1960-talet släpptes stora mängder avloppsvatten ut orenat till vattenområdet öster om Stora Höggarn från både hushåll och industrier kombinerat med oljespill och annat från den tidigare täta fartygstrafiken med både lastfartyg och oljetankers till Värtahamnen och Frihamnen. Tätorter Lidingö Brevik Sticklinge udde Ambassader på ön På Lidingö finns följande länders ambassader (inkluderat konsulat): Albanien, Bahamas, Bolivia, El Salvador, Eritrea, Filippinerna, Honduras, Iran, Kongo-Kinshasa, Nordkorea, Ukraina, Sudan, Belarus och Zimbabwe. Flera ambassader i Stockholm har sitt ambassadörsresidens på Lidingö, däribland Kanadas ambassadör som bor i Gustaf Daléns ursprungliga privata Villa Ekbacken. Bildgalleri Se även Lidingö Hembygdsförening Lidingö socken Bildspel Källor Lidingö stads webbplats. Externa länkar Lidingö kommun Öar i Lidingö kommun