text: Albert Laurentius Johannes Engström, född 12 maj 1869 i Bäckefall i Lönneberga församling, Kalmar län, död 16 november 1940 på S:t Görans sjukhus i Stockholm (begravd i Hult), var en svensk tecknare, målare och författare. Biografi Albert Engström föddes i Bäckefall i Lönneberga socken men redan 1873 flyttade familjen till Mariannelund och därifrån när han var nio år gammal flyttade familjen till Hult, ett litet stationssamhälle i närheten av Eksjö, där hans far blev stationsinspektor. Albert Engström kom in i fjärde klassen på Norrköpings högre allmänna läroverk 1882, där han var sekreterare i den litterära elevföreningen Fosterländska förbundet. Han tog studentexamen den 11 juni 1888, varefter han skrev vers och prosa i Eksjötidningen och Smålands Allehanda. På hösten 1888 svarade han på en tidningsannons och fick plats som informator hos familjen Norström i Mullsjö. I september 1889 kom Engström till Uppsala för studier i latin och grekiska vid Uppsala universitet, och skrev då in sig i Östgöta nation. Under studietiden blev han god vän med Bruno Liljefors. Efter fyra terminer slutade han sina studier i Uppsala och reste på våren 1891 hem till Hult. Tiden i Uppsala ägnade han åt nationslivet, där han blev både klubbmästare och Rolighetsminister i Östgöta nation. Den 21 maj 1890 inkallades Engström till exercisen på Hultsfreds slätt i Södra Vedbo kompani vid Kalmar regemente, vilken varade till 14 juni. I mitten av mars 1892 började Engström som frielev hos Carl Larsson på Valands konstskola i Göteborg. Han stannade där fram till vårterminens slut den 6 maj 1893. År 1895 gick Engström på Konstakademins etsarskola och tog lektioner för professor Axel Tallberg. Samma år blev han även medlem i Publicistklubben i Stockholm. I augusti 1893 återvände Engström till Göteborg, där han bodde i sin gamla bostad Ullstorp vid Örgrytevägen. Han påbörjade en beställning han fått på rekommendation av Carl Larsson, att för Ölhallen Weise måla en fris med grotesker, som skulle bli en meter hög och 40 meter lång. Redan 24 augusti kunde han meddela Carl Larsson, att han fullbordat målningen och fått 500 kronor i arvode. Engström var en mycket skicklig tecknare, och hans skämtteckningar med figurer som Kolingen och Bobban publicerades i tidningar som Söndags-Nisse och sedermera den egna tidningen Strix, och blev på detta vis mycket kända. Han gjorde många karikatyrer av dåtidens överheter – präster, borgare och officerare. Man kan där se ett tydligt släktskap med Döderhultarn. Som författare debuterade han 1905 med En bok. År 1925 blev han tillförordnad professor i teckning vid Konsthögskolan och fungerade där till år 1935. Han var engagerad i Folkomröstningen om rusdrycksförbud i Sverige 1922. Hans sympatier låg hos nej-sidan, ett engagemang som resulterade i affischen Kräftor kräva dessa drycker!. Engström inträdde i Svea Orden 1917 och stannade som broder resten av livet. I samband med hans 60-årsdag öppnades en jubileumsutställning i Konstakademien med teckningar och akvareller. Med anledning av firandet gav han ut en berättelsesamling, "Vid en milstolpe". Engström tillbringade under några år mycket tid på Gotska Sandön, och han har skrivit ett av de mest omfattande verken om ön. Han har även gjort många akvareller och teckningar från Roslagen, där han hade en ateljé på en klippa i Grisslehamn. På våren 1938 försämrades Engströms syn så starkt att han successivt tvingades sluta arbeta. I samband med hundraårsdagen av Engströms födelse gav Postverket ut två frimärken med ett självporträtt av honom. Engström var även syssling till Astrid Lindgrens far Samuel August Ericsson. Albert Engström museer Albert Engström-samlingarna i Eksjö, som inår i Eksjö museums samlingar Albert Engström-museet, författar- och konstnärsmuseum som var hans hem, i Grisslehamn. Museet i Grisslehamn drivs av Albert Engström-sällskapet och ansvarar för Albert Engströms ateljé. Representerad Engström är representerad vid bland annat Kalmar konstmuseum, Norrköpings konstmuseum, Nationalmuseum, Ateneum. Familj Engström var son till lantbrukaren Laurentius (Lars) Erhard Engström (född 1841 i Vånga, Östergötlands län, död 1926 i Hult, Jönköpings län) och Antigonia Margareta (Gonny) Lindner (född 1843 i Vena, Kalmar län, död 1924 i Hult). Fadern blev sedermera tjänsteman vid Tändsticksfabriken i Mariannelund och senare stationsinspektor vid Nässjö-Oskarshamns järnväg, först i Bohult och därefter i Hult från 1878 och fram till sin död. Albert Engströms syskon: Fredrik Laurentius född 1871 i Lönneberga, död 1962 i Stockholm, Antigonia Maria Hildegard, född 1873 i Hässleby, Jönköpings län, död 1959 i Stockholm, Signe Antigonia Eleonora, född 1879 i Hult, Jönköpings län, död 1922 i Falun, samt Torbjörn Lars Einar, född 1887 i Hult, död 1930 i Vetlanda. Albert Engström träffade Sigrid Sparre (1868-1944) i slutet av februari 1892, förlovade sig med henne samma år och de gifte sig 23 september 1894. Barn: Malin (1897–1967), Lisa (1901–1982) och Lars-Bruno (1910–1972). Malin var under åren 1916–1918 förlovad med Evert Taube. Albert Engström begravdes söndagen den 24 november 1940 på Hults kyrkogård bredvid sina föräldrar. Jordfästningen förrättades av hans gamle vän, hovpredikanten Gustaf Malmberg, som bland annat sade: "I denna bygd har hans vagga stått. Nu kommer han åter från det skiftande livet för att gå till vila vid fars och mors sida. Ett människoliv är avslutat, rikt och sällsamt som en saga, underbarare än den, som spände sin skimrande himmel över den lille läsande gossen i stationshuset...". Av sin bekant, målare Albert Edelfelt beskrevs Albert Engström till följande: En af de roligaste jag mött här är Albert Engström, karrikatyrtecknaren från Söndagsnisse. En glad Upsalastudent och filolog (Kan utmärkt bra hebreiska, grekiska och latin och bland andra språk också finska) och en hjertans qvick menniska. Han sjunger sina visor så urkomiskt att jag aldrig tror Jag skrattat så. Utmärkelser Engström intogs 1901 i stockholmslogen Carl Michael av Samfundet SHT, där han fick namnet Strix. År 1908 utsågs han till ordensskald för sällskapet Pelarorden i Stockholms skärgård. Han invaldes i Konstakademien 1919 och var ledamot av Svenska Akademien från 1922, då han ersatte Oscar Montelius på stol nr 18. Han invaldes 1926 i Sällskapet FebruariGubbarna, stiftat 1852, ett sällskap med "kulturella intressen i angenäm och kamratlig samvaro". Engström blev filosofie hedersdoktor i Uppsala 1927, tillsammans med Bruno Liljefors. Asteroiden 7548 Engström är uppkallad efter honom. Albert Engström-sällskapet Sällskapet bildades 1981 med syftet att sprida kunskap om Albert Engström och hans konstnärliga verksamhet, och att genom olika aktiviteter visa hans verk samt hålla hans författarskap och konstnärskap levande. I Grisslehamn förvaltar och bedriver sällskapet museiverksamhet vid Engströmgården och Ateljén. Sällskapet delar årligen ut Albert Engström-priset. Sällskapet är ett av de största litterära sällskapen i Sverige med över 1700 medlemmar och har sitt säte i Grisslehamn, men har även en smålandssektion med säte i Eksjö. Galleri Bibliografi Vänner och bekanta uppsnappade i förbifarten 1896. Pyttans A–B och C–D-lära 1896. En gyldenne Book. 1897. Medmänniskor. 1899. Bland kolingar, bönder och herremän. 1900. Bladnegrer och annat folk. En samling vidriga fysionomier, kärleksfullt återgifna. 1901. Tokar, kloka som folk är mest. Teckningar med text. 1901. Öfver ett halfttjog vackra smålandsvisor och en vals. Med teckningar och musik av Albert Engström och Nalle Halldén. 1902. Tråkmånsar och gyckelbockar. Teckningar med text. 1904. En bok. 1905. Riksdagsgubbar. 1906, 1915. Mitt lif och leverne. Stockholm, Ljus, 1907. Äventyr och hugskott. 1908. Ett tjog teckningar ur Albert Engströms portfölj. 1908. En bok till. 1909. Väggprydnader och bordsdekorationer. 1909 Grandet och bjälken. Teckningar 1910. Genom mina guldbågade glasögon. Stockholm, Lundquist, 1911. Kryss och landkänning. 1912. Åt Häcklefjäll. 1913. Bläck och saltvatten. Stockholm, E. Lundquist, 1914. Riksdagsgubbar. Med hexameter. 1915. Hemma och på luffen. 1916. Medan det jäser. 1918. Tio teckningar. 1919. Min 12: te bok. 1919 En gyldenne Book, 1919. Andra upplagan i format 22 gånger 29 cm, med Företal av AE. Ränningehus. 1920. Hemspånad och taggtråd. 1921. Adel, präster, smugglare, bönder. 1923, 1935. Xylografen. Ett porträtt i 10 litografier. 1923. August Strindberg och jag. 1923. Nyutgåva 1986. Moskoviter. 1924. Agnarna och vetet.1925. En konstig blandning. 1925. Gotska Sandön. 1926. Med penna och tallpipa. 1927. Nyutgåva 1953. Anders Zorn. 1928. Ur mina memoarer. Stockholm, Bonnier, 1927 Ur mina memoarer och annat. 1929. Smålandshistorier. 1929. Vid en milstolpe. 1929. Bouppteckning. 1930. Mot aftonglöden. 1932. Naket o.s.v. 1934. Med Kaaparen till Afrika. 1937. Läsebok för svenska folket. 1938. Postum utgivning Självdeklaration. 1944. Roslagsberättelser. 1942. Smålandsberättelser. 1942. Lukas Mosak, Albert Engströms första bok. Med ett förord av Ernst Malmberg.1944. Pyttans A-B och C-D-lära eller Antibarbarus diktad i augusti 1896 av farbror Acke, farbror Albert, farbror Verner... Med teckningar av Albert Engström. 1946. Siktat och sammalet. Redigerad av Helmer Lång. 1952. Skrifter Skrifter (28 delar, 1939-1941; flera nya upplagor de följande åren) 1. Mitt liv och leverne 2. En bok 3. Äventyr och hugskott 4. En bok till 5. Min 5:e bok : berättelser och stämningar 6. [http://runeberg.org/guldglas/ Genom mina guldbågade glasögon] 7. Kryss och landkänning 8. Bläck och saltvatten 9-10. Åt Häcklefjäll 11. Hemma och på luffen 12. Medan det jäser 13. Min 12:te bok 14. Hemspånad och taggtråd 15. Ränningehus 16. Adel, präster, smugglare, bönder 17. En konstig blandning 18. Moskoviter 19. Ur mina memoarer och annat 20. Med penna och tallpipa 21. Vid en milstolpe 22. Bouppteckning 23. Mot aftonglöden 24. Naket o. s. v. 25. Med Kaaparen till Afrika 26. Läsebok för svenska folket 27. Gotska Sandön 28. Anders Zorn (första upplagan 1928) Referenser Tryckta källor Schiller, Harald (1970). Händelser man minns - en krönika 1920–1969 Webbkällor Albert Engström Sällskapet Noter Vidare läsning Externa länkar Albert Engström Sällskapet Albert Engström på Projekt Runeberg Albert Engström på Eksjö museum Födda 1869 Avlidna 1940 Ledamöter av Svenska Akademien Svenska humorister Karikatyrtecknare Hedersdoktorer vid Uppsala universitet Södermalmsprofiler Svenska skämttecknare Svenska satirtecknare Svenska serieskapare SBH Hedersledamöter vid Östgöta nation i Uppsala Svenska illustratörer Personer från Lönneberga socken Män Roslagen i kulturen Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Ateneum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Svenska målare under 1900-talet Svenska tecknare under 1900-talet Svenska författare under 1900-talet Svenska affischkonstnärer Småländska författare Ledamöter av Konstakademien


source: wikipedia

text: Erik Alvar Jansson, född 30 november 1922 i Kiruna, död 11 januari 1991 i Stockholm, var en svensk målare och konstpedagog. Alvar Jansson växte upp i en gruvarbetarfamilj i Kiruna och om man var gruvarbeteson däruppe, hade man, enligt honom själv, endast två arbetsplatser att välja på gruvan eller järnvägen. Alvar valde järnvägen men han stannade endast ett år. Hans stora intresse var att teckna och måla och under några semesterdagar i december 1941 reste han till Stockholm, tog kontakt med Isaac Grünewald, (det var den konstnär som han kände till i Stockholm), för att få råd av honom ifall hans anlag och talang var tillräckligt stora för att ägna sig åt konstnärskallet. Grünewald tyckte att hans kvaliteter dög och skrev ett rekommendationsbrev om 6 månaders tjänstledighet. Detta beviljades dock inte och Alvar sa upp sig och började på Grünewalds målarskola januari 1942, nästan tjugo år gammal. Efter kriget 1947 började han på Konstakademien där han bland annat fick Ragnar Sandberg som lärare. Redan vid denna tid hade Alvar Jansson en klar uppfattning om att inte låta sig påverkas och styras av trender och tidsanda. På sina första utställningar i Stockholm 1955, 1957 och 1960, blev han betraktad som en enstöring, som målade tvärtemot alla rådande konstriktningar. Han skildrade realistiskt och i dämpade färger människor, djur och natur. De ämnen han då valde, återkom i hans motivval under hela hans liv. Ofta var det hemmiljön i Kiruna, gruvarbetare på hemväg från arbetet, gruvarbetarnas omklädningsrum med gamla och helt unga arbetare, en skadad arbetare som bärs iväg av sin arbetskamrater. Men även inträngande porträtt och sensuella modellmålningar utgör en viktig del av hans produktion. Alvar Janssons måleri kan kallas realistiskt, ett klassiskt måleri med inspiration och idéer från de stora mästarna Tizian, El Greco, Chardin, Francisco de Goya eller Munch, med vilka han också kände sig besläktad och han hävdade: "Nej, jag har inte upptäckt något nytt - men jag har upptäckt något gammalt". Han avfärdade den nya konsten som spekulativ, för att den sneglar mot åskådaren och kräver dess medverkan istället för att vara sig själv nog. "Måleri", sa han "har mer att göra med en slags psykisk geometri och mekanik i ett ogripbart rum där en kålrot inte är en rund form, inte en färgyta, inte en volym, inte ens en kålrot - utan något så konstigt som en målad kålrot". Det som var drivkraften för Alvar Jansson var glädjen att se, lusten att återge det sedda. Åren 1974–1976 var Jansson föreståndare för Valands konstskola i Göteborg och 1978–1984 var han professor i måleri vid Konsthögskolan i Stockholm. Alvar Jansson är begravd på Norra begravningsplatsen utanför Stockholm. Representerad Moderna museet Statens porträttsamling Göteborgs konstmuseum Borås konstmuseum Norrköpings konstmuseum Konstmuseet i Skövde Sundsvalls museum Bonniers porträttsamling Källor Svenska professorer i måleri Professorer vid Kungliga Konsthögskolan Svenska konstpedagoger Svenska målare under 1900-talet Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Bonnierska Porträttsamlingen Representerade vid Moderna museet Personer från Kiruna Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm Födda 1922 Avlidna 1991 Män


text: Ett användarnamn, (ibland login-namn eller bara login) är i datorsammanhang det namn som ger en person eller en grupp av personer en användaridentitet för en dator i något sammanhang. Ofta måste även ett lösenord anges för att säkerställa identiteten. Vanligen är användarnamnet knutet till ett användarkonto. Användarnamn och lösenord utgör tillsammans en användares inloggningsuppgifter. Användarnamnet fungerar i vissa fall även som en pseudonym, till exempel på en nätgemenskap. Se även Användare Administratör Datasäkerhet


text: Axel Nilsson kan syfta på: Axel Nilsson (Banér) (1513–1554), adelsman och godsägare Axel Nilsson (museiman) (1872–1924), museiman och kulturhistoriker Axel Nilsson (skådespelare) (1876–1953), skådespelare Axel Nilsson (politiker) (1882–1961), lantbrukare, politiker och riksdagsledamot för Folkpartiet Axel Nilsson (konstnär) (1889–1980), konstnär Axel Nilsson (ishockeyspelare) (1904–1978), ishockeyspelare Axel Nilsson (tecknare) (1909–2005), tecknare och målare


text: Anders Isaksson, död efter 1445 (tidigast, levde ännu 18 januari 1445), väpnare, Svenskt riksråd och innehavare av Östanå säteri på 1430-talet. Anders Isaksson var son till häradshövdingen Isak Björnsson (Banér) och Gertrud Andersdotter, dotter till den uppländske frälsemannen Anders Tomasson i Lisa. Anders Isaksson var medlem av riksrådet och deltog i Kalmar möte 9 juli 1438. Han stod på riksdrotsen Krister Nilssons sida under dennes konflikt med Karl Knutsson. Barn Anders Isaksson var gift med Ingegärd Svensdotter (Pik), dotter till väpnaren Sven Pik, och de hade flera barn, bland dem: Isak Andersson. Levde 1460. Jakob Andersson (Banér) till Östanå Erik Andersson Ericus Andræ, död 7 maj 1504, inskriven vid Leipzigs universitet 1442, domprost i Uppsala 26 januari 1463-1504. Begravd på stora gången i Uppsala domkyrka. Peder Andersson till Östanå Källor Svenska väpnare Ätten Banér Män Födda 1300-talet Avlidna 1400-talet Personer i Sverige under 1400-talet


text: Axel Nilsson (Banér), död 2 mars 1554 i Jönköping, var en svensk riddare och riksråd. Ägde bland annat godset Djursholm dit även Lidingön hörde fram till 1774. Biografi Hans föräldrar var Nils Eskilsson (Banér) och Ingeborg Larsdotter Tott. Axel Nilsson uppfostrades 1529-1534 hos den danske riksmarsken Mogens Gøye och blev riksråd, troligen redan 1540 och användes av Gustav Vasa i ett flertal uppdrag. Han avled kort efter återkomsten från en beskickning till Tyskland under 1553. Han blev 4 oktober 1544 slottsloven på Stockholms slott och 1550 hövitsman i Jönköping. Axel Nilsson avled 1554 i Jönköping och begravdes i Danderyds kyrka. Axel Nilsson ägde godsen Djursholms slott i Danderyds socken, Ekenäs slott i Örtomta socken och Händelö gård i Sankt Johannes socken. Familj Axel Nilsson gifte sig 3 mars 1538 i Söderköping med Margareta Pedersdotter Bielke (1510-1557). Hon var dotter till riddaren och riksrådet Peder Turesson (Bielke) och Carin Nilsdotter till Wik. De fick tillsammans barnen Nils Axelsson Banér (1539–1559), underamiralen Peder Axelsson Banér (1540–1565), Lars Banér (död före 1551), Erik Banér (död före 1551), Ingeborg Banér (1541–1541), Anna Banér (1541–1541), lagmannen Sten Axelsson Banér (1546–1600) och riddaren Gustaf Banér (1547–1600). Barnen tog efternamnet Banér. Sönerna Sten och Gustav avrättades år 1600 vid Linköpings blodbad. Källor Noter Svenska riddare Män Födda okänt år Avlidna 1554 Svenska riksråd under 1500-talet Personer under äldre vasatiden Ätten Banér


text: Abborrfiskar (Percidae) är en familj i ordningen abborrartade fiskar som lever i sött och bräckt vatten på norra halvklotet. Kroppen är hoptryckt från sidorna och beklädd med hårda kamfjäll. Tänderna är starka och spetsiga. De har två ryggfenor som kan vara förenade, dock med en tydlig gräns. Bukfenorna är belägna under bröstfenorna. Familjen omfattar 10 släkten med omkring 200 arter, av vilka abborre, gärs och gös förekommer i Sverige. Stora arter kan nå en längd upp till 100 cm. Det vetenskapliga namnet är bildat av det grekiska ordet för abborre (perké). Släkten sanddartersläktet (Ammocrypta) Jordan, 1877. 5 arter kristalldartersläktet (Crystallaria) Jordan och Gilbert in Jordan, 1885. 1 art slätbuksdartersläktet (Etheostoma) Rafinesque, 1819. 135 arter gärssläktet (Gymnocephalus) Bloch, 1793. 4 arter abborrsläktet (Perca) Linné, 1758. 3 arter percarinasläktet (Percarina) Nordmann, 1840. 1 art strävbuksdartersläktet (Percina) Haldeman, 1842. 38 arter aspretesläktet (Romanichthys) Dumitrescu, Banarescu och Stoica, 1957. 1 art gössläktet (Sander) Oken, 1817. 5 arter strebersläktet (Zingel) Cloquet, 1817. 4 arter Referenser Abborrartade fiskar


text: Abraham Eriksson Leijonhufvud kan syfta på: Abraham Eriksson Leijonhufvud den äldre (död 1556), riddare Abraham Eriksson Leijonhufvud den yngre (död 1618), friherre


text: Abraham Kristiernsson (Leijonhufvud), död 1499, var ett svenskt riksråd. Biografi Abraham Kristiernsson (Leijonhufvud) var son till väpnaren och fogden Kristiern Gregersson (Leijonhufvud) och Märta Pedersdotter. Han nämns som riksråd 20 juni 1491. 1496 gav han tillsammans med sin hustru en gård i Arboga till gråbrödraklostret i Arboga. 16 februari 1499 deltog han i förlikningen mellan Sten Sture och de svenska riksråden, och utfäste tillsammans med riksråden drottning Kristinas morgongåva 20 februari, men uppges 31 oktober samma år vara död. Abraham Kristiernsson begravdes i Arboga kloster. Omtalas första gången 1462 i samband med att han sålde sin andel i sin mors gård Bårarp till Åke Axelsson Tott och förde då vapen, han var alltså vuxen. 1471 ger han i stället för en tidigare morgongåva på 600 mark sin hustru Birgitta Månsdotter (Natt och Dag), gården i Brunsberg och två andra gårdar. 1472 fick Abraham Kristiernsson som tack för tjänster till Sten Sture den äldre försäkran på att behålla de gods som Broder Svensson och Klas Niklisson köpt åt honom. 24 februari 1479 fick han Ellholmen och bytte 1492 till sig Ekeberg av sin hustrus systerson Jöns Jönsson (vingat svärd). 1491 och 1493 omtalas han som riksråd då han i Telge stadfäste den 1488 i Reval ingångna förlikningen med livländska orden. 1 Egendom Abraham Kristiernsson ägde Brunsberg i Ytterselö socken, Elleholm i Arboga landsförsamling, Ekeberg i Lillkyrka socken, Kvicksta i Toresunds socken, Bärarp i Revinge socken. Familj Abraham Kristiernsson gifte sig före 1 juli 1471 med Birgitta Månsdotter (Natt och Dag), dotter till Måns Bengtsson (Natt och Dag) och Märta Klausdotter Plata. De fick tillsammans barnen riksrådet Erik Abrahamsson (Leijonhufvud) (död 1520) och riddaren Sten Abrahamsson (död efter 1515). Efter Abraham Kristiernssons död gifte Birgitta Månsdotter om sig med väpnaren Anders Persson (vingat svärd). Referenser Noter Svenska riksråd under 1400-talet Leijonhufvud Män Födda 1400-talet Avlidna 1499


text: Abraham Pedersson Brahe, född 25 mars 1569, död 16 mars 1630, var en svensk greve och riksråd, son till Per Brahe den äldre och Beata Gustavsdotter Stenbock. Abraham Brahe föddes på Rydboholms slott som den yngste av den mäktige Per Brahes söner. Som sina bröder vacklade han i början i lojalitet mellan Sigismund och hertig Karl. Han deltog i krigståget 1598 på Sigismunds sida. Han försonade sig dock därefter med hertigen och satt med i domstolen i Linköping 1600. 1602 utnämndes han till hovråd och därefter till riksråd. Han blev därefter lagman i Västmanlands och Dalarnas lagsaga, samtidigt som han fick behålla det tidigare ståthållarskapet över Gävle slott och Norrland. Brahe var även 1607–1622 Uppsala universitets kansler och blev 1614 bisittare i Svea hovrätt. Trots sina många uppdrag levde han mest på sin gård Rydboholm och var en driftig hushållare. Abraham Brahe är känd som författare av Abraham Brahes Tidebok, en slags dagboksanteckningar som trots sina ganska korthuggna formuleringar utgör en viktig källa för kännedomen och bakgrunden till 1500-talets svenska politiska liv. Gift 1599 med Elsa Gyllenstierna (1577–1650) dotter till Nils Gyllenstierna (1526–1601) av den friherrliga ätten Gyllenstierna af Lundholm. Barn: Ebba Abrahamsdotter Brahe (1600–1638) Per Brahe den yngre (1602–1680) Margareta Brahe (1603–1667) Nils Brahe den äldre (1604–1632) Christina Brahe (1609–1681) Källor Svensk uppslagsbok. Malmö 1939. Svenska grevar Lagmän i Västmanlands och Dalarnas lagsaga Svenska riksråd under 1600-talet Universitetskanslerer i Sverige Svenska ståthållare Abraham Pedersson Personer under äldre vasatiden Födda 1569 Avlidna 1630 Män Svensk uppslagsbok SBH


text: Absalon kan avse: Absalom – son till kung David enligt Gamla testamentet Absalon, fili mi – musikaliskt verk av Josquin des Prez (1440–1521) HDMS Absalon (L16) – danskt örlogsfartyg av Absalon-klass Absalon (företag) – ett tidigare danskt försäkringsbolag Personer Absalon Hvide (cirka 1128–1201) – dansk ärkebiskop och statsman Julien Absalon (född 1980) – fransk mountainbikecyklist


text: Spricklavar, Acarospora är ett släkte av lavar som beskrevs av Abramo Bartolommeo Massalongo. Acarospora ingår i familjen Acarosporaceae, ordningen Acarosporales, klassen Lecanoromycetes, divisionen sporsäcksvampar, och riket svampar. Lavarna utmärks bland annat av mångcelliga sporsäckar, så kallade asci, med runda sporer. Det finns cirka 40 arter i Sverige. Släktet Acarospora indelas i följande arter Acarospora admissa Acarospora affinis Acarospora anomala Acarospora argillacea (Arnold) Hue Acarospora assimulans Vain. Acarospora atrata Hue Acarospora badiofusca (Nyl.) Th. Fr. Acarospora bella (Nyl.) Jatta Acarospora bohlinii H. Magn. Acarospora boliviana H. Magn. Acarospora boulderensis H. Magn. Acarospora brattiae Acarospora brevilobata H. Magn. Acarospora brouardii Acarospora brunneola Acarospora bullata Anzi Acarospora bylii Acarospora calcarea Acarospora caesiofusca (Müll.Arg.) H. Magn. Acarospora carnegiei Zahlbr. Acarospora cervina A. Massal. Acarospora cervinoides H. Magn. Acarospora charidema Acarospora chrysops (Tuck.) H. Magn. Acarospora commixta H. Magn. Acarospora contigua Acarospora contraria Acarospora convoluta Darb. Acarospora crozalsii de Lesd. Acarospora depressa H. Magn. Acarospora discreta (Ach.) Arnold Acarospora dispersa Acarospora dissipata H. Magn. Acarospora elevata Acarospora epilutescens Acarospora epithallina H. Magn. Acarospora erythrophora Acarospora euganea Acarospora fennica Acarospora franconica H. Magn. Acarospora friesii H. Magn. Acarospora fuscata (Schrad.) Th. Fr. (Svenska: Brun spricklav) Acarospora gallica H. Magn. Acarospora geophila H. Magn. Acarospora glaucocarpa (Wahlenb. ex Ach.) Körb. Acarospora glypholecioides H. Magn. Acarospora gobiensis H. Magn. Acarospora gwynnii Dodge & Rudolph Acarospora hassei Acarospora helvetica H. Magn. Acarospora heppii (Nägeli ex Hepp) Nägeli in Körb. Acarospora heufleriana Körb. Acarospora hilaris (Dufour) Hue Acarospora hospitans H. Magn. Acarospora hultingii Acarospora immersa Fink ex Hedr. Acarospora impressula Th. Fr. Acarospora insignis Acarospora insolata H. Magn. Acarospora intermedia H. Magn. Acarospora interrupta Acarospora interspersa H. Magn. Acarospora invadens H. Magn. Acarospora irregularis H. Magn. Acarospora jenisejensis H. Magn. Acarospora laqueata Stizenb. Acarospora lorentzii (Müll. Arg.) Hue Acarospora macrospora (Hepp) Bagl. Acarospora malmeana H. Magn. Acarospora marciiv H. Magn. Acarospora maroccana de Lesd. Acarospora massiliensis (Harm.) H. Magn. Acarospora mendozana H. Magn. Acarospora mexicana Acarospora microcarpa (Nyl.) Wedd. Acarospora modensis H. Magn. Acarospora moenium Acarospora molybdina (Wahlenb.) A. Massal. Acarospora mongolica H. Magn. Acarospora moraviae H. Magn. Acarospora murorum Acarospora nevadensis Acarospora nitida H. Magn. Acarospora nitrophila H. Magn. Acarospora nodulosa (Dufour) Hue Acarospora novomexicana Acarospora obnubila Acarospora obpallens (Nyl.) Zahlbr. Acarospora oligospora (Nyl.) Arnold Acarospora oligyrophorica Acarospora oreophila Acarospora oxytona (Ach.) A. Massal. Acarospora paupera H. Magn. Acarospora peliscypha Th. Fr. Acarospora perpulchra Acarospora persimilis H. Magn. Acarospora pitardi Acarospora placodiiformis H. Magn. Acarospora pleistospora Acarospora praeruptarum H. Magn. Acarospora pseudofuscata Acarospora pulvinata H. Magn. Acarospora pyrenopsoides H. Magn. Acarospora radicans H. Magn. Acarospora reagens Zahlbr. Acarospora rehmii H. Magn. Acarospora rhabarbarina Acarospora rhagadiza (Nyl.) Hue Acarospora rhizobola Acarospora robiniae Acarospora rosulata (Th. Fr.) H. Magn. Acarospora rouxii Acarospora rugulosa Körb. Acarospora sandwicensis H. Magn. Acarospora sarcogynoides H. Magn. Acarospora scabrida Hedl. ex H. Magn. Acarospora schleicheri (Ach.) A. Massal. Acarospora scotica Hue Acarospora scrobiculata H. Magn. Acarospora scyphulifera Vain. Acarospora similis Acarospora sinopica (Wahlenb.) Körb. (Svenska: Rostspricklav) Acarospora smaragdula (Wahlenb. in Ach.) A. Massal. Acarospora socialis Acarospora solitaria H. Magn. Acarospora sp. indet. Acarospora sparsa H. Magn. Acarospora sphaerospora H. Magn. Acarospora stapfiana (Müll. Arg.) Hue Acarospora strigata (Nyl.) Jatta Acarospora subcontigua H. Magn. Acarospora subrufula Acarospora succedens Acarospora sulphurata (Arnold) Arnold Acarospora superans H. Magn. Acarospora suprasedens H. Magn. Acarospora suzai H. Magn. Acarospora tenebrica H. Magn. Acarospora terrestris (Nyl.) H. Magn. Acarospora terricola H. Magn. Acarospora thamnina Acarospora thelococcoides (Nyl.) Zahlbr. Acarospora tongletii Acarospora tuberculata H. Magn. Acarospora tuberculifera H. Magn. Acarospora tuckerae Acarospora tyroliensis H. Magn. Acarospora umbilicata Bagl. Acarospora umbrina H. Magn. Acarospora variegata H. Magn. Acarospora veronensis A. Massal. Acarospora verruciformis H. Magn. Acarospora verruculosa H. Magn. Acarospora versicolor Bagl. & Carestia Acarospora wahlenbergii H. Magn. Acarospora wetmorei Acarospora xanthophana (Nyl.) Jatta Källor Externa länkar Lavar Sporsäcksvampar


text: Acer kan syfta på; Acer – ett släkte i familjen kinesträdsväxter, se Lönnsläktet Acer Inc. – en datortillverkare. Acer (motortillverkare) – motorer till formel 1-stallet Prost Grand Prix 2001 ACER (EU-byrå) - EU-byrå för samarbete mellan energitillsynsmyndigheter med säte i Ljubljana, Slovenien


text: Adalvard kan syfta på: Adalvard den äldre, biskop i Skara år 1060–1064 Adalvard den yngre, biskop i Sigtuna 1060 och i Skara under perioden ca 1066–1068


text: Adam av Bremen (ty. Adam von Bremen, lat. Adamus Bremensis), död före 1095, var en författare och historiker verksam på 1000-talet i Bremen. Adam var sannolikt från södra Tyskland, möjligen Bamberg. Han kom till Bremen 1066, alternativt 1067, möjligen för att verka som lärare (kallas 1069 magister scolarum) vid domskolan där, i ärkebiskop Adalberts tjänst. Adam skrev en bok om ärkestiftet Hamburgs historia, Gesta Hammaburgensis ecclesiae pontificum ("De hamburgska ärkebiskoparnas stora gärningar"). Utifrån muntliga meddelanden och gamla handskrifter framställde han ärkestiftet Hamburgs historia från 788 till ärkebiskop Adalberts död, 1072. Boken innehåller också många upplysningar om livet i Skandinavien. Den danske kungen Sven Estridsson, en för sin tid lärd herre, lämnade värdefulla bidrag till detta arbete avseende de danska, de svenska och de norska förhållandena. Vid publiceringen i tryck 1595 benämndes hans verk De situ Daniae et reliquarum quæ trans Daniam sunt regionum natura. Adam av Bremen om nordborna Danskarna hade enligt Adam samlat på sig mycket guld genom sjöröveri. De danska vikingarna betalade skatt till danernas kung för rätten att ta byte av barbarerna omkring det Norska havet. De missbrukade dock ofta denna rätt och angrep sina egna landsmän. "Och så snart någon har tillfångatagit sin granne säljer han honom obarmhärtigt som träl till antingen vän eller främmande". Adam berättar vidare: "Kvinnor säljs genast om de bedrivit otukt, men om männen anklagas för majestätsbrott eller tas på bar gärning med något annat olagligt, så vill de hellre halshuggas än piskas". "De känner inte till andra straff än yxa och träldom och även när en man är dömd anses det som en heder att vara glad, för tårar, klagan och andra tecken på ånger, som vi anser rätt, avskyr danskarna till den grad att det inte ens är tillåtet för någon att gråta över sina synder eller över sina kära avlidna". "Svenskarna saknar inget med undantag av det högmod som vi älskar eller rättare tillber. Allt som bara har med tom fåfänglighet att göra, såsom guld, silver, präktiga hästar, bäver- och mårdskinn, saker som vi beundrar till vanvett, räknar de som ingenting: Det är bara i fråga om kvinnor som de inte känner någon måtta: var och en har allt efter möjligheter två eller tre hustrur samtidigt, men de som är rika eller hövdingar har otaliga". "De söner som de får räknas som äktfödda. Med döden straffas däremot den som har samlag med nästas hustru eller våldtar en jungfru eller plundrar grannens egendom eller gör honom orätt. Även om nordbor utmärker sig för gästfrihet, ligger svenskarna ett steg före. De räknar det som den värsta skam att neka resande gästvänskap, ja, det härskar en ivrig kapplöpning om vem som anses värdig att mottaga gästen. Där visas denna all möjlig vänlighet och så länge han önskar stanna förs han hem till den ena efter den andra av värdens vänner. Sådana vackra drag finns det bland deras sedvänjor". "Svenskarna består av många stammar som utmärker sig i såväl i styrka som i beväpning, förutom att de är lika framstående krigare till häst som till sjöss. Därför ser man att de har makt att hålla ordning på de andra nordiska folken. De har kungar av gammal släkt, men deras makt begränsas av folkens vilja. Vad alla gemensamt bestämt det skall kungen stadfästa, såvida inte hans uppfattning verkar bättre, då kan de stundom, om än ogärna, följa den. I fredstid passar det dem utmärkt att på detta sätt vara jämlika, men i krig lyder de blint konungen eller den som han sätter över dem som den dugligaste". "Kommer de i nöd under striden anropar de en av sina många gudar och efter segern är de sedan guden tillgivna och föredrar honom". Om norrmännen meddelar Adam bland annat följande: "De klarar sig med det de får från sin boskap, i det att de använder dess mjölk till föda och ullen till kläder. Därför fostrar landet mycket tappra krigare som oftare angriper än själva blir angripna, för de har inte förvekligats genom rikliga skördar. De lever på god fot med svenskarna, men ibland angrips de, dock inte ostraffat, av danskarna, som är lika fattiga som de själva. De är också mest förnöjsamma och sätter största värde på enkelhet och måtta i både mat och seder". "På många håll i Norge och Sverige anses boskapsherdarna som mycket förnäma personer som lever på patriarkers sätt och av sina händers arbete". Finland har i hans verk fått benämningen Terra feminarum, latin för "kvinnornas land", sannolikt en misstolkning av Kvänland. Detta har utgjort grund för tolkningen "amasonernas land", men är egentligen en felöversättning av kvänernas land. Bibliografi - Försvenskad av Johan Fredrik Peringskiöld. Texten finns även på Wikisource. Referenser Noter Vidare läsning Alkarp, Magnus, - Analys av Gesta. Hyenstrand, Åke, - Recension och diskussion. Externa länkar Personer i Tyskland under 1000-talet Tyska krönikeskrivare Män Födda 1000-talet Avlidna 1000-talet Präster under 1000-talet


text: Johan Allan Edwall, född 25 augusti 1924 i Hissmofors, Rödöns församling, Jämtlands län, död 7 februari 1997 i Hedvig Eleonora församling i Stockholm , var en svensk skådespelare, regissör, teaterdirektör, författare, visdiktare och barnboksuppläsare samt teaterpedagog vid Statens scenskola. Biografi Edwall växte upp i det jämtländska brukssamhället Hissmofors som son till Karl Edvall och Magdalena Jonsson av släkten Tangen. Han gick på Dramatens elevskola 1949–1952, bland skol- och klasskamraterna kan nämnas Jan-Olof Strandberg, Margaretha Krook, Max von Sydow och Jan Malmsjö. Edwall var verksam vid Dramaten 1952–1955, 1958–1962 och 1963–1971. Han var frilans 1955–1957 och från 1972. Edwall var verksam inom TV-teatern från 1962 och vid Marionetteatern 1964. Skådespelaren Edwall var en skådespelare med mycket personlig framtoning, och fick sitt stora folkliga genombrott i och med tv-dramatiseringen av August Strindbergs Hemsöborna (1966), där han spelade den tragikomiske drängen Carlsson. Han spelade också bildhuggaren Olle Montanus i Röda rummet (1970). På film gjorde han flera bemärkta roller, bland annat som familjefadern och teaterdirektören Oscar Ekdahl i Fanny och Alexander (1982) och som den frikyrklige bonden Danjel i Utvandrarna-filmerna. Edwall var med i alla långfilmer som under åren 1971–1984 gjordes efter Astrid Lindgrens böcker, med undantag för Världens bästa Karlsson. För barnen är Edwall därför mest känd som Anton, pappan till Emil i Lönneberga (1971), farfar till Elvis i Maria Gripes Elvis! Elvis! (1977), Skorpan Lejonhjärtas låtsasfarfar Mattias i Bröderna Lejonhjärta (1977), Madickens granne farbror Nilsson i Du är inte klok, Madicken (1979) och Madicken på Junibacken (1980), luffaren Paradis-Oskar i Rasmus på luffen (1981) samt gammelrövaren Skalle-Per i Ronja Rövardotter (1984). Regissören Själv skrev Edwall manus till och regisserade flera långfilmer, bland annat Åke och hans värld (1984) och Mälarpirater (1987). På Kungliga Dramatiska Teatern och Stockholms stadsteater, dit han var knuten i flera omgångar, regisserade han pjäser som han skrivit själv. År 1986 startade han en egen teater i Stockholm, Teater Brunnsgatan Fyra, där han ägnade sig åt allt ifrån biljettförsäljning till skådespeleri. Vid denna teater inledde han ett samarbete med Kristina Lugn, som tog över som konstnärlig ledare 1997. Sedan 2011 är det Lugns dotter Martina Montelius som driver teatern. Musikern Edwall skrev egna visor, både text och musik. Musiken påminner om folkmusik, med inslag av fiol och dragspel, ofta i moll. Texterna vittnar om ett starkt samhällsengagemang med sympati för de fattiga och utsatta. Edwall sjöng in sina visor på sina skivor Grovdoppa (1979), Färdknäpp (1981), Gnällspik (1982), Ramsor om dom och oss (1982), Vetahuteri (1984) och postuma Aftonro (2005). En del av dessa tolkas av Stefan Sundström på cd:n Sundström spelar Allan (2002). Några av hans mest kända visor är "Den Lilla Bäcken", "Förhoppning" och "Årstider". Rent stilistiskt var Edwalls visor ofta blandningar av lyriska formuleringar och burleskt folkliga uttryck, ofta med dialektala inslag. Enstaka visor sjöng han även på sin hembygds jämtska. Jämte sympatier för samhällets svaga är miljöförstöring, kritik mot kapitalismen och tillbakablickar på livet såsom det blev vanliga teman i Edwalls visor. Det nystartade skivbolaget National tog 2002 hand om Allan Edwalls låtskatt och släppte hösten 2002 samlingen Den lilla bäcken – Allans bästa, som sålde mer än 24 500 exemplar, och har sedan återutgivit Allans samtliga skivor på cd och gjort hans musik tillgänglig på nytt till gammal och ny publik. År 2006 vann Edwall en grammis (postumt) i den öppna kategorin för sina visor och CD-boxen Alla Allans visor. Motivering löd "På Alla Allans visor träder en träffsäker hopknåpare av texter och melodier fram. Egensinniga beskrivningar av personligheter i den påstådda periferin". Hans vän och motspelare Erland Josephson skrev om Edwall efter hans bortgång: "Han var udda. Men han lyckades ta mig fan vara udda på ett universellt sätt!" Övrigt Edwall skrev fyra romaner: Protokoll (1954), Ljuva läge (1967), Engeln (1974) och Limpan (1977). Två av romanerna har blivit film – Engeln (TV-film 1974 och uppföljare 1976) och Limpan (1983). Edwall var aktiv i Vänsterpartiet. I boken Då kan man lika gärna kittla varandra. En bok om Allan Edwall så lyfts det fram att han deltagit i och stött ett flertal fackliga strejker, demonstrerat ivrigt under sitt liv och även hållit tal. Edwall var värd för Sommar i P1 den 29 juli 1989. Familj Allan Edwall var 1957–1965 gift med journalisten Britt Edwall och fick med henne tre barn: Mattias, Måns och Malin. Han har även sonen Michael från ett tidigare äktenskap. Allan Edwall avled 72 år gammal i prostatacancer den 7 februari 1997. Utmärkelser 1960 – Svenska Dagbladets Thaliapris 1970 – Gösta Ekman-stipendiet 1971 – Svenska teaterkritikers förenings Teaterpris 1974 – Guldbaggen för bästa manliga huvudroll i Emil och griseknoen 1975 – Teaterförbundets guldmedalj för "utomordentlig konstnärlig gärning" 1980 – O'Neill-stipendiet 1981 – Litteris et Artibus 1983 – Svenska Akademiens teaterpris 1985 – Hedersledamot vid Norrlands nation i Uppsala 1987 – Filosofie hedersdoktor vid Umeå universitet 1988 – Ture Nerman-priset 1990 – Natur & Kulturs kulturpris 1990 – Expressens teaterpris 1993 – Evert Taube-stipendiet 1996 – Piratenpriset 2005 – Grammis för samlingsboxen Alla Allans visor i "Årets öppen kategori" (postumt) Edwall har en gata uppkallad efter sig i Örnsberg inom Stockholms kommun. Allan Edwall-stipendiet delas sedan 1990 ut varje trettondedag jul på Folkets hus i Hissmofors till hans minne. Filmografi Filmroller (berättarröst) (berättarröst) (berättarröst) (berättarröst) (röst) TV-roller 1958 – Hughie (Charlie Hughes) 1959 – Lilith (teaterregissör) 1961 – Mr Ernest (doktor Chasuble) 1962 – Stolarna (gammal man) 1962 – Kvartetten som sprängdes (Fogel) 1963 – Misantropen (Acaste) 1963 – Topaze (Albert Topaze) 1963 – Ett drömspel (Enkel) 1965 – Janus (Denny) 1965 – Thérèse Raquin (Camille) 1965 – En florentinsk tragedi (Simone) 1965 – Gustav Vasa (Engelbrekt) 1965 – Hans nåds testamente (Vickberg) 1966 – Hemsöborna (Carlsson) (Magnus Eriksson) (Montanus) (Mats Larsson) 1972 – Spöksonaten (den gamle mannen) 1972 – Barnen i höjden (professor) 1973 – Vem älskar Yngve Frej (Gustafsson) 1974 – Engeln (Engeln) 1976 – Engeln II (Engeln) (Aldo Samuel) 1978 – Bröllopsfesten 1983 – Hustruskolan (Arnolphe) 1990 – I morgon var en dröm (Markus) (den gamla pojkvännen) Regi 1984 – Svenska folkets sex och snusk (TV) 1986 – Den nervöse mannen (TV) Filmmanus 1974 – Engeln (TV) 1976 – Engeln II (TV) 1984 – Svenska folkets sex och snusk (TV) 1985 – Det är mänskligt att fela (TV) 1986 – Den nervöse mannen (TV) Teater Roller Regi Radioteater Roller Bibliografi Diskografi Postumt utgivet Musiktryck (Göteborg: Ejeby) Referenser Tryckta källor Norrländsk uppslagsbok, Band 1, 1993 Webbkällor Allan Edwall på Malmö stadsteater Allan Edwall på Stiftelsen Ingmar Bergmans hemsida Allan Edwall på Discogs (diskografi) Noter Vidare läsning Externa länkar Allan Edwall på Svensk mediedatabas Svenska skådespelare under 1900-talet Alumner från Dramatens elevskola Svenska viskompositörer Hedersdoktorer vid Umeå universitet Hedersledamöter vid Norrlands nation Födda 1924 Avlidna 1997 Personer från Rödöns socken Män Guldbaggen för bästa manliga huvudroll Grammis-vinnare Mottagare av Litteris et Artibus Författare från Jämtland Sommarvärdar 1989


text: Adel (adelskap, ridderskap, frälsemän) är en av börd överordnad samhällsgrupp. Oftast syftar ordet på en grupp som av främst militära skäl uppstod i feodalsamhället och som (vanligen av en kung) beviljades lagstadgade, vanligen ärftliga privilegier förenade med titlar och särskilda heraldiska rangtecken. Ordet adel kan även användas för en bördsaristokrati i samhällen som inte är feodala, till exempel antikens Rom. Adelsprivilegierna var av ekonomisk, politisk, organisatorisk och social karaktär. De kunde vara mycket betydande och innebära till exempel skattefrihet ("frälst" från beskattning) och företräde till statliga ämbeten, men också försvarsplikt i krigstider eller när kungen kallade. I Sverige och många andra moderna samhällen har adelskap inte längre någon större praktisk betydelse. En adelsman (ädling) är en man som antingen blivit adlad eller som genom börd tillhör adeln. Motsvarigheten på damsidan är en adelsdam. Adelsdam är den kvinna som är född i en adlig familj, som genom giftermål blivit upptagen i en adelsätt eller själv blivit adlad. Etymologi Ordet adel kommer från lågtyskan och betydde 'härkomst', 'börd' för 1000 år sedan. I det avsevärt äldre urindoeuropeiska språket, för mer än 7000 år sedan, kan ad ha betytt "från" eller "av", men också någon annan preposition som "till" eller "på". I svenska språket kom det in som lånord för drygt 500 år sedan, dvs mot slutet av 1400-talet. I samtida dokument förekommer omväxlande termerna "frälsemän", "frälset", "adeln" och "ridderskapet". Frälse syftar här på det privilegium som en gång gav upphov till adeln som en särskild samhällsklass genom att den enskilde som åtog sig att fullgöra vapentjänst i gengäld gavs frihet (= frälse) från att erlägga skatt. Liknande skattefrihet åtnjöt även kyrkans män och kvinnor. Personer som inte tillhörde någon av dessa grupper kallades för ofrälse. Historia Antiken Olika slags adelskap har funnits inom de flesta kulturer ända sedan de gamla egyptierna. Redan under arkaisk tid fanns det i de grekiska stadsstaterna grupper i samhället som hade högre status än övriga medborgare; i Aten behärskade de så kallade eupatriderna det politiska maskineriet suveränt före tyrannernas maktövertagande och demokratins införande. I det gamla Rom utgjordes adeln av patricierna, de enda invånarna i den tidiga republiken som hade full medborgarrätt. Senare, då de högsta ämbetena som en följd av ståndsstriderna öppnats för plebejer, framväxte med tiden en ny patricisk-plebejisk adel, nobilitas, vars medlemmare benämndes nobiles. Senrepublikens politiska gruppering optimates, som bekämpade de så kallade populares, dominerades av denna ämbetsaristokrati. Medeltiden På 800-talet under den europeiska medeltiden växte feodalstater fram i Europa. I början handlade det mest om att förläningar av jord delades till riddare. Riddaren var sen oftast skyldig att ställa upp med soldater när fursten behövde det. När det frankiska riket uppstod under ledning av ett allt mäktigare kungadöme fick kungens tjänare snart en ansedd och upphöjd ställning och bildade så en tjänsteadel som sammansmälte med den gamla bördsadeln. Inom andra europeiska länder gjordes på samma sätt. Längre fram fanns länsväsendet, det vill säga en form av avlöning för krigstjänsten till häst, vilket utbredde sig till hela adeln. Förhållanden Adeln slapp ursprungligen att betala statlig skatt mot att man satte upp beridet krigsfolk åt kungen (staten). I vissa fall kunde adeln också själv driva in skatt till olika lokala ändamål. Adeln hade även andra privilegier. Tidvis var det bara adliga som kunde bli officerare i krigsmakten, varför förtjänta underofficerare som skulle höjas upp till officerare adlades till exempel Silfverlood på Västgöta Ryttare eller Erik Dahlbergh. Adeln hade länge ensamrätt på jakt och fiske, något som kung Gustaf III ändrade på. I vissa byar så kunde bara adeln äga en kvarn som andra fick betala avgift för när de ville använda. Förändring Adelns betydelse och inflytande ändrades successivt med början under den senare delen av medeltiden. Det första steget var under den så kallade militära revolutionen. Adelns skyldighet att ställa upp med trupper försvann successivt när stater började skapa egna arméer. Med de ekonomiska förändringarna under renässansen och framväxten av rika handelsmän och borgare förändrades adelns inflytande ytterligare, vilket fortsatte och förstärktes av den industriella revolutionen. De adelsfamiljer som tog del i den nya tidens former för ekonomisk tillväxt behöll och rent av förstärkte sin särställning i staten. Nutid De flesta av rättigheterna i de svenska adelsprivilegierna har sedan länge utsträckts till alla Sveriges medborgare, till exempel rätten att bedriva handel utanför städerna eller rätten att resa utomlands. De flesta återstående privilegier upphörde den 1 juli 2003. Samtidigt avskaffades Riddarhusets offentligrättsliga ställning vilket gör att denna sammanslutning sedan dess är en vanlig ideell förening juridiskt sett. Att bilda adelsliknande efternamn med prefix (von, af, de, etc.) är inte möjligt i Sverige, men detta beror på allmänna rättsliga regler för efternamn och inte särskilda adliga privilegier. I Europa förekommer ännu nyadlande i Danmark, Belgien, Luxemburg, Nederländerna, Spanien och Storbritannien. I Sverige avskaffades formellt kungens nobiliteringsrätt i samband med antagandet av 1974 års regeringsform. Den siste att adlas blev Sven Hedin 1902. Se även Adeln i Sverige Adeln i Finland Adeln i Danmark Adeln i Norge Adeln i Frankrike Adeln i Ryssland Adeln i Europa Adelstitlar Adelsätter Feodalsamhälle Stånd Pärsvärdighet Reduktion (historia) Källor Noter Externa länkar Adliga och kungliga titlar på olika språk Regeringens proposition 2002/03:34 om adelns offentligrättsliga status Riddarhuset


text: Adelaide av Ungern eller Adelaide Arpad, född omkring 1039, död 27 januari 1062 i Prag, var en hertiginna av Böhmen. Hon gifte sig med Wratislav II av Böhmen år 1057. Biografi Hon föddes i Ungern som dotter till Andreas I av Ungern och Anastasia av Kiev. Wratislav hade sökt stöd av hennes far och levde i landsflykt vid dennes hov under en konflikt med sin regerande bror Spytihnev II av Böhmen, och äktenskapet arrangerades som en allians mellan Ungern och Wratislav, som 1061 återvände till Böhmen och efterträdde sin bror Spytihnev som dess monark. Adelaide var Wratislavs andra maka; hans första hustru, en okänd adelsdam, hade blivit kvar i Böhmen, där hon fängslats av Wratislavs bror och dött i fängelse. Adelaide avled troligen av de försämrade hälsa hon fick av sina täta graviditeter och förlossningar. Barn Judith av Böhmen Bretislav II av Böhmen Ludmila Vratislav (död i barndomen) Källor Ungerns kungligheter Födda 1039 Avlidna 1062 Huset Árpád Kvinnor Hertiginnor Personer i Böhmen under 1000-talet


text: Adèle av Flandern, född 1064 eller 1065, död 1115, var Danmarks drottning som gift med Knut den helige, och sedan hertiginna av Apulien och Kalabrien som gift med Roger Borsa. Hon var regent i Apulien och Kalabrien under sin son Vilhelms minderårighet mellan 1111 och 1114. I Danmark kallades hon också Edel, och till minne av henne har Edel namnsdag 10 mars i Danmark och Norge. Biografi Hon var dotter till Robert I av Flandern och Gertrud av Sachsen. Drottning av Danmark Adele gifte sig första gången 1080/1081 med kung Knut den helige av Danmark (dräpt 1086). Knut hade besökt Flandern år 1075 efter ett misslyckat tåg mot England. Äktenskapet arrangerades möjligen för att ge hennes far en allierad mot fienden England med arvsanspråk på den engelska tronen (vilket Knut hade), och för att förse Knut med arvingar besläktade med Karl den store, vilket ytterligare skulle legitimera deras kungliga börd och arvsrätt till den danska tronen. Paret fick följande barn: Karl I av Flandern (1083/1085-1127), greve av Flandern Cecilia Knutsdotter av Danmark (ca 1085-efter 1131), gift med Erik jarl (död efter 1145) Ingegärd Knutsdotter av Danmark (född 1081/1086), gift med svensken Folke den tjocke. Knut förde en kyrkvänlig linje i sin politik. Inte mycket är känt om Adeles liv som drottning. Hennes make mördades Skt. Albani Kirke i Odense 1086. Enligt Saxo Grammaticus flydde Adele tillbaka till Flandern efter mordet på maken, och tog med sig sin son Karl men lämnade sina döttrar Cecilia och Ingegärd kvar i Danmark. Hon överlämnade dem troligen till sin svåger, makens halvbror Erik, som tog dem med sig till Sverige. Kalabrien och Apulien Adele levde sedan vid faderns och broderns hov fram till sin andra vigsel. Hon gav 1090 en donation till katedralen i Reims för sin mördade makes själ. Adele gifte sig andra gången år 1092 med hertig Roger I "Borsa" av Apulien och Kalabrien (död 1111). Paret fick följande barn: Ludvig (död 1094) Vilhelm II av Apulien-Calabrien (1095/1097-1127), hertig av Apulien och Kalabrien. Guiscard. Inför sin avresa till Italien lämnade hon kvar sin son Karl i Flandern (han efterträdde 1111 hennes bror som greve av Flandern). När hennes förste make år 1100 förklarades för helgon sände hon dyrbara gåvor för att pryda hans helgonskrin. Hennes andre make avled 1111 och efterträddes av deras son, som ännu var omyndig. Hon blev som sin sons förmyndare regent i Apulien och Kalabrien. Hon beskrivs som en handlingskraftig regent. Hon regerade i tre år, fram till att sonen år 1114 myndigförklarades vid omkring arton års ålder och gifte sig. Hon avled året därpå. Referenser Dansk Kvindebiografisk leksikon Kvinnliga regenter under 1100-talet Danmarks drottningar Födda 1060-talet Avlidna 1115 Kvinnor Personer i Danmark under 1000-talet


text: Adlercreutz (), är en svensk och finländsk adelsätt. Kungliga räntmästaren Tomas Teuterström från Tötar i Lojo (Nyland) adlades 26 september 1700 och introducerades 1703 under nr 1386. Ätten immatrikulerades i Finland 1818. Ätten fortlever även i Sverige, där ättemän upphöjts till friherre och greve. Originalsköldebrevet finns i riddarhusarkivet. Personer med efternamnet Adlercreutz Anders Adlercreutz (född 1970), finländsk politiker Axel Adlercreutz (1821–1880), svensk politiker och ämbetsman Axel Adlercreutz (professor) (1917–2013), svensk professor i handelsrätt Carl Adlercreutz (1866–1937), svensk läkare Carl Johan Adlercreutz (1757–1815), svensk militär Carlos Adlercreutz (1890–1963), svensk militär Eric Adlercreutz (född 1935), finländsk arkitekt Erik Adlercreutz (1899–1989), finländsk läkare Fredrik Adlercreutz (1793–1852), svensk militär Gregor Adlercreutz (1898–1944), svensk dressyrryttare Gunnel Adlercreutz (född 1941), finländsk arkitekt Herman Adlercreutz (1932–2014), finländsk läkare Magnus Adlercreutz (1868–1923), svensk militär Maria Adlercreutz (1936–2014), svensk konstnär Marie-Louise Adlercreutz (aktiv 1894), svensk ryttare Maud Adlercreutz (1907–2000), svensk journalist Nils Adlercreutz (1866–1955), svensk militär och ryttare Patrick Adlercreutz (1871–1955), svensk diplomat Thomas Adlercreutz (1891–1980), svensk kammarherre och kansliråd Tomas Adlercreutz (1643-1710), finländsk räntemästare och godsägare Kronologiskt ordnade Tomas Adlercreutz (1643-1710), räntemästare, godsägare Carl Johan Adlercreutz (1757–1815), militär Fredrik Adlercreutz (1793–1852), militär Axel Adlercreutz (1821–1880), politiker och ämbetsman Carl Adlercreutz (1866–1937), läkare Nils Adlercreutz (1866–1955), militär och ryttare Magnus Adlercreutz (1868–1923), militär Patrick Adlercreutz (1871–1955), diplomat Carlos Adlercreutz (1890–1963), militär Thomas Adlercreutz (1891–1980), svensk kammarherre och kansliråd Gregor Adlercreutz (1898–1944), dressyrryttare Erik Adlercreutz (1899–1989), finländsk läkare Maud Adlercreutz (1907–2000), journalist Axel Adlercreutz (professor) (1917–2013), jurist Herman Adlercreutz (1932–2014), finländsk läkare Eric Adlercreutz (född 1935), arkitekt Maria Adlercreutz (1936–2014), konstnär Gunnel Adlercreutz (född 1941), finländsk arkitekt Anders Adlercreutz (född 1970), finländsk politiker Se även Adlercreutz (dikt) – dikt av Johan Ludvig Runeberg i Fänrik Ståls sägner, andra samlingen (1860) Adlercreutz regemente – värvat infanteriregemente i Finland 1803–1808 Finlands nationalbiografi Källor Svensk adelskalender för år 1900, Karl K:son Leijonhufvud, P A Norstedt & Söner, Stockholm 1899 sidan 4 Noter Vidare läsning Externa länkar Svenska adelsätter Svenska grevliga ätter Svenska friherrliga ätter Finlands nationalbiografi


text: Adolf av Holstein-Gottorp, född 25 januari 1526, död 1 oktober 1586, var hertig av Holstein-Gottorp. Biografi Han var yngre son till kung Fredrik I av Danmark, och Sofia av Pommern samt stamfader för Holstein-Gottorpska ätten. När Adolfs halvbror Kristian III av Danmark, som sedan faderns död ensam förde regeringen över hertigdömena, 1544 gjorde skifte på lantdagen i Rendsborg mellan sig och sina bröder, erhöll Adolf Gottorps slott med södra delen av Sønderjylland; efter brodern Fredriks död satte han sig i besittning av dennes område, Slesvigs biskopsdöme, och vid brodern Hans död 1580 ökades hans besittningar med bl. a. Tønder amt och en sjättedel av Ditmarsken. Adolf var en duglig men sträng regent. Han deltog med iver i striderna mot protestantismen i Tyska riket men höll i sina egna länder på den lutherska läran. Gentemot Danmark uppträdde han alltid lojalt, genom förlikningen i Odense 1579 mottog han Sønderjylland och Femern som danska län. Familj Han var gift med Kristina av Hessen. Fredrik II av Holstein-Gottorp, född 1568, död 1587. Sofie av Holstein-Gottorp, född 1569, död 1634, gift med hertig Johan V av Mecklenburg. Philip av Holstein-Gottorp, född 1570, död 1590. Kristina av Holstein-Gottorp, född 1573, död 1625, gift med Karl IX av Sverige. Johan Adolf av Holstein-Gottorp, född 1575, död 1616. Anna av Holstein-Gottorp, född 1575, död 1610, gift med Enno III av Ostfriesland. Agnes av Holstein-Gottorp, född 20 december 1578, död 13 april 1627, ogift (gravsatt i Riddarholmskyrkan) Se även Holstein-Gottorpska ätten Referenser Noter Externa länkar Huset Oldenburg Huset Holstein-Gottorp Hertigar av Schleswig Hertigar av Holstein Födda 1526 Avlidna 1586 Män


text: Nils Adolf Erik Nordenskiöld, född 18 november 1832 i Helsingfors, Finland, död 12 augusti 1901 på Dalbyö i Västerljungs socken, Södermanland, var en finlandssvensk adelsman i släkten Nordenskiöld upphöjd till friherre i Sverige, geolog, mineralog, polarfarare, upptäcktsresande, ledamot av Svenska Akademien samt även ledamot av Sveriges riksdag. Biografi Nordenskiöld var son till Nils Gustaf Nordenskiöld och Margaretha Sophia Haartman, dotter till Lars Gabriel von Haartman och Fredrika Fock. Han gifte sig 1863 med friherrinnan Anna Maria Mannerheim, och var således ingift farbror till Gustaf Mannerheim. Han ligger begravd på Västerljungs kyrkogård. Han var farbror till Erik Nordenskiöld. Adolf Erik Nordenskiöld föddes i Finland, och efter studentexamen 1849 både studerade och tog han sin doktorsgrad vid universitetet i Helsingfors. Disputationen gick av stapeln våren 1857. Karriären i Finland fick ett abrupt slut sedan Nordenskiöld hållit ett festtal som upprörde de ryska myndigheterna. Nordenskiöld var både liberal och finsk nationalist. Han hoppades att Finland skulle kunna göra sig fritt från Ryssland vilket knappast var populärt hos den ryska överheten. Redan innan hade han av Friedrich Wilhelm Rembert von Berg tilldelats ett disciplinärt straff för att tillsammans med vänner ha uttryckt missnöje över att Sverige inte försökt befria Finland medan Ryssland var upptaget av Krimkriget, och efter detta nya tal dömdes han till att göra offentlig avbön eller landsförvisas. Han valde då det senare och bosatte sig 1858 i Stockholm. Efter att ha kommit till Sverige blev Nordenskiöld 1858 professor vid Naturhistoriska riksmuseets mineralogiska avdelning. Försök gjordes 1867 och 1874 att återvärva Nordenskiöld som professor till Finland, men han avböjde. 1860–1878 var han även lärare i geologi och mineralogi vid Teknologiska institutet. Nordenskiöld styrde fem forskningsresor till Svalbard mellan åren 1858 och 1873 och en expedition till Västgrönland 1870. Hans två första expeditioner skedde under ledning av Otto Torell, men de senare ledde han självständigt. Bland hans tidiga arbeten märks Geografisk och geognostisk beskrifning öfver ö. delarna af Spetsbergen och Hinlopen strait (1863), Utkast till Spetsbergens geologi (1866) samt några tillsammans med Nils Dunér författade arbeten. Då Nordenskiöld planerade sin tredje Svalbardsexpedition, Svenska Spetsbergenexpeditionen 1868, visade sig att inga statliga medel stod till buds. Han vände sig därför till dåvarande landshövdingen i Göteborg Albert Ehrensvärd som lyckades intressera Oscar Dickson för saken, och därigenom inleddes ett frikostigt och sällsynt mecenatskapsförhållande mellan Dickson och Nordenskiöld, som kom att finansiera flertalet av Nordenskiölds fortsatta expeditioner. Under Nordenskiölds Grönlandsexpedition 1870, som företogs i huvudsaklig avsikt att studera inlandsisen, påträffades vid Ovifak på Diskoön 15 block av nickelhaltigt järn. Det största blocket som vägde omkring 22 ton finns numera på Naturhistoriska riksmuseet. Två mindre, vägande 6,5 respektive 4 ton överlämnades till Köpenhamns och Helsingfors universitet. Ett ytterligare litet block finns på Göteborgs naturhistoriska museum. Man trodde ursprungligen att dessa block var meteoriter. Man hade dock redan vid undersökningen konstaterat att basalten på ön innehöll mindre mängder gediget järn. Nya undersökningar av Knud Steenstrup bekräftade detta, och efter förnyade metallografiska undersökningar av Carl Benedicks 1910 har blockens ursprung i den ovanliga berggrunden bekräftats. Under Spetsbergenxpeditionen 1872, för vars vetenskapliga resultat Nordenskiöld redogjorde i Utkast till Isfjordens och Belsounds geologi (1874–1875) hade han räknat med möjligheten att nå Nordpolen men hindrades av is. Tidigt hade Nordenskiöld intresserat sig för Willem Barents teorier om att det på grund av de många strömmande floderna med förhållandevis varmt vatten som från Europa och Asien faller ut i Ishavet borde finnas en isfri ränna längs kusten. Nordenskiöld upptog denna teori med tillägg om att jordens rotation borde skapa en östgående ström som stärkte denna ström. Han lät under denna expedition bygga Svenskhuset, som var avsett som en första del av en investering i fosfatutvinning vid Isfjorden. År 1875 startade man med ett litet fiskefartyg från Tromsö till Novaja Zemlja och nådde över det arktiska Karahavet till Jenisejs mynning. Fartyget dirigerades runt Novaja Zemlja men kunde inte genomföra färden utan återvände hem. Själv företog han en båtfärd uppför Jenisej och fann att Sibirien inte i sin helhet är ett öde tundraland, vilket då var den vanliga föreställningen, utan delvis ytterst värdefullt ur kommersiell synpunkt. Efter att ha återvänt landvägen lade han fram sina slutsatser, men möttes med mycken skepsis. För att bemöta kritiken gjorde han året därpå en ny expedition till samma områden och hemförde en last av saluvaror på sitt expeditionsfartyg. Genom sina resor kunde Nordenskiöld påvisa möjligheten för varutransporter från Jenisej och Obs mynningar. Hans främsta mål förblev dock att finna nordostpassagen, och det blev Vegaexpeditionen, resan med skeppet Vega från 1878 till 1880, då han fann denna passage, något som kom att bli den gärning han blev mest känd för. Nordostpassagen Efter en tid upphörde det statliga stödet till Nordenskiölds äventyr men denne fann då den privata mecenaten Oscar Dickson, som var grosshandlare. Med Dicksons ekonomiska bistånd fortsatte Nordenskiöld att göra flera expeditioner till det arktiska området. Han bar länge på ett intresse för att utforska möjligheten att färdas från Atlanten till Stilla havet genom att segla norr om Sibirien, den så kallade Nordostpassagen. Först 1878 fanns möjligheterna att göra slag i saken. Jämte Dickson stod kung Oscar II och Aleksandr Sibirjakov som finansiärer för vågspelet. Till sitt förfogande hade han ett ombyggt valfångstfartyg som hette Vega under befäl av löjtnant Louis Palander. Fartyget Vega stävade ut från Tromsø den 21 juli 1878 och passerade Kap Tjeljuskin den 19 augusti, så långt allting väl. Men den 26 september frös det fast och såväl Nordenskiöld som hans fartyg blev sittande i tio månader i packisen. Tiden utnyttjades till forskning, främst etnologisk sådan. Man studerade tjuktjerna, ett isolerat folkslag man kom i kontakt med. Till slut ändade äventyret ändå i triumf, då fartyget 18 juli 1879 kom loss och kunde segla de sista 100 sjömilen till Berings sund och fullborda sin resa till Stilla havet med alla resenärer i behåll. 20 juli passerade man Östkap och 2 september kunde man telegrafera från Yokohama om den lyckade färden. Ryktet om bragden att ha funnit Nordostpassagen spred sig över världen och hemresan blev en triumffärd runt Asien och Medelhavet med slutstation i Stockholm den 24 april 1880. Hela Stockholm var i festyra då Vega anlände. På kungens order skulle Nordenskiöld inte gå i land på svensk mark förrän vid slottet. Där stod expeditionsmedlemmarnas initialer skrivna i eldskrift. Den nöjde finansiären och kungen, Oscar II, upphöjde Nordenskiöld till friherre och adlade Palander (som tog namnet Palander af Vega) för deras bedrifter. En skriftlig redogörelse för expeditionens öden, äventyr och rön gavs sedermera ut i fem band. Syftet med att forcera nordostpassagen var att öppna den som handelsväg. Detta var innan transsibiriska järnvägen fanns. Drömmen gick dock aldrig i uppfyllelse. Vegafärden visade att den var omöjlig. Det som ansågs vara det bestående värdet av färden var istället de vetenskapliga undersökningar man gjorde – vilka egentligen inte var syftet, utan en konsekvens av fastfrysningen. Ett monument över det som blev känt som Vegaexpeditionen, bekostat genom en insamling till 50-årsminnet, står vid Naturhistoriska Riksmuseet i Stockholm och Nordenskiöld erhöll 1881 den första Vegamedaljen för denna bedrift. Nordenskiöld var ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien från 1861 och hedersledamot av Finska Vetenskaps-Societeten från år 1876. Han var kommendör av Nordstjärneordens storkors med briljanter. Övriga expeditioner och verk Redan under Vegafärden uppgjorde Nordenskiöld planer på en ny expedition, Svenska Grönlandsexpeditionen 1883. Expeditionen genomfördes 1883 och resultaten publicerades 1885. Resan gick till Grönlands inland, där Nordenskiöld hoppades finna isfri mark på andra sidan av inlandsisen. Det kunde han ju tyvärr inte göra eftersom det inte fanns någon sådan, så den fullständiga succén uteblev denna gång. Nordenskiöld gjorde totalt tio polarexpeditioner, av vilka han själv ledde åtta. De två första expeditionerna ägde rum 1858 och 1861 under Torells ledning. Nordenskiöld besökte fem gånger Spetsbergen/Svalbard (1858, 1861, 1864, 1868, 1872–73 med övervintring), två gånger Grönland (1870, 1883), två gånger Jenisej (1875, 1876). År 1868 nådde Nordenskiölds expedition 81°42m, den nordligaste breddgrad ett fartyg dittills hade nått. När Nordenskiöld inte ägnade sig åt upptäcktsresande och författande av resebeskrivningar, fördjupade han sig bland annat i mineralogi och i kartografins historia. 1870 publicerades Meteorstensfallet vid Hessle (om Hesslemeteoriten), 1877 publicerade han en artikel i "Nature" (om Ställdalenmeteoriten). 1889 gav han ut Facsimile atlas till kartografiens äldsta historia och 1897 Periplus, utkast till sjökortens och sjöböckernas äldsta historia. Han tilldelades Murchisonmedaljen 1900. Hans samling som efter hans död inköptes av Universitetsbiblioteket i Helsingfors blev 1997 klassificerat som ett världsminne. Politisk karriär Nordenskiöld var ledamot av Sveriges riksdag i flera omgångar. Han var riksdagsledamot för ridderskapet och adeln vid 1862/63 samt 1865/66 års riksdagar och var därefter ledamot i andra kammaren för Stockholms stads valkrets åren 1870–1872, 1881–1887 samt 1891–1893. Åren 1870–1871 tillhörde han Nyliberala partiet men efter dess upplösning övergick han 1872 till Ministeriella partiet. Under 1880- och 90-talen tillhörde han inte någon partigrupp i riksdagen. I riksdagen var han bland annat vice ordförande i konstitutionsutskottet 1884–1885 samt vice ordförande i särskilda utskottet 1886 och 1891. Som riksdagspolitiker engagerade han sig främst i frågor om forskning och högre utbildning. Utmärkelser och ordnar Kommendör med stora korset av Nordstjärneorden. Vegamedaljen i guld – 24 april 1881 Vegamedaljen i silver – 1880 Asteroiden 2464 Nordenskiöld är uppkallad efter honom. Nordenskiöldsgatan, som löper från Bortre Tölö till Alphyddan och Böle i Helsingfors, är också uppkallad efter honom. Bibliografi över digitaliserade verk – Innehåll: Svenska expeditionen till Spetsbergen år 1864 om bord på Axel Thordsen. – 5 volymer. Se även Upptäcktsresanden A.E. Nordenskiöld Källor Noter Litteratur Oscar II och hans tid – 1872–1907, Erik Lindorm år 1936 Svenska krönikan, Åke Ohlmarks/Nils Erik Baehrendtz år 1981 Tvåkammarriksdagen 1867–1970, band 1 (Almqvist & Wiksell International 1988), band 1, s. 149–150 Nationalencyklopedin Vegas färd kring Asien och Europa, 2 band, Adolf Erik Nordenskiöld, F. & G. Beijers Förlag, Stockholm, 1880. Vidare läsning Externa länkar Vegas färd kring Asien och Europa i fulltext 2007, S Zenker. Ridderskapet och adelns riksdagsledamöter Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Nyliberala partiet Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Ministeriella partiet Professorer vid Naturhistoriska riksmuseet Ledamöter av Svenska Akademien Finländska upptäcktsresande Svenska upptäcktsresande Svenska polarforskare (Arktis) Världsminnen Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien Mottagare av Murchisonmedaljen Kommendörer med stora korset av Nordstjärneorden Svenska friherrar Bureätten Sverigefinlandssvenskar Finlandssvenska upptäcktsresande Personer från Helsingfors Födda 1832 Avlidna 1901 Män Adolf Erik


text: Adolf Fredrik (), född 14 maj (enl. n.s.) 1710 på slottet Gottorp i Holstein-Gottorp (nuvarande Schleswig-Holstein) i Tyskland, död 12 februari 1771 på Stockholms slott, var furstbiskop av Lübeck 1727–1743 och kung av Sverige från 1751. Han utsågs 1743 till svensk kronprins efter hattarnas ryska krig under påtryckning från tsarinnan Elisabet. Han gifte sig året därpå med Lovisa Ulrika av Preussen, syster till Fredrik den store. Han hade väldigt liten personlig makt, även om personer i hans omgivning försökte ge honom större. Han var son till hertig Kristian August av Holstein-Gottorp (furstbiskopen av Lübeck) och Albertina Frederika av Baden-Durlach, således morbror till Katarina II av Ryssland. Adolf Fredrik återinförde furstehuset Oldenburg i Sverige och grundlade dess holstein-gottorpska gren som svensk kungaätt. Adolf Fredrik som svensk tronföljare Adolf Fredrik föddes på slottet Gottorp 4 maj (enligt s.s.; 3 maj enligt g.s. och 14 maj enligt n.s.) 1710 som son till hertigen av Holstein-Gottorp tillika furstbiskopen av Lübeck, Kristian August (yngre bror till Karl XII:s svåger hertig Fredrik IV av Holstein-Gottorp) och Albertina Fredrika av Baden-Durlach, dottersons dotter till Karl IX:s dotter Katarina. Bland hans syskon märks kejsarinnan Katarina II:s av Ryssland mor Johanna Elisabet. Vid hans dop skickade Karl XII, som inbjudits till fadderskapet, honom en fullmakt på en officersplats i den svenska hären. År 1727, då hans äldre bror, som efterträtt sin fader som furstbiskop, avled, lyckades hans mor, vars ekonomiska omständigheter var små, utverka att furstbiskopsstiftet övergick till den sjuttonårige Adolf Fredrik. Fastän hans kusin Karl Fredrik, Karl XII:s systerson, ville förbigå honom vid valet av förmyndare för sin son Karl Peter Ulrik, fick Adolf Fredrik ändå vid Karl Fredriks död 1739 detta förmyndarskap och blev för några år administrator av Holstein-Gottorp. Då Karl Peter Ulriks moster, den ryska prinsessan Elisabet, genom en palatsrevolution, 1741, bemäktigat sig den ryska tronen och behövde sin systersons arvsrätt till stöd för sin egen, gynnade Adolf Fredrik hennes planer och sände sin unge myndling till Ryssland, i hopp om att själv därigenom ärva hans utsikter till den svenska tronen. Ur de stormiga partistriderna 1743 framgick även 23 juni, genom rysk inverkan, Adolf Fredriks val till svensk tronföljare. Han tillträdde regeringen 25 mars 1751 och kröntes 26 november samma år. Kunglig titel Adolf Fredriks fullständiga titel på svenska löd: Adolf Fredrik med Guds Nåde, Sveriges, Götes och Vendes Konung, etc.etc.etc. Arvinge till Norge, Hertig till Schleswig, Holstein, Stormarn och Dithmarschen, Greve till Oldenburg och Delmenhorst, etc.etc. Adolf Fredrik som kung Under påtryckning från Rysslands tsarinna Elisabet utsågs Adolf Fredrik till svensk kronprins 1743 efter hattarnas misslyckade ryska krig. Adolf Fredrik blev likväl inte ett verktyg för Ryssland. Han bröt snart med Elisabet. Precis som hans val hade varit en partisak, så blev han själv som kung en lekboll i partiernas och sin gemåls händer. Adolf Fredrik betydelse i Sveriges historia blev ringa, fastän hans gemål, Lovisa Ulrika av Preussen, genom sina försök att höja kungens makt gav anledning till åtskilliga partistrider. Först slöt sig det unga tronföljarparet till hattpartiet, därtill förmått av förespeglingen om utvidgad makt och av vänskap för några av partiets ledande män, bland vilka särskilt Carl Gustaf Tessin stod tronföljaren och hans gemål nära och blev själen i det glada umgängesliv som omgav dem. Men när hattarna segrat över mössorna vid 1746–1747 års riksdag varken kunde eller ville de infria sina löften. De till och med tvingade Adolf Fredrik att till Danmark göra medgivanden som sårade hans känslor såsom medlem av holsteinska hertighuset och biföll en förlovning mellan den unge prins Gustaf och den danska prinsessan Sofia Magdalena. I och med detta upplöstes förbundet mellan hovet och hattpartiet och efter Adolf Fredriks tronbestigning inträdde en öppen fiendskap dem emellan. Ett nytt parti, det så kallade hovpartiet, uppstod kring kungaparet för att stödja dess numera öppet framträdande strävan efter utvidgad makt. För att vinna popularitet företog Adolf Fredrik resor i landsorten och gjorde därvid även ett besök i Finland, varifrån han tog återvägen runt om Bottniska viken. Mellan rådet och kungen uppstod häftiga strider angående gränserna för kungens personliga inflytande på regeringen och denna konflikt gick slutligen därhän att den hotade att förlama hela riksstyrelsen. Vid riksdagen 1755–1756 vände sig både kung och råd till ständerna med sina klagomål. Då fick rådet rätt att, när kungen vägrade underskriva dess beslut, nyttja en kunglig namnstämpel. Utan hänsyn till kungaparets önskan utbyttes guvernör, kavaljerer och lärare för de unga prinsarna och för att komma åt drottningen anbefalldes en undersökning om kronjuvelerna, av vilka drottningen misstänktes ha pantsatt en del för att få medel till sina revolutionsplaner. Allt detta drev hovets anhängare till det illa planlagda och ledda revolutionsförsöket i juni 1756, vilket slutade med att föra flera av kungaparets vänner och verktyg till schavotten och föranledde ytterligare inskränkningar av kungens makt. Kungaparet tvingades under förnedring lyssna till en akt med ett ultimatum, vilket innebar att de skulle antingen göra avbön eller skiljas från kronan. Den 26 maj 1756 beslutade riksdagen att kung Adolf Fredrik skulle signera regeringsbeslut med en kunglig namnstämpel, eftersom kungen ansågs vara ointresserad av att regera och hellre stod vid sin älskade svarvstol och tillverkade snusdosor. Av det skälet samlades därför ofta ärenden på hög utan att skrivas under inom rimlig tid. Namnstämpeln fick användas i de fall då kungen efter minst två tillsägelser vägrat underteckna regeringsakter eller då kungen till följd av ovilja nekade underteckna de utnämningsärenden vilka gått hans personliga vilja emot. Snart kom emellertid för hattpartiet vedergällningens stund. Redan 1760 kunde hovet ånyo uppträda och spela en politisk roll i förbund med de yngre mössorna. Då dessa 1765 kom till makten visade det sig att hovets planer fann lika avgjorda motståndare hos dem som förut hos hattarna. Hovet närmade sig hattpartiet, och avtalade med detsamma en plan att gemensamt störta mössorna och genomföra reformer i författningen. För att tvinga rådet att sammankalla riksdag förmåddes Adolf Fredrik 1768 att lägga ner regeringen och sedan riket i sex dagar varit utan regerande kung under Decemberkrisen 1768 måste rådet ge efter, varpå kungen återtog styrelsen. På den följande riksdagen (1769) störtades mössregeringen, och en ny rådkammare, sammansatt av hattpartiets och hovpartiet i förening, kom till makten. Adolf Fredriks död Adolf Fredrik hade under en period i början av 1771 vistats på hälsohem. Efter återkomsten till Stockholm drabbades han efter en riklig måltid den 12 februari 1771 av magkramp och yrsel, fick ett slaganfall, och avled. I bulletinen om kungens död står följande att läsa: "Hans Maj:ts dödsfall har skett av indigestion av hetvägg, surkål, kött med rofvor, hummer, kaviar och champagnevin." "Det är ej att omkomma på det mest lysande sätt, utan att dö en prostdöd" skriver den samtida greve Johan Gabriel Oxenstierna. Bilder Barn Barn av okänt kön och namn (dödfött 1745) Gustav III (1746–1792), kung av Sverige 1771–1792 Karl XIII (1748–1818), kung av Sverige 1809–1818 Fredrik Adolf (1750–1803) Sofia Albertina (1753–1829) Kung Adolf Fredrik anges också ha fått Adolf Fredriksson med Marie Jeanne Dulondel, Frederici Fredriksson med Marguerite Dulondel och Lolotte Forssberg med Ulla von Liewen. Anfäder Källor Ny svensk historia - en bokfilm 1771-1810, Riksbiblioteket/Erik Lindorm 1979 s.12 Nationalencyklopedin, 2007 Noter Externa länkar Vidare läsning Artiklar med släktträd Personer under frihetstiden Huset Oldenburg Huset Holstein-Gottorp Födda 1710 Avlidna 1771 Män Sveriges regenter Universitetskanslerer i Sverige Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden Mottagare av Serafimerorden Gravsatta i Riddarholmskyrkan Personer från Schleswig-Holstein


text: Adolf Göran Mörner af Morlanda, född 27 juli 1773 i Esplunda, Närke, död 30 januari 1838, var en svensk greve, en av rikets herrar, statsråd, utrikesstatsminister och en av de aderton i Svenska Akademien. Biografi Adolf Göran Mörner var son till Carl Gabriel Mörner och Lovisa Ulrika Horn af Rantzien. Han inskrevs nio år gammal som fänrik vid Svea livgarde, och utnämndes året därefter till kammarjunkare hos konungen. År 1788 begav han sig till Uppsala, där han tre år senare avlade kansliexamen, och genast blev anställd vid kungliga kansliet. Han befordrades år 1793 till kopist i kammarexpeditionen. Året därefter, år 1794, följde han som ambassadkavaljer med friherre von Nolcken till Wien, och förestod någon tid beskickningen där. Efter sin återkomst till Sverige år 1795 utnämndes han till andre sekreterare i kabinettet för utrikes korrespondens, tog året därefter avsked från gardet och anställdes som kavaljer hos hertiginnan av Södermanland. Trots sina goda förbindelser med hovet uppträdde han vid riksdagen i Norrköping år 1800 som en av de ivrigaste oppositionsmännen och hade säkert följt många andras exempel och avsagt sig adelskapet, om han inte förhindrats av sin far. Följden blev emellertid, att han entledigades från sina beställningar både inom hovet och kabinettet. Han drog sig då tillbaka till sin egendom Espelunda i Närke, ägnande sin tid åt lanthushållning, studier samt författandet av mindre tidningsartiklar i finansiella och statsekonomiska ämnen. Statsvälvningen år 1809 förde honom åter in i det offentliga livet där han bl.a. som ledamot av konstitutionsutskottet uppträdde vid riksdagen såsom en nitisk och verksam medlem av det Mannerheimska partiet, som i första rummet har äran av 1809 års verk. Hans stora kunskaper och parlamentariska vältalighet fångade snart tronföljarens uppmärksamhet. I november år 1812, kort efter det Mörner bevistat riksdagen i Örebro, där han var medlem av hemliga utskottet, utsågs han till statssekreterare vid handels- och finansexpeditionen. Utnämnd till statsråd efter Adlerbeth år 1815, slöt han tillsammans med utrikesstatsminister greve Lars von Engeström år 1817 ett handelstraktat med Nordamerikas förenade stater. Han utnämndes år 1818 till riddare av Kungl. Maj:ts Orden. Han var även kommendör av Nordstjärneorden och år 1821 blev han efter Edelcrantz direktör i Lantbruksakademien. År 1822 blev han en av rikets herrar. År 1837 utnämndes han vid vakansen efter greve Gustaf af Wetterstedt till tillförordnad utrikes statsminister. År 1818 valdes han in som ledamot i Svenska Akademien, och var därtill ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien (1819) samt ledamot av Kungliga Musikaliska Akademien. Den 21 februari 1826 blev Mörner hedersledamot av Kungliga Vitterhets Historie och Antikvitets Akademien. I augusti 1803 friade Mörner till Malla Silfverstolpe, men hon sa nej. Han gifte sig år 1806 med Katarina Ulrika Heijkensköld, dotter till Detlof Heijkenskjöld d.y. och Ulrica Lovisa Victorin. Hans barn inkluderade Carl Göran Mörner, f. 1808, Hampus Stellan Mörner, f. 1815, Julius Oscar Mörner, f. 1816, och Axel (Edward Knut) Mörner, f. 1824. Referenser Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor Noter Externa länkar Ridderskapet och adelns riksdagsledamöter En av rikets herrar Ledamöter av Svenska Akademien Svenska ämbetsmän under 1800-talet Sveriges utrikesministrar Svenska grevar Svenska diplomater under 1800-talet Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden Kommendörer av Nordstjärneorden Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien Alumner från Uppsala universitet Personer från Rinkaby socken, Närke Födda 1773 Avlidna 1838 Män Personer under gustavianska tiden Mottagare av Serafimerorden Mottagare av Svenska Akademiens stora pris Adolf Göran


text: Adolf Johan av Pfalz-Zweibrücken, född 11 oktober 1629 på slottet Stegeborg i Östergötland (nu i Söderköpings kommun), död där 14 oktober 1689 var en svensk riksmarsk, riksmarskalk och generalissimus. Adolf Johan var också pfalzgreve och tysk-romersk hertig, och han blev även prins av Sverige som bror till kung Karl X Gustaf. Biografi Adolf Johan av Pfalz-Zweibrücken var yngste son till pfalzgreven Johan Kasimir av Pfalz-Zweibrücken, hertig av Pfalz-Kleeburg, och den svenske kungen Karl IX:s dotter Katarina Vasa (som dog när Adolf Johan var nio år gammal), var innehavare av titeln pfalzgreve vid Rhen, som arvtagare till hertigdömet Kleeburg. Hans far Johan Kasimir hade år 1604 ärvt Pfalzgrevskapet Kleeburg i Elsass (Alsace) efter sin far, Johan I av Pfalz-Zweibrücken, bestående av två slott, en köping och ett tiotal byar. Det var i denna egenskap han bar titeln pfalzgreve. Pfalzgreve var en tysk furstlig titel. Adolf Johans far Johan Kasimir var stamfar till den så kallade Pfalziska ätten på Sveriges tron, en gren av furstehuset Wittelsbach. År 1651 erhöll fadern Stegeborg som underhållslän för den uteblivna brudskatten från sitt giftermål med Gustav II Adolf:s syster Katarina Vasa. Adolf Johan var således bror till den svenske kungen Karl X Gustav och Adolf Johan begravdes vid sin död först i Riddarholmskyrkan, men flyttades senare till Strängnäs. Adolf Johans uppväxt Adolf Johan var bror till Christina Magdalena (1616–1662), som var gift med markgreve Fredrik VI av Baden-Durlach, Karl X Gustav (1622–1660), som blev kung av Sverige, Maria Eufrosyne (1625–1687), som var gift med greve, riksmarskalk, riksdrots, rikskansler Magnus Gabriel De la Gardie och Eleonora Katarina (1626–1692), gift med lantgreve Fredrik av Hessen-Eschwege. Av hans syskon föddes på Nyköpingshus systern Christina Magdalena 1616 och brodern Karl Gustav 1622. På Stegeborgs slott föddes systrarna Maria Eufrosyne 1625 och Eleonora Katarina 1626. Adolf Johan föddes också på Stegeborgs slott och han var den yngste i syskonskaran. Tre av hans syskon födda 1618, 1619 och 1628 avled som barn. Adolf Johans morfar Karl IX (1550–1611) var gift två gånger. Med sin första hustru Maria av Pfalz (1561–1589) hade han dottern Katarina Karlsdotter Vasa (1584–1638), som 1615 gifte sig med pfalzgreven Johan Kasimir av Pfalz-Zweibrücken. Med sin andra hustru, Kristina av Holstein-Gottorp (1573–1625), hade han bland annat sonen Gustav Adolf (1594–1632). Katarina Karlsdotter Vasa och Gustav II Adolf var alltså halvsyskon. Prinsessan Katarina Karlsdotter Vasa gifte sig med den tyske småfursten Johan Kasimir, pfalzgreve och hertig till Kleeburg. Trettioåriga kriget tvingade furstefamiljen att lämna Kleeburg. Av Gustav II Adolf fick Johan Kasimir och Katarina då Stegeborg i Östergötland som förläning och flyttade dit med sina två söner Karl Gustav, sedermera Karl X Gustav, född 1622 och Adolf Johan, född 1629. Efter Gustav II Adolfs död 1632 uppfostrades kungens dotter Kristina, Karl Gustav och Adolf Johan som en syskonkull på slottet Tre Kronor i Stockholm med pojkarnas mor Katarina Karlsdotter Vasa som fostermor. Angående familjens ställning och om arvsrätten till Stegeborg kom familjen efter Gustav II Adolfs död 1632 i konflikt med Kristinas förmyndarregering. Då fadern Johan Kasimir bröt med rådet 1633 lämnade även modern Katarina hovet och drog sig tillbaka till Stegeborg. Modern Katarina tycks själv inte ha varit intresserad av att delta i politiken eller diplomatin. Då Adolf Johan var 7 år gammal, år 1636, fick hon officiellt vårdnaden om sin brorsdotter, drottning Kristina och ansvaret för hennes uppfostran. Hon utnämndes på riksrådet Axel Oxenstiernas önskan, och ska ha accepterat uppdraget vid hovet med viss ovilja. Denna utnämning förstörde hennes relation till Maria Eleonora, som var mor till Kristina. Kristina själv skulle senare beskriva åren som Katarinas fosterbarn som lyckliga. Adolf Johans mor Katarina Karlsdotter Vasa dog i december 1638 när Adolf Johan var 9 år, men han var kvar och uppfostrades vid hovet, som Kristinas bortskämde lillebror. Först på sommaren 1633 var det dags för kung Gustav II Adolfs likfärd mot Sverige. Då förde en sorgeprocession den döde kungen ner till vattnet. Processionen bestod av personer från Sverige och de närliggande områdena. Fanor från alla grevskap och furstendömen, blodsfanan och huvudbaneret framfördes och som symboler för den döde fanns kyrisset (rustningen), svärdet och livhästen. Änkan, Maria Eleonora, deltog i vagn, men Gustav Adolfs unga dotter Kristina var inte med. I processionen mot Stockholm fördes åtta krigstroféer från Lützen och flera leipzigska troféfanor som markerade Sveriges status som stormakt. Fem svartklädda riksämbetsmän bar regalierna, men riksrådet Axel Oxenstierna deltog inte. Riksämbetsmännen gick framför det kungliga liket som låg på en bår smyckad med svart tyg. Alldeles bakom likbåren kom kungens svåger pfalzgreve Johan Kasimir, med sina söner Karl Gustav och Adolf Johan. Denna gång deltog både den sörjande änkedrottningen Maria Eleonora och den sjuåriga dottern Kristina. Den sorgesamma processionen drog landsvägen fram genom riket mot huvudstaden. Ett år senare begravdes Gustav II Adolf den 22 juni 1634 i Riddarholmskyrkan i Stockholm. Titel Adolf Johans titlar har ofta varierat i historisk litteratur men den korrekt som användes i hans samtid var: Pfalzgreve vid Rhen, Hertig till Jülich, Kleve och Berg, greve av Valdens, Spanheim, Mark och Ravensburg och Herre till Ravenstein Dock kontrollerade inte Adolf Johan dessa områden, utan det skall ses som anspråk som han hade arvsrätt till. Det områden han i verkligheten kontrollerade var Neukastel samt Kleeburg. Det är heller inte korrekt att Adolf Johan eller hans far Johan Kasimir skulle vara Hertigar av Stegeborg utan detta var endast ett ärftligt pantlän som förlänats fadern som pant för den uteblivna brudskatten för Adolf Johans mor. Årtal i korthet Adolf Johan uppfostrades vid det svenska hovet. Tillsammans med sin kusin drottning Kristina och sin bror, den blivande Karl X Gustav fick han sin grundutbildning. Han fick en vårdad uppfostran som fullbordades genom resor till Paris 1646 med Magnus Gabriel De la Gardies franska ambassad och i Frankrike, Italien och Tyskland 1647–1648. Vid knappt 22 års ålder tillträdde han generalguvernörsämbetet över Västergötland med Värmland, Dalsland och Halland. 1649 – Utnämnd till överkammarherre. 1651–1654 – Generalguvernör över Västergötland med Värmland, Dalsland och Halland (utnämnd 10 juni 1651). 1653–1654 – Riksmarskalk, med titeln grand-maître (liktydigt med högmästare eller stormästare), "tillika grand-maître vid hovet och riksmarskalk 16 juni 1653". 1656 – generalissimus över svenska arméerna i Polen och Preussen 3 jan. 1656. 1657 – tillika generaldirektör över Västpreussen mars och juni 1657. 1657–1659 – Överdirektör över generalguvernementet Preussen. 1657 – utnämnd till riksmarsk 12 februari 1660, men kom icke i besittning av detta ämbete. 1660 – I kungens testamente återutnämnd till riksmarskalk samt medlem av förmyndarregeringen, där han skulle vara ersättare för änkedrottningen. Utnämningen godtogs dock inte av riksrådet och Adolf Johan fick träda tillbaka. Preussen och polska kriget Då det polska kriget kom hade Karl X Gustav blivit kung och han tog då brodern Adolf Johan med sig och gav honom högt befäl. Redan efter ett år var han generalissimus (högste befälhavare för landets stridskrafter) över arméerna i Polen och Preussen, då kungen tågade mot Danmark. Karl X Gustavs polska krig på 1650-talet var ett krig som varade åren 1655–1660 och som främst var mellan Sverige och Polen-Litauen. Kriget slutade utan tydlig segrare. Kriget startades av Sverige, men segrare blev Polen. Sverige hade många framgångar i början av kriget. Högste befälhavare i slaget vid Gnesen 1656 Under Karl X Gustavs polska krig på 1650-talet ledde Adolf Johan de svenska trupperna till seger i slaget vid Gnesen den 27 april 1656. Fältslaget vid Gnesen (Gniezno, på tyska: ) utspelades 1656 under Karl X Gustavs polska krig, mellan Sverige och Polen-Litauen. Staden Gniezno ligger i Storpolens vojvodskap i västra Polen, belägen 50 kilometer nordost om Poznań. Slaget räknas som oavgjort då de polsk-litauiska styrkorna lämnade slagfältet. Resultatet blev en svensk seger. De svenska befälhavarna var Adolf Johan av Pfalz och Carl Gustaf Wrangel och den polsk-litauiska befälhavaren var Stefan Czarniecki. Förde befälet vid slaget vid Kcynia 1656 Slaget vid Kcynia ägde rum den 1 juni 1656 under Karl X Gustavs polska krig. De svenska trupperna, under befäl av kung Karl X Gustav och Adolf Johan av Pfalz-Zweibrücken, besegrade Stefan Czarnieckis polsk-litauiska trupper. Tredagarsslaget vid Warszawa Tredagarsslaget vid Warszawa var det största slaget under Karl X Gustavs polska krig och utkämpades 18–20 juli 1656 mellan å ena sidan Sverige och Brandenburg och å andra sidan Polen. I slutet av maj 1656 fick Adolf Johan ett nytt uppdrag. Uppdraget gällde att i samråd med härens generaler om möjligt undsätta den svenska garnisonen i Warszawa. Hertigen såg sig dock ur stånd att lösa denna uppgift. Fienden var för stark, och Adolf Johan fann sin framskjutna ställning vid Nowy Dwór i Polen så vådlig, att han till och med satte i fråga ett återtåg till Toruń (staden hette tidigare på svenska Thorn) i mellersta Polen, 180 km nordväst om Warszawa. Staden Toruń hölls ockuperad av Sverige 1655–1658. Men händelserna tog en annan vändning, när Karl Gustav blivit ense med Fredrik Vilhelm av Brandenburg och i förening med honom ryckte fram mot den polska huvudstaden. I slaget vid Warszawa kämpade Adolf Johan på högra flygeln vid konungens sida. Särskilt omtalas, hur han på slaktningens andra dag, 19 juli 1656, i spetsen för fyra skvadroner som kastade tillbaka ett tatariskt anfall i svenska härens rygg. Under striderna som följde var Karl X Gustav nära att mista livet då en polsk husar vid namn Jakub Kowaliski träffade kungen i bröstet med sin lans. Kungens harnesk skyddade honom från att genomborras av spetsen och en livknekt kunde snabbt skjuta husaren. På eftermiddagen drog sig polackerna tillbaka, då anfallen gav föga resultat. När mörkret föll beslöt ledningen för den allierade armén att man skulle dra sig tillbaka. Det var denna afton betydligt lugnare bland officerarna vid det allierade lägret vid Bródno, ett område som gränsar till Warszawa. Den 20 juli stod delar av det polska infanteriet ordnat mellan sandkullarna och floden. När de allierade besköt dem med artilleri gav de upp. De allierade befälhavarna blev oense om vad de skulle göra med dem. Fredrik Vilhelm av Brandenburg ville att man skulle gå till attack mot dem, men Karl X Gustavs bror Adolf Johan ville avsluta eldgivningen mot dem. De polska infanteriförbanden fick ett andrum när svenskarna inte kunde besluta sig för vad de skulle göra och kunde fly från slagfältet. Allierade trupper marscherade in i staden den 24 juli 1656 och stannade vid Warszawa ända till slutet av juli. Trots segern blev slaget början till slutet för framgångarna i Karl X Gustavs polska krig. Allt mörknade därefter för svenskarna, såväl militärt som diplomatiskt. Man fick trots det en acceptabel fred i Oliwa 1660 utan några större skillnader. Freden i Oliwa Freden i Oliwa slöts 1660 och fredsavtalet undertecknades i klostret i Oliwa den 3 maj 1660. Johan II Kasimir av Polen, Polen-Litauens kung, avsade sig alla anspråk på Sveriges krona. Polen erkände Sveriges innehav av Estland, Ösel och Livland. Freden i Oliwa slöts 1660, och avslutade Karl X Gustavs polska krig som då pågått i fyra år och nio månader mellan Sverige på ena sidan och Polen, Tysk-romerska riket samt Brandenburg på den andra. General över trupper som lämnades kvar i Preussen Efter kungens avtåg från Preussen mot Danmark år 1657, utnämndes Adolf Johan till general över de trupper, som lämnades kvar i Preussen, vilket ledde till tvister. De svenska trupperna kom i trångmål, och kungen ogillade Adolf Johans åtgärder. Detta ledde till, att han blev så upprörd, att han reste hem 1659. Karl X Gustavs första danska krig var ett krig som pågick åren 1657–1658 mellan Sverige och Danmark med Holstein som allierad på svensk sida. När kriget bröt ut 1657 var Sverige redan inblandat i ett krig i Polen samt ett krig mot Ryssland. Karl X Gustavs andra danska krig var det krig som utspelade sig kort efter Karl X Gustavs första danska krig under tiden 5 augusti 1658 – 26 maj 1660. Kriget slutade med att Sverige fick återlämna Bornholm och Trondheims län. Karl X Gustavs död Karl X Gustav dog 13 februari 1660 under en riksdag i Göteborg. Då var det meningen att Adolf Johan skulle ingå i tronföljaren Karl XI:s förmyndarregering tillsammans med änkedrottning Hedvig Eleonora och rikets råd. Direkt efter kungens dödsfall hade man beslutat att Göteborgs stadsportar skulle stängas och Adolf Johan lät därför tillkalla Göteborgs kommendant Carl Sjöblad, samt befallde honom att överlämna nycklarna. När denne vägrade och först bad att få tala med drottningen och rådet, drog hertigen sin värja mot Sjöblad, som snabbt gjorde detsamma, varpå hertigen lugnade ner sig. 1 mars 1660 justerades ett tidigare riksdagsbeslut och nu erkändes arvprinsen Karl XI som Sveriges kung och hertig Adolf Johan uteslöts ur förmyndarregeringen. Därefter fick han inga fler offentliga uppdrag. Eftermäle Adolf Johans eftermäle är färgat av att han drev ett stort antal tvistemål i såväl Sverige som Tyskland, till och med mot sina egna barn, vilka 1688 såg sig nödsakade att söka kungligt beskydd. G. Wittrock skriver i Svenskt biografiskt lexikon (SBL) om Adolf Johan följande: "Hela Adolf Johans bana vittnar, att det icke var någon stor förmåga, som genom 1660 års beslut sattes ur verksamhet. Tydligt är dock, att Karl X Gustavs broder jämte allvarliga lyten ägde kunskaper och en viss begåvning lika väl som personligt mod, och otvivelaktigt hade han under gynnsammare yttre förhållanden kunnat under sin mannaålder uträtta mera till gagn och mindre till skada." Giftermål och barn Adolf Johan gifte sig första gången vid 20 års ålder den 19 juni 1649 med den likaledes 20-åriga grevinnan Elsa Beata Persdotter Brahe (31 augusti 1629 – 4 april 1653). Hon var dotter till greve Per Brahe den yngre och Kristina Katarina Stenbock. Elsa Beata Brahe dog dock redan efter fyra års äktenskap.I det första äktenskapet fick Adolf Johan endast sonen Gustav Adolf (född och död 1652). Adolf Johan gifte sig andra gången i februari 1661 med sin första makas kusin Elsa Elisabeth Nilsdotter Brahe (29 januari 1632 – 24 februari 1689). Bröllopet hölls på Tidö slott. Hon var dotter till greve Nils Brahe den äldre av Visingsborg och friherrinnan Anna Margareta Bielke och hon hade tidigare varit gift med rikskansler greve Erik Axelsson Oxenstierna (1624–1656). Elsa Elisabeth Brahe blev i det första äktenskapet änka 1656 med fem barn. Adolf Johan friade till Erik Oxenstiernas änka Elsa Brahe, men drottningen och andra avrådde henne, men "hon tjusades av tanken att bli kunglig person" och hon hoppades säkert också att få byta sin änketillvaro mot ett furstligt hovliv. De fem barnen fick då tas om hand av andra, flickorna var då 11, 10 och 6 år och pojkarna var 9 och 5 år gamla. Hon rustade för ett ståndsmässigt bröllop. Bröllopet hölls på Tidö slott, men hertig Adolf Johan var nu en avsatt marsk och vice regent och hertigparet drog sig undan till Stegeborg och senare flyttade hertigfamiljen utomlands till sina tyska gods. I det andra äktenskapet föddes sammanlagt nio barn varav fyra uppnådde vuxen ålder: Katarina, född 30 november 1661, död 6 maj 1720, gift 1696 med Kristoffer Gyllenstierna. Maria Elisabet, född 1663, död 1748, gift med G. von Gerstorff. Adolf Johan d.y., född 13 augusti 1666, död 25 februari 1701, pfalzgreve vid Rhen, kejserlig arméofficer, ogift. Gustav Samuel Leopold, född 1670, död 1731, hertig av Pfalz-Zweibrücken. Han blev katolik 1696 och regerande pfalz-greve av Zweibrücken 1718 vid Karl XII:s död, han avled barnlös 1731. Sätesgården Görväln i Järfälla I början av 1600-talet ägdes Görväln i Järfälla socken av riksrådet och rikskanslern, friherre Svante Bielke. Han sägs vara den som byggt den första sätesgården på Görväln. Adolf Johans hustru Elsa Elisabet Brahes far Nils Brahe den äldre hade den 16 april 1628 gift sig på slottet Tre Kronor med friherrinnan Anna Margareta Bielke (1603–1643), dotter till Svante Bielke. Anna Margareta Bielke fick vid arvskiftet bland annat ärva Görvälngodset då hennes bror, Sten Bielke (1598–1638), avled 1638. Genom arv hamnade så småningom Görväln hos Svante Bielkes dotterdotter Elsa Elisabeth Brahe, som år 1661 gifte sig med hertig Adolf Johan. Elsa Elisabeth Brahe och hennes bror Nils Brahe den yngre föddes i Tyskland. Elsa Elisabeth Brahe ägde Görväln åren 1643–1689. Det var under hennes tid som den nuvarande huvudbyggnaden och flyglarna uppfördes åren 1659–1661. Nicodemus Tessin den äldre och Jean de la Vallée användes omväxlande som arkitekter. Men Görväln blev inte något kungligt slott. Ganska snart blev Adolf Johan utmanövrerad från förmyndarregeringen för brorsonen Karl XI och efter en massa kontroverser flyttade han och hustrun till Stegeborgs slott i Östergötland. I början av 1660-talet vistades greve Adolf Johan och hans maka Elsa Elisabeth på Görväln under sommartid. Ett brev, daterat på Görväln 1662, är av Adolf Johans hand. Paret bodde permanent på Stegeborgs slott i Östergötland och de båda avled 1689. De fyra barn som ärvde Görväln var Katarina av Pfalz-Zweibrücken, Maria Elisabet, Adolf Johan den yngre och Gustav Samuel Leopold (1670–1731). Ekonomin var så hopplös, att barnen måste begära urarava konkurs. Stegeborg indrogs till kronan. Görväln kunde däremot behållas, eftersom det varit Elsa Brahes enskilda egendom. Hennes barn med Erik Oxenstierna hade förut lösts ut. Adolf Johans barn ägde Görväln åren 1689–1716. Noter Källor Lange, Ulrich: Adolf Johan. Stormaktstidens enfant terrible. Medströms. Stockholm. 2019. Svensk uppslagsbok (1947–1955) Starbäck, Carl Georg & Bäckström, Per Olof: Berättelser ur den svenska historien, Stockholm 1885–86 Sjögren, Otto: Sveriges historia, Malmö 1938 Carlsson, Sten & Rosén, Jerker (red.): Den svenska historien, Stockholm 1966–68 (senare upplaga finns) Henrikson, Alf: Svensk historia, Stockholm 1966, (senaste upplagan 2004) Åberg, Alf: Vår svenska historia, Lund 1978, (senare upplagor finns) Rundqvist, Agne: "Kronologiska anteckningar om viktigare händelser i Göteborg 1619-1982", i Göteborg förr och nu, Göteborgs hembygdsförbunds skriftserie nr 17, Göteborg 1982 Se även Sveriges hertigdömen Svenska riksmarskalkar Svenska generalguvernörer Svenska prinsar Huset Wittelsbach Födda 1629 Avlidna 1689 Män Personer under stormaktstiden Deltagare i tredagarsslaget vid Warszawa Personer från Skällviks socken Svenska marskar


text: Adolf Mörner af Morlanda, född 1 januari 1705 på Grönlund i Åsbo socken, Östergötland, död 31 augusti 1766 på Esplunda i Rinkaby socken, Närke, var en svensk greve och ämbetsman. Biografi Adolf Mörner blev student i Uppsala 1717. Han fick anställning som auskultant i Göta hovrätt 1721 och i Svea hovrätt 1727, blev extra ordinarie kammarjunkare i Kammarkollegium 1728, krigskommissarie i Krigskollegium 1732 och krigsråd 1737. Han var landshövding i Stockholms län 1750–1751, i Älvsborgs län 1751–1756, i Närkes och Värmlands län 1756–1766 och i Kopparbergs län 1766. Det sistnämnda ämbetet kom han dock aldrig att tillträda, då han dog av ett slaganfall i augusti samma år. Adolf Mörner var son till friherre Carl Gustaf Mörner och Katarina Margareta Bonde. Modern tycks ha dött i barnsäng 1705, och fadern gifte om sig med grevinnan Kristina Anna Bielke. Den 26 september 1734 gifte sig Adolf Mörner med sin sysslings dotter Agneta Christina Gabrielsdotter Ribbing af Zernava (1715–1776), dotter till Gabriel Leonardsson Ribbing av Zernava och Ulrika Eleonora Oxenstierna av Korsholm och Vasa. Han var far till Carl Gabriel Mörner. Utmärkelser Riddare av Nordstjärneorden, 26 september 1748. Kommendör av Nordstjärneorden, 4 december 1751 (vid Adolf Fredriks kröning) Referenser Noter Tryckta källor Adolf Landshövdingar i Stockholms län Landshövdingar i Kopparbergs län Landshövdingar i Älvsborgs län Landshövdingar i Närke och Värmlands län Alumner från Uppsala universitet Personer från Åsbo socken Födda 1705 Avlidna 1766 Män Personer under frihetstiden Svenska grevar Kommendörer av Nordstjärneorden Krigsråd