text: Klass kan avse: Klass (biologi) – en grupp inom stammarna inom det hierarkiska systemet i biologin Klass (film) – en estnisk film av Ilmar Raag från 2007 Klass (matematik) – ett begrepp inom mängdteorin Klass (programmering) – i objektorienterad programmering ett avsnitt programkod Klass (träning) - ett sorts träningspass där man tränar i grupp (t ex på gym) Sammansättningar Fartygsklass – en grupp fartyg av liknande utformning och konstruktion Ordklass – en grupp av ord som delar ett antal grammatiska särdrag, vilka är relevanta för språket i fråga Samhällsklass – ett samhällsvetenskapligt begrepp som används inom sociologi och statsvetenskap Skolklass – en grupp av elever som följs åt under utbildningen i en skola Tävlingsklass – en kategori personer eller lag i sport eller annan verksamhet, som tävlar mot varandra


source: wikipedia

text: Kärlväxter (Tracheobionta eller Tracheophyta) är en stor monofyletisk grupp av växter, som är anpassade till landliv genom välutvecklade transportsystem med xylem och floem. Kärlväxterna omfattar örter, buskar och träd, som därmed i regel utgör den dominerande delen av vegetationen på land och i sötvatten. Till skillnad från mossorna kan kärlväxterna syntetisera lignin. Gruppen kärlväxter omfattar cirka 300 000 arter och fördelas på tre divisioner: lummerväxter, ormbunksväxter och fröväxter. Xylemet transporterar vatten och näringsämnen från rötterna, via stammen (stjälken) till framför allt bladen. Floemet transporterar produkterna från fotosyntesen, framförallt sackaros, från källor (bladen) till sänkor (rötter, stamknölar, blommor, frukter, mycket unga blad). Kärlväxternas utvecklingslinje delade sig tidigt i två: Lykofyter och Eufyllofyter. Lykofyterna, som representeras av dagens lummerväxter, har en enkel typ av blad, ursprungligen antagligen formade från enkla utskott från huvudstjälken. Eufyllofyterna, som representeras av dagens ormbunksväxter och fröväxter, har en mer avancerad typ av blad, antagligen skapade av flera grensystem som smält samman. Till skillnad från mossor och grönalger dominerar sporofytgenerationen. Gametofytgenerationen är avsevärt mindre än till exempel mossornas. Hos ormbunksväxter och lummerväxter utgörs gametofytgenerationen enbart av det lilla protalliet. Hos fröväxterna utgörs hangametofyten av det ännu mindre pollenkornet medan hongametofyten återfinns inuti honkotten/honblomman. I en vanlig flora återfinns vanligen kärlväxter. Referenser Botanik Äldre växtgrupper Kä Växtindex


text: Kloakdjur (Monotremata) är en ordning i klassen däggdjur som dessutom utgör den enda återstående resten av underklassen Protheria, som i sin tur är den enda underklassen som lägger ägg istället för att föda levande ungar. De kännetecknas av att deras urogenitala system och anus mynnar ut i en gemensam öppning (kloaken), att honan lägger ägg, att mjölkkörtlarna saknar spenar och i stället utmynnar i porer, samt att djuren har halsrevben. Att kloakdjur lägger ägg upptäcktes först på 1880-talet av Haacke och Caldwell. Ägget är ungefär 15 millimeter stort, och har samma inre uppbyggnad som fåglarnas och kräldjurens ägg. Kroppens temperatur växlar mellan de olika kroppsdelarna. Myrpiggsvinet har en genomsnittlig kroppstemperatur av 28 °C, men i pungen är temperaturen 35 °C. Under vintervilan stiger kroppstemperaturen bara lite över luftens temperatur. Av kloakdjur finns idag bara två familjer, som lever i Australien, Tasmanien och Nya Guinea. Tre släkten och fem arter: Familjen Ornithorhynchidae, med en enda art Näbbdjuret (Ornithorhynchus anatinus). Familjen Tachyglossidae, myrpiggsvin med två släkten: kortnäbbiga myrpiggsvin (Tachyglossus) med en art, och långnäbbiga myrpiggsvin (Zaglossus) med tre arter. Kroppsbyggnad Kloakdjur räknas som däggdjur, trots att de har ovipari som fortplantningssätt. De definieras som däggdjur genom att de har hår eller liknande kroppsbeklädnad (taggar), att de diar ungdjuren med mjölk, att de har några anatomiska detaljer som uppbyggnaden av leden mellan övre och undre käken samt tre små ben i innerörat (hammaren, städet och stigbygeln). Dessutom är hjärtat delad i fyra segment. Den del i örat som hos andra däggdjur utgör hörselsnäckan (cochlean) är inte ihoprullad. I hänseende på andra morfologiska egenskaper som uppbyggnaden av skallen och extremiteterna samt öppningen för tarmen och det urogenitala systemet finns stora skillnader till de flesta andra däggdjuren. Arternas yttre kroppsbyggnad är huvudsakligen anpassad till levnadssättet och habitatet. Näbbdjuret lever i vattnet och har därför en tät päls, en strömlinjeformig kropp, en horisontal avplattad svans och simhud mellan tårna. Myrpiggsvin förekommer däremot på land och är utrustade med klor som är utformade som grävverktyg samt taggar på sidorna och ryggen som skyddar djuret mot fiender. Kloakdjur når en kroppslängd mellan 30 och 77 centimeter. Vikten varierar mellan 0,5 och 2,5 kilogram för näbbdjuret och upp till 16 kilogram för släktet långnäbbiga myrpiggsvin (Zaglossus). Kloakdjur är homeoterma (”varmblodiga”). Deras kroppstemperatur är alltså nästan likadan över hela livet. Temperaturen är med 30 till 32 °C lägre än hos andra däggdjur. Deras förmåga att hålla temperaturen konstant är inte lika välutvecklad som hos övriga däggdjur. Skalle och tänder Kloakdjur har en långsträckt skalle. Nosen är omgiven av ett läderartat hölje och liknar därför fåglarnas näbb. Det finns inga morrhår men i näbben förekommer känsliga elektriska receptorer. Med hjälp av detta sinne känner de av svaga elektriska fält som uppstår vid bytesdjurens rörelse så att de har möjlighet att fånga bytet. Ögonen är små och yttre öron finns bara hos myrpiggsvin. Näbbdjurets yttre öron blev bakåtbildade när djuret anpassade sig till livet i vatten. Även i skallens uppbyggnad finns några specifika detaljer. Främst gäller det konstruktionen av skallens sidoväggar som i motsats till skallen hos andra däggdjur huvudsakligen består av tinningbenets klippdel (Pars petrosa). Därför har kloakdjur även en annan anordning av käkmusklerna och kranialnerverna. Kloakdjur saknar hjärnbalken (Corpus callosum) som hos de flesta andra däggdjuren utgör länken mellan de två stora hemisfärerna i hjärnan. I ansiktet saknas några ben som till exempel tårbenet (Os lacrimale). Underkäken består av ett enda ben. Arternas sekundära käkled (Articulatio temporomandibularis) är uppbyggd som hos de övriga däggdjuren. Vuxna kloakdjur har inga tänder alls. Nyfödda ungar har däremot en äggtand som hjälper dem att bryta genom skalen. Avsaknaden av tänder fanns inte alltid hos kloakdjuren. Upphittade fossil från krita och kenozoikum hade tänder. Myrpiggsvin är sedan genom hela livet tandlösa, ett kännetecken som förekommer även hos andra djur med myror som föda, bland annat myrslokar och myrkottar. Denna egenskap uppkom troligtvis på grund av konvergent evolution. I motsats till myrpiggsvinet förekommer under näbbdjurets liv anlag till tänder och två molarer bryter genom huden. Dessa är sönderslitna innan djuren är fullt utvecklade och ersätts av plattor med hornämne. Övriga skelettdelar Som de flesta däggdjuren har kloakdjur sju halskotor men i motsats till övriga däggdjur har de ett slags revben i halsen. Skuldergördeln är massiv och utgör en stabil förbindelse mellan de främre extremiteterna och kroppen. Bredvid skulderblad och nyckelben som även finns hos andra däggdjur har kloakdjur ytterligare ben i denna kroppsdel, till exempel korpnäbbsutskott. Hos vissa däggdjur finns korpnäbbsutskott (däribland människan) men bara rudimentärt. Kloakdjurens nyckelben är fastvuxet med bröstbenet. Ett kännetecken som kloakdjur delar med pungdjur är två ben, Ossa epubica, som skjuter fram från blygdbenet och som hos pungdjur håller pungen. Dessa ben uppkom troligtvis inte för parningens syfte, då de förekommer hos bägge kön, utom som ett stöd för musklerna av de bakre extremiteterna. Ett annat särdrag är uppbyggnaden av kloakdjurens extremiteter då deras överarm och lår nästan ligger parallell med marken, så att deras rörelsesätt påminner om reptiler. Å andra sidan når buken inte ner till marken som hjälper dem att vara snabbare. Vid varje fot finns fem tår som hos näbbdjuret är försedd med simhud och hos myrpiggsvin med grävklor. Ett kännetecken för hannar är att de har giftkörtlar, en kanal som leder ut giftet och en 1,5 centimeter lång gifttagg som är fäst vid hälbenet. Hos vuxna honor blev dessa organ bakåtbildade. Giftets effektivitet är inte känt. Det finns berättelser om dödade hundar som hade till uppdrag att apportera ett kloakdjur. Troligtvis används giftet under strider för rätten att para sig men hos kloakdjur orsakar det sällan döden. Myrpiggsvinets gift är allmänt mindre kraftfullt. Inre organ Hos kloakdjuren mynnar könsorganen, urinkanalen (endast hos honor) och tarmen i en enda öppning, kloaken. Det är orsaken till det svenska och det vetenskapliga namnet (Monotremata betyder ”djur med ett hål”). Kloaken förekommer dock även hos några andra däggdjur, till exempel hos tanrekar. Vad gäller uppbyggnaden av de övriga inre organen (hjärta, blodomlopp, lungor, matsmältningstrakt) skiljer sig kloakdjur endast obetydligt från de andra däggdjuren. Ett undantag är magsäcken som saknar körtlar och därför sker den kemiska sönderdelningen av födan i tunntarmen. Hannarnas penis är vid spetsen delad i två förgreningar och den är bara avsedd för sädesvätska, urin avsöndras genom kloaken. Scrotum saknas och därför ligger testiklarna inne i buken nära njurarna. Honor har ett par äggstockar. Hos näbbdjuret är bara den vänstra äggstocken i bruk, ett kännetecken som djuret delar med fåglarna, den högra är bakåtbildad. Honornas livmoder mynnar i kloaken. I likhet med andra däggdjur av honkön har kloakdjurens honor mjölkkörtlar. Mjölken avsöndras inte över spenar utan över flera porer som ligger i ett särskilt område (Areola) på buken. Hos myrpiggsvin, men inte hos näbbdjuret, växer kort före dräktigheten en pung (Incubatorium) vid buken. I pungen förvaras äggen och de nyfödda ungdjuren. Denna pung har ingen förbindelse med de nämnda benen (Ossa epubica) och skiljer sig i uppbyggnaden mycket från pungdjurens pung. Utmärkande genetiska drag I motsats till andra däggdjur har kloakdjur tio könskromosomer. Undersökningar för näbbdjuret från 2004 visade att honor har tio X-kromosomer medan hannar har fem X- och fem Y-kromosomer. Levnadssätt De båda recenta familjerna av kloakdjur; näbbdjur och myrpiggsvin, har anpassat sig till olika habitat och skiljer sig därför tydligt i levnadssätt. Näbbdjuret har ett akvatiskt levnadssätt (bundet till vattnet) och har sitt habitat i stillastående och rörliga sötvattensystem i östra och sydöstra Australien. De vilar i underjordiska bon som vanligen ligger i en slänt vid strandlinjen. Myrpiggsvin lever däremot på land. De ställer inga större krav på levnadsområdet och förekommer i ökenområden, i regnskogen och i bergstrakter upp till 4 000 meter över havet. Vanligtvis är kloakdjur aktiva under gryningen eller natten. För myrpiggsvin beror aktivitetstiden på klimatet och tillgången till föda. Det är välkänt att båda familjerna faller i ett stelt tillstånd (torpor) som kan jämföras med letargi vid kyligt väder och mindre tillgång till föda. Kloakdjur är köttätare. Näbbdjuret äter kräftdjur, insektslarver, maskar och små fiskar som den hittar under vattenytan som kompletteras ibland med växtdelar. Myrpiggsvinens föda utgörs huvudsakligen av myror, termiter och daggmaskar. Som tidigare nämnts används de elektriska receptorer i näbben för att finna möjliga bytesdjur genom bytets muskelrörelser. Till kloakdjurens naturliga fiender räknas en varan (Varanus varius), olika pytonormar (till exempel Morelia spilota) samt införda rovdjur som dingo och rödräv. Myrpiggsvin kan liksom igelkottar rulla ihop sig vid fara. Det är inte klarlagt om näbbdjuret använder sin gifttagg mot fiender eller under strider mellan artfränder. Fortplantning Parningslek och parning Kloakdjur utmärker sig genom en komplicerad parningslek. Hos myrpiggsvin bildar flera parningsvilliga hannar kolonner som vandrar bakom en hona. Under marschen tappar de upp till 25% av sin kroppsvikt. När honan antyder att hon är beredd för parning gräver hannarna ett dike kring honan och sedan försöker de tränga ut alla motståndare ur ringen. Den starkaste hannen får sedan möjlighet att para sig. Näbbdjurets parningslek är mindre avancerad. Leken består i att hannen griper honans svans med näbben och ibland simmar de sedan flera dagar i en cirkel kring varandra. Själva parningen skiljer sig inte från samma akt hos övriga däggdjur. Hannen för in sin penis i honans kloaköppning. Äggets utveckling och ruvandet Kloakdjurens äggblåsa skiljer sig från samma organ hos andra däggdjur genom att det bara förekommer en primär äggblåsa. Äggcellen täcks bara av ett enda membran. Befruktningen sker i äggledaren och sedan vandrar zygoten till livmodern. För näbbdjuret ligger det 12 till 14 dagar mellan befruktningen och äggläggningen och hos myrpiggsvin är denna tid två till tre veckor. Kloakdjurens ägg har en diameter av 10 till 15 millimeter. Skalen är vita till krämfärgade och äggulan är jämförelsevis stor. Medan myrpiggsvin vanligen bara lägger ett ägg åt gången förekommer två till tre ägg hos näbbdjuret. Honorna ruvar ägget ungefär tio dagar. Som nämnts har myrpiggsvin för detta ändamål en pung på buken där temperaturen ligger cirka 2 °C över temperaturen för övriga kroppsdelar. Näbbdjur av honkön gräver därför underjordiska bon som polstras med växter. Ungar har en äggtand för att öppna ägget. Kläckning och ungdjurens uppfostring Nykläckta kloakdjur är ungefär lika väl utvecklade som nyfödda pungdjur, när dessa vandrar till pungen. De har en längd av 12 till 25 millimeter och väger 300 till 400 milligram. De främre extremiteterna är vid kläckningen redan kraftigt utvecklade medan de bakre extremiteterna är svaga. Honan ammar ungdjuret med mjölk som i stort sett har samma sammansättning som mjölk hos andra däggdjur. På grund av att honan saknar spenar slickar ungarna mjölken från ett område med porer på moderns buk. Unga myrpiggsvin stannar ungefär sju till åtta månader i honans pung. De måste lämna pungen när taggarna börjar växa. Honan sätter ungdjuren i sina bon och besöker dem var femte till tionde dag för att ge di. Unga näbbdjur lever ungefär fem månader i honans bo. Kloakdjur av hankön är inte inblandade i ungarnas uppfostran. Honor av näbbdjuret slutar efter cirka 3,5 månader och myrpiggsvin efter ungefär 7 månader att ge di. Ungdjuret blir könsmoget efter ett till två år. Livslängd Myrpiggsvin kan nå en hög ålder. Exemplar i fångenskap har blivit omkring 50 år gamla. Däremot har näbbdjuret i naturen bara en uppskattad livslängd på mellan fem och åtta år. En individ som föddes upp av människor blev 21 år gammal. Systematik Inre systematik Dagens kloakdjur består av två familjer med tillsammans tre släkten och fem arter. Näbbdjuret (Ornithorhynchus anatinus) är den enda medlem i familjen Ornithorhynchidae. Familjen myrpiggsvin (Tachyglossidae) bildas av två släkten: kortnäbbiga myrpiggsvin (Tachyglossus) med en art och långnäbbiga myrpiggsvin (Zaglossus) med tre arter. Fossila förfäder av kloakdjuren är kända från krita för cirka 120 miljoner år sedan. Den äldsta kända arten i ordningen, Kollikodon ritchiei, räknas idag till en egen familj Kollikodontidae. Andra utdöda släktingar till näbbdjuret är listade i släktena Steropodon och Teinolophos. Hos dessa fanns däremot tänderna kvar, likaså hos släktet Obdurodon från pliocen. Ett fynd från Argentina som består av tre tänder rangordnades som arten Monotrematum sudamericanum och är likaså besläktad med näbbdjuret. Tänderna daterades till paleocen och är de enda fossilen av ordningen som hittades utanför området kring Australien. Det antas att dessa djur vandrade från Australien över Antarktis till Sydamerika då dessa kontinenter fram till eocen var sammanlänkade. Även klimatet var betydligt varmare än idag. Därför förmodas att kloakdjur levde på Antarktis men här saknas fossila fynd. De äldsta fossila myrpiggsvinen är kända från sen miocen och de räknas till ett av dagens recenta släkten. Några av dessa hade betydligt större storlek. Det största hittills kända myrpiggsvinet var Zaglossus hacketti som nådde en längd över en meter och en vikt upp till 30 kilogram. Arten levde under pleistocen (för 15 000 år sedan) i sydvästra Australien. Yttre systematik Hur kloakdjuren kom till under evolutionens lopp är omstritt. Tidigare antogs att de utvecklade sig ur en annan gren från djurgruppen Therapsida (”däggdjursliknande kräldjur”) än de övriga däggdjuren, men denna teori är av de flesta forskare förkastad. Idag förmodas att alla däggdjur (däribland kloakdjuren) uppkom från samma gren. De skulle alltså ha en gemensam stamfader och bilda en monofyletisk grupp. Oklart är fortfarande när och hur urskiljandet i kloakdjur och övriga däggdjur inträffade samt hur kloakdjur och vissa utdöda taxa är besläktade. Möjliga teorier listas här: Enligt en gammal tes består gruppen däggdjur av två eller tre undergrupper Theria (pungdjur och högre däggdjur), den utdöda gruppen Allotheria (inte godkänd av alla zoologer) och Protheria. Till den sistnämnda gruppen räknades bredvid kloakdjuren några andra taxa som bland annat Morganucodonta, Docodonta och Eutriconodonta. Även denna teori är idag avvisad på grund av att kloakdjuren är närmare släkt med gruppen Theria än med de andra nämnda grupperna och därför är Protheria en parafyletisk grupp. Vissa forskare påstår att kloakdjuren utvecklade sig ur ordningen Multituberculata. Detta taxon fanns från jura till oligocen med många arter. Arterna visade likheter med dagens gnagare. De flesta zoologerna betraktar Multituberculata idag som en annan gren av däggdjuren som uppstod oberoende av kloakdjuren. I ett av de nyare forskningsarbetena etablerar Zhe-Xi Luo en ny underklass till däggdjuren, Australosphenida (se litteratur), som består av kloakdjuren samt den utdöda ordningen Ausktribosphenida. Underklassen ska ha uppkommit under mesozoikum på den gamla superkontinenten Gondwana. Teorin grundar sig på nyupptäckta fossil med tänder som liknar tänderna till näbbdjurets förfäder. Andra forskare motsätter sig Luos teori. De tre ovannämnda teorierna ser kloakdjuren alltid som en grupp utanför gruppen Theria. Det förekommer även hypoteser att kloakdjuren tillsammans med pungdjuren bildar en monofyletisk grupp, Marsupionta, som i sin tur är systergruppen till de högre däggdjuren (Eutheria). Denna tes har idag bara ett fåtal anhängare. En allmänt godkänd teori angående kloakdjurens släktskap till de övriga däggdjuren saknas alltså. Dessa meningsskillnader beror även därpå att många fossil bara utgörs av tänder eller delar av käken så att en bra definition blir svårt. En kartläggning kloakdjurens genom kan förhoppningsvis lösa flera problem angående kloakdjurens evolution. Sådan kartläggning har under 2000-talet påbörjats för främst näbbdjur, men även kortnäbbat myrpiggsvin. En första kartläggning av näbbdjurets genom publicerades 2008. En andra kartläggning publicerades 2021. Genkartläggning innebär bestämning av genernas läge på en kromosom, och i studien från 2008 kunde 25% av näbbdjurets gener kartläggas, och efter studien från 2021 kunde 96% av generna kartläggas. DNA-sekvensering har visat att näbbdjuret delar mer än 80% av sitt genom med andra däggdjur vars genom blivit sekventerat. Till exempel finns de tre kaseingener (mjölkproteingener) som de flesta däggdjur har samtliga hos kloakdjur. En av skillnaderna mellan näbbdjuret och andra däggdjur, som inte är kloakdjur, som kartläggningen har visat är dock att näbbdjuret har en gen som kodar för vitellogenin, ett guleprotein som finns hos flera äggläggande djur, däribland reptiler. Men reptiler har tre funktionella vitellogeningener, till skillnad från kloakdjur som bara har en funktionell vitellogeningen. En teori är att vitellogeningener fanns hos kloakdjurens och andra däggdjurs gemensamma förfäder, men förlorades hos andra däggdjur och endast bevarades hos kloakdjur. Kloakdjur och människor Europeiska vetenskapsmän reagerade förvånade på upptäckten av dessa djur, som förenade kännetecken av olika förut kända taxa. Näbbdjuret betraktades först som förfalskning och som skicklig fantasifull produkt av en person som sysslade med taxidermi. Det andra namnet för myrpiggsvin, Echidna, kommer ursprungligen från en figur i grekisk mytologi som var till hälften kvinna och till hälften orm. Den engelska zoologen George Shaw beskrev dessa djur under 1700-talet för första gången på vetenskapligt sätt och hans framställning var ganska noga. Trots allt förblev det fram till 1800-talet okänt hur dessa djur förökar sig. Även den kända tyska zoologen Alfred Brehm yttrade i sitt verk Djurens liv att kloakdjur föder levande ungar. Han återgav en berättelse av den australiska naturforskaren George Bennett "Ingenstädes har man träffat på något, som kunnat leda till den förmodan att, såsom man förut påstått, ungarne komma fram ur ägg". Först vid slutet av 1800-talet kom det fram att kloakdjur verkligen lägger ägg. Ännu idag betraktas de som en biologisk kuriositet och de räknas ofta till de så kallade ”levande fossilen”. Arternas hotstatus är inte enhetlig. Det kortnäbbade myrpiggsvinet förekommer i större delar av Australien och har en större population. Däremot är de långnäbbade myrpiggsvinen på Nya Guinea hotade, då deras kött gäller som delikatess och de jagas även med hundar. Näbbdjuret jagades tidigare för pälsens skull men idag finns omfattande skyddsåtgärder. På grund av de höga krav som djuret ställer på sitt habitat listas den i Australien som ”vanlig men sårbar” (common but vulnerable). Referenser Noter Tryckta källor Ulrich Zeller: Monotremata (Prototheria) in W. Westheide und R. Rieger: Spezielle Zoologie. Teil 2: Wirbel- oder Schädeltiere. Spektrum Akademischer Verlag, München 2004, , S. 471-484 Bernhard Grzimek: Grzimeks Tierleben. Enzyklopädie des Tierreichs, Bechtermünz, 2001, (Kloakentiere in Band 10) Zhe-Xi Luo, Zofia Kielan-Jaworowska, Richard L. Cifelli: In quest for a Phylogeny of Mesozoic mammals. Acta Palaeontologica Polonica 47 (1): S. 1-78 Malcolm C. McKenna, Susan K. Bell: Classification of Mammals: Above the Species Level. Columbia University Press, 2000, Ronald M. Nowak: Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, 1999, Externa länkar


text: Köhl är ett efternamn, som förekommer med flera olika stavningar i bland annat Sverige, Danmark och Tyskland. I Sverige har namnet använts som soldatnamn, inte minst vid båtsmanskompanier, men har också burits av invandrare. Man kan därför räkna med att uttalet har varierat efter bärarens språk och etniska ursprung. Offentlig statistik för 2014 ger följande antal personer bosatta i Sverige respektive Danmark med stavningsvarianterna Köhl: Sverige 131, Danmark 4 Køhl: Sverige 0, Danmark 18 Kööl: Sverige 9, Danmark 0–2 Köl: Sverige 3, Danmark 0–2 Koehl: Sverige 1, Danmark 0–2 Totalt blir detta för Sverige 144 personer och för Danmark 22–28 personer. Personer med efternamnet Köhl eller Køhl Albert Köhl (1879–1954), tysk-svensk kock och köksmästare Dan Koehl (född 1959), svensk elefantskötare, sonson till köksmästaren Albert Köhl Hermann Köhl (1888–1938), tysk flygkapten Thorvald Køhl (1852–1931), dansk astronom, lärare och författare Torbjörn Köhl (född 1963), svensk violinist och dirigent Ulf Köhl (född 1960), svensk fotbollsspelare Källor Se även Koehl, efternamn Svenska efternamn Danska efternamn Tyska efternamn Soldatnamn


text: Krigsgud är i vissa polyteismer en gud som tillbes i hopp om krigslycka. Lista över krigsgudar Ares – krigets, ursinnets och det besinningslösa våldets gud i grekisk mytologi Mars (mytologi) – en krigsgud i romersk mytologi Tyr - en av krigsgudarna i nordisk mytologi. Oden – en krigsgud i nordisk mytologi Indra – en krigargud i indisk mytologi Vahagn en krigsgud i armenisk mytologi Guan Yu – i Västvärlden felaktigt kallad den taoistiske krigsguden Svantevit – en fyrhövdad krigsgud i slavisk mytologi Ishtar – en krigsgud i mesopotamisk mytologi Set - en egyptisk krigsgud


text: Källa kan syfta på: Källmaterial – skriftligt eller muntligt material som består av samtida vittnesbörd om ett visst förhållande Källkritik – en bedömning av ett källmaterials trovärdighet Källhänvisning – en referens till källmaterial Vattenkälla – ett geologiskt begrepp för en ur marken framrinnande vattensamling Källa (vektoranalys) – ett område i rummet där ett vektorfälts divergens är positiv; motsatsen är sänka (vektoranalys) Källa (flödesgraf) – en nod i ett flödesnätverk (flödesgraf) som har mer utgående än ingående flöde Källkod – instruktioner, data och kommentarer i ett givet programspråk Källa (fonetik) – en tonande typ av ljudkälla vi använder vid tal Källa (skriftserie) – en skriftserie i 55 delar (1980–2003) från Forskningsrådsnämnden (numera Vetenskapsrådet) Platser Källa socken – en socken på Öland ingick i Åkerbo härad Källa, Borgholms kommun – kyrkby i Källa socken i Borgholms kommun Källa landskommun – en tidigare kommun i Kalmar län Källa församling – en tidigare församling i Växjö stift och Borgholms kommun Källa nya kyrka – en kyrkobyggnad i Källa i Borgholms kommun Källa ödekyrka – en relativt välbevarad kyrkoruin i Källa socken på Öland Se även Källan Källförteckning Källskydd Källor


text: Kärnvapen är en typ av vapen vars sprängladdning får sin energi från fission, eller från olika kombinationer av fission och fusion, av atomkärnor. Detta skiljer dem från konventionella vapen, vars sprängladdningar får sin energi från kemiska processer. Kärnvapen finns i varianter från de minsta med sprängkraft som inte är mycket större än de största konventionella bomberna, till enormt kraftfulla konstruktioner som kan utplåna allt inom en radie på flera kilometer. Kärnvapen transporteras vanligen till målet med bombplan eller ballistiska robotar, men även artilleripjäser, kryssningsrobotar och minor med kärnladdningar finns. Många kärnvapen har provsprängts men endast två har använts i en väpnad konflikt: Atombomberna över Hiroshima och Nagasaki (Little Boy och Fat Man) sprängdes mot slutet av andra världskriget i augusti 1945 på order av USA:s president Harry S. Truman. Den som använder kärnvapen i en väpnad konflikt bedriver kärnvapenkrig. Olika namn Det finns ett antal namn som används för vissa eller alla sorters kärnvapen. I vardagligt tal kan atombomber åsyfta både kärnvapen i allmänhet och fissionsvapen i synnerhet. En mindre vanlig term är nukleära vapen. Det som i dagligt tal kallas vätebomber kan även kallas fusionsvapen eller termonukleära vapen. Historik Första stegen mot ett kärnvapen Olika upptäckter inom kärnfysiken under 1930-talet ledde fram till förståelsen att kärnenergi var möjlig att utnyttja som en energikälla, och därmed också i vapen. Idén om en kedjereaktion med hjälp av neutroner framfördes 1934 av Leó Szilárd, som också tog patent på idén. Otto Hahn och Fritz Strassmann upptäckte i slutet av 1938 att grundämnet barium hade uppstått när de bombarderat uran med neutroner. Lise Meitner och Otto Robert Frisch tolkade en kort tid därefter detta som ett resultat av fission, och Frisch bekräftade detta experimentellt i januari 1939. Nyheten om dessa rön togs till USA av Niels Bohr innan de hade publicerats, och nådde Enrico Fermi och hans forskargrupp på Columbia University, efter att Bohr först hade nämnt dem på en föreläsning vid Princeton University. Manhattanprojektet Den 2 augusti 1939 skickade Albert Einstein ett brev (som huvudsakligen var skrivet av Leó Szilárd) till Franklin D. Roosevelt, där det stod att Nazityskland troligen utforskade möjligheten att skapa atombomber, och att USA därför borde göra detsamma, då andra världskriget stod för dörren. Brevet hade dock ingen större effekt eftersom USA ansåg att kriget i Europa inte angick dem. Denna situation ändrades när Japan anföll USA:s flottbas Pearl Harbor den 7 december samtidigt som Tyskland förklarade krig mot USA den 11 december 1941. Efter det ökades tempot i den amerikanska kärnvapenforskningen och Manhattanprojektet startades under ledning av Leslie Groves och med Robert Oppenheimer som den vetenskapliga centralfiguren. Som plats för forskningen valdes Los Alamos mitt i New Mexicos ödemark. Mitt i ödemarken byggdes så småningom en stad kring forskningsanläggningen. Redan 1939 hade Einsteins och Szilárds brev (se ovan) lett till den så kallade urankommittén under Lyman Briggs. Efter att upptäckter kring egenskaperna hos uran 235 hade gjorts i Storbritannien och Office of Scientific Research and Development hade skapats 1941 under ledning av Vannevar Bush. Eftersom atombombsprojektet var topphemligt hade Los Alamos ingen officiell adress. All post som skulle nå staden skickades till Santa Fé 1663. USA:s kongress hade ingen vetskap om att projektet överhuvudtaget pågick. Hitler i sin tur trodde inte på kärnfysiken som han ansåg vara "judisk fysik". Istället fokuserade han på att utveckla raketerna V1 och V2. Efter Tysklands kapitulation hade bomben egentligen förlorat sin betydelse men ändå fortsatte projektet, intensiteten ökades till och med. Det första kärnvapnet detonerade 16 juli 1945 i form av Trinitytestet. Forskarna reagerade olika på det framgångsrika testet: En del firade, medan andra grät. Robert Oppenheimer reagerade genom att citera en gammal hinduisk skrift: "Nu är jag bliven Döden. Världars förgörare". Atombomberna över Hiroshima och Nagasaki sattes därefter in 6 augusti respektive 9 augusti 1945. Uppskattningsvis avled mellan 200 000 och 300 000 människor av bomberna. Tiotusentals dog veckorna efter bombningarna på grund av den strålning som de hade blivit utsatta för. Effekterna av den radioaktiva strålningen på människokroppen var kända sedan tidigare. Robert Oppenheimer diskuterade redan 1943 möjligheten att förgifta hundratusentals civila genom radioaktivt material. Även om det ofta har hävdats att atombomberna räddade många liv som skulle ha dött i en eventuell invasion av Japan har en del hävdat att Japan förmodligen hade kapitulerat i alla fall. Kapprustning 29 augusti 1949 provade Sovjetunionen sitt första kärnvapen, och kärnvapenkapprustningen var ett faktum. Den första fusionsbomben (som då var en stor, stationär design och inte lämpade sig för en bomb) testades av USA 1 november 1952 efter att Edward Teller hade varit en centralfigur i utvecklingen. 12 augusti 1953 testade Sovjetunionen sin första fusionsbomb. Därmed blev 50-talet en period där det gjordes stora satsningar på kärnvapen. England skaffade vätebomben 1957 och även Frankrike fick sin första atombomb 1960. 1964 anslöt Kina till kretsen av kärnvapenmakterna. I slutet av 50-talet kom USA och Sovjet visserligen överens om att sluta med provsprängningar av kärnvapen men ändå fortsatte rustningen på båda sidor. Ett viktigt skäl var att det var billigare att ha stora kärnvapenarsenaler istället för att underhålla stora konventionella styrkor. På 1950-talet försökte även Sverige att skaffa kärnvapen. Med en av världens största fyndigheter av uran i ryggen försökte man ända in på 1970-talet att få en svensk atombomb. Programmets intensitet svalnade dock i mitten av 1960-talet, förmodligen eftersom USA då lovade att "skydda" Sverige ifall ett kärnvapenkrig skulle bli verklighet. Under denna tid av kapprustning inträffade också det som senare skulle betecknas som kalla krigets farligaste ögonblick: Kubakrisen i oktober 1962 när Sovjet ville placera kärnladdade robotar på Kuba efter att USA och NATO hade placerat kärnvapen i Turkiet som var ett av Sovjetunionens grannländer. Efter att USA upprättade en blockad runt Kuba drog Chrusjtjov och Sovjet tillbaka kärnvapnen och som motprestation skrotade USA sina robotar i Turkiet. Fram till 1962 hade både USA och Ryssland hunnit med att utföra över 400 atmosfäriska provsprängningar. Toppen nåddes när Sovjetunionen sprängde Tsarbomben på knappt 60 megaton. Vid denna tidpunkt förfogade USA över cirka 24 000 och Sovjetunionen över cirka 2 400 kärnvapen. Avspänning De problem som följde med kärnvapentesterna (till exempel radioaktiv strålning) ledde till att man förhandlade fram Partiella provstoppsavtalet (PTBT) från 1963. Dock tilläts det fortfarande underjordiska kärnvapenprov vilket gjorde att antalet provsprängningar ökade under 60-talet samtidigt som världens kärnvapenarsenaler fortsatte att öka (det fullständiga provstoppsavtalet trädde i kraft 1996). Platser som Mururoa-atollen i Stilla Havet har exempelvis utsatts för 46 atmosfäriska sprängningar med konsekvenser så som cancer bland barnen. Alla kärnvapenstaterna tillsammans har genomfört ca 2 000 kärnvapentester. Ett annat viktigt avtal var icke-spridningsavtalet från 1968 som dock först trädde i kraft 1992 när Frankrike som sista av de fem officiella kärnvapenmakterna hade undertecknat avtalet. Avtalet innebär att kärnvapenmakterna inte ska sprida kärnvapen till icke-kärnvapenstater. Rustningsbegränsningar för supermakterna kom till i Strategic Arms Limitation Talks, som resulterade i SALT I-avtalet 1972 och SALT II-avtalet 1979. Reduktioner av de strategiska kärnvapeninnehaven följde med START I från 1991 och START II från 1993. Dock trädde START II aldrig i kraft utan ersattes så småningom av New START som kom tillstånd 2010 och som begränsade kärnvapen till 1 550 fram till år 2017. Medeldistansrobotarna avskaffades med INF-avtalet. Men även under denna fas av relativa avspänning inträffade incidenter som kunde ha lett till kärnvapenkrig. En sådan incident ägde rum 1979 när dåvarande försvarsministern William Perry fick ett samtal mitt i natten om att 200 sovjetiska atomrobotar var på väg mot USA. Det visade sig senare att felmeddelandet berodde på att en datatekniker hade glömt att slå av en krigssimulation i datorn. Enligt Perry var det de då goda relationerna mellan USA och Sovjet som förhindrade en vedergällning från USA:s sida. Ett nytt kallt krig 1980-talet präglades till en början av en försämrad relation mellan USA och Sovjetunionen. Ronald Reagan hade blivit vald till president i USA och satsade stora resurser på ett missilförsvar som skulle kunna skjuta ner inkommande sovjetiska robotar samtidigt som han ställde upp nya medeldistansrobotar i Europa samtidigt som Sovjet hade invaderat Afghanistan 1979. I denna situation genomförde NATO sin övning Able Archer 83 där man simulerade ett tredje världskrig. Eftersom övningen var så realistisk trodde Sovjetunionen att NATO förberedde ett överraskningsanfall mot östblocket. I sista ögonblick insåg Sovjet dock att det bara handlade om en övning. I september 1983 hände en annan farlig incident när sovjetiska datorer slog larm om att US-amerikanska atomrobotar var på väg mot Sovjet. Den tjänsthavande officeren Stanislav Petrov följde dock sin intuition och bedömde det som ett felmeddelande. Hade han rapporterat till militärledningen att han bedömde anfallet som verkligt hade det kunnat leda till omfattande vedergällning från Sovjet och därmed till ett tredje världskrig. Bortsett från missförstånd på politisk och militär nivå så har det även funnits flera incidenter som till exempel när ett kärnvapen exploderade i en silo i Arkansas. Även drogmissbruk har sedan 1970-talet varit vanligt förekommande bland personal som har hand om USA:s kärnvapen. Enligt Eric Schlosser är det "mirakulöst" att ingen stad har blivit förstörd genom ett kärnvapen under kalla kriget. Efter den tilltagande spänningen i början av 1980-talet inleddes avspänningen 1985 vilket bland annat hängde ihop med valet av Gorbatjov till ny ledare i Sovjetunionen. Möten mellan Gorbatjov och Reagan i både Genève och Reykjavik ledde till en reduktion av antalet kärnvapen från över 60 000 till 10 000. Efter Kalla Kriget (sedan 1991) Efter Kalla Krigets slut genomförde även Indien och Pakistan framgångsrika provsprängningar år 1998. På 2000-talet anslöt Nordkorea till kärnvapenmakterna och har fram till 2017 genomfört sex kärnvapentester där den största bedöms vara ungefär hälften så stor som Hiroshimabomben. Därtill har det även efter Sovjetunionens sammanbrott funnits incidenter som kunde ha utlöst ett kärnvapenkrig som exempelvis 1995 när det ryska försvarssystemet registrerade en inkommande missil som ledde till att president Boris Jeltsin hade öppnat sin kärnvapenväska och aktiverat Rysslands kärnvapen innan det visade sig att missilen var på väg bort igen. I januari 2018 flyttade Bulletin Of Atomic Scientists (som sedan 1947 regelbundet bedömer risken för kärnvapenkrig) domedagsklockan fram till två minuter i midnatt eftersom man ansåg att världens ledare hade misslyckats med att hantera både kärnvapen- och klimathotet. Efter kalla krigets slut i början av 1990-talet hade klockan stått på 17 minuter i midnatt. "Midnatt" betyder att kärnvapenkriget börjar. F.d. försvarsministern Bill Perry menar att risken för en kärnvapenkatastrof är större än under Kalla Kriget på grund av de försämrade relationerna mellan USA och Ryssland. Orsaken till dessa försämrade relationer ser han i utvidgningen av NATO i Östeuropa och USA:s missilförsvar som har placerats i bland annat Rumänien. Även Hans Blix (f.d. generaldirektören för IAEA) ser NATO:s expansion österut som en viktig orsak bakom de ökade spänningarna. Nedrustningsexperten Paul Ingram ser framförallt en "machoattityd" hos politiker som Donald Trump som en viktig bakomliggande orsak. Men även att Ryssland lämnar kärnvapenavtalet INF, kan ses som en del i de ökade spänningarna. Grundläggande fysikaliska principer Grunden för konstruktion av kärnvapen utgörs av främst fysiken, och då i synnerhet kärnfysik. Formeln E = mc2 har ibland setts som en symbol för den teoretiska basen för kärnvapen. Inom kemin har kärnkemin varit av fundamental betydelse för utvecklingen av kärnvapen. Ekvivalens mellan massa och energi Massa kan ses som energi, och energi kan ses som massa. Detta är innebörden av Einsteins bekanta samband: där E avser energin, m massan och c2 är ljushastigheten i kvadrat. Således följer det att varje möjlig fysikalisk process, som medför en massaförlust, kommer att utveckla energi. Kärnfysik Kärnfysiken beskriver bland annat sådana kärnreaktioner som fission och fusion, men det finns en mängd andra kärnfysikaliska fenomen som är betydelsefulla. Till exempel kan en neutron som växelverkar med en atomkärna i vissa fall absorberas så att det bildas en ny isotop, medan den i andra fall sprids på ett sätt som kan ses som en form av reflexion. Neutronfysiken utgör det ämne som beskriver exempelvis neutronflöden. Fission Inom kärnfysiken avses med termen fission en kärnfysikalisk process där en atomkärna sönderdelas i flera. Om dessa atomkärnors sammanlagda massa är mindre än den ursprungliga atomkärnans massa så har energi utvecklats. Detta utgör grunden för fissionsvapen. Fusion Inom kärnfysiken avses, med termen fusion, en kärnfysikalisk process där flera atomkärnor sammanförs till färre, och om dessas massa är mindre än de ursprungliga, så utvecklas följaktligen energi härvid. Detta utgör grunden för fusionsvapen, eller vätebomber. Fissionsvapen Fissionsvapen (vilket mindre riktigt ibland kallas atombomber, se ovan) är vapen som helt eller huvudsakligen kommer från kärnklyvning. Fissionsvapen är den äldsta sortens kärnvapen och den enda som använts i krig, mot Hiroshima och Nagasaki. Rena fissionsladdningar används numera endast i de minsta typerna av taktiska kärnvapen, medan merparten av dagens kärnvapen är försedda med laddningar vars sprängverkan uppkommer genom olika kombinationer av fission och fusion. I en enkel form av vapen uppnås kriticitet genom att två massor skjuts samman med vad som kan liknas med en kanon. Denna metod används dock knappast numera, i stället används en konstruktion där kriticiteten uppnås genom att klyvbart material komprimeras så att kritisk massa erhålls. Konstruktionsprinciper Fissionsvapen, eller atombomber, får sin energi från fission, det vill säga genom klyvning av tyngre atomkärnor. Detta åstadkoms genom att tillräckligt mycket klyvbart material koncentreras till en liten volym, vilket medför att en kärnreaktion uppkommer. Två kroppar av klyvbart material kan uppnå en kritisk massa om deras avstånd är mindre än cirka 25 cm. En kärnreaktion som uppkommer på detta sätt är emellertid oanvändbar, eftersom de två massorna kommer att sprängas isär innan kärnreaktionen har pågått tillräckligt länge för att utveckla någon större energi. En sådan förtida detonation kallas för en fizzle. För att undvika detta konstruerar man fissionsvapen på ett sådant sätt att den kritiska massan erhålls genom en sprängning med hjälp av kemiska sprängämnen. För att uppnå en önskad sprängverkan av dessa kemiska sprängämnen är konstruktionen av detonatorerna av central betydelse. Man använder i praktiken uteslutande uran eller plutonium av hög renhet som utgångsmaterial, och främst då isotoperna uran-235 och plutonium-239 för konstruktion av fissionsvapen. Eftersom plutonium är ett allotropiskt ämne legerar man dock detta vanligen med gallium för att undvika fasomvandling. Det är emellertid teoretiskt möjligt att konstruera atombomber även av neptunium eller americium, men det är mer komplicerat och torde aldrig ha testats i praktiken. Atomkärnor kan klyvas på flera olika sätt, då de utsätts för neutronemission. En viktig kärnreaktion för uran-235 är då uran-235 ger upphov till strontium-95 och xenon-139 till följd av att urankärnan har upptagit en neutron. Här genereras två neutroner, vilka kan ge upphov till att ytterligare två urankärnor klyvs, och det frigörs även energi, motsvarande 180 miljoner elektronvolt. 93 % av denna energi utgörs av strontium- och xenonkärnornas rörelseenergi, medan resten av energin utgörs av röntgenstrålning och gammastrålning, samt av neutronernas rörelseenergi, vilket utgör den uppkomna neutronstrålningens energi. Atomkärnornas rörelseenergi ger upphov till värme, och det leder till uppkomsten av ett plasma. För att förbättra effektiviteten för kärnreaktionerna omger man det klyvbara materialet med ämnen som reflekterar neutroner. Volframkarbid och beryllium, av praktiska skäl då legerat med aluminium, har använts som neutronreflektorer, liksom även utarmat uran. Tunga neutronreflektorer som volfram och uran bidrar även till att fysiskt hålla samman det klyvbara materialet, till följd av tröghet, då detta genomgår en kärnreaktion, vilket ytterligare förbättrar neutronekonomin, innan det slutligen sprängs sönder. En sådan neutronreflektor kallas ofta för en "tamper". För att uppnå kritisk massa utnyttjas två olika tillvägagångssätt, vilka kan beskrivas med kanonmodellen respektive kompressionsmodellen. Kanonmodellen Ett fissionsvapen som är konstruerat i enlighet med kanonmodellen fungerar så att en underkritisk massa skjuts in i en annan underkritisk massa. Då de två massorna förenas uppnås en prompt kritisk massa varvid en kedjereaktion inleds. Denna typen av konstruktion kan liknas vid en kanon, vilket har givet upphov till dess namn. Little Boy var konstruerad enligt denna princip, och man använde sig här av kordit som kemiskt sprängämne för att "avfyra kanonen". Ursprungligen avsåg man att använda sig av plutonium-239, men det konstaterades att denna var förorenad med plutoniun-240, vilket kan ha en så hög frekvens av spontan fission att risken för en fizzle, det vill säga en förtida detonation, var överhängande. Följaktligen använde man uran istället, där 80 % utgjordes av uran-235, och uran-238 de återstående 20 %. Det anses att fissionsvapen byggda enligt kanonmodellen i praktiken utesluter användningen av plutonium. De 20 % av uran-238 som användes gav upphov till 70 fall av spontan fission per sekund. Trots detta hade den även en del som utgjordes av polonium och beryllium vars neutronemission avsåg att initiera kärnreaktionen. Vapnets neutronreflektor bestod av volframkarbid, vars tröghet även bidrog till ett bättre utnyttjande av uranet. Trots detta var det endast cirka 1 % av uranet som deltog i kärnreaktionen. Förutom USA använde Sydafrika sig av kanonmodellen för kärnvapendesign i sitt, nu nedlagda, kärnvapenprogram. Modellen torde numera ha övergivits och det är möjligt att det inte längre finns några vapen kvar av denna typ, emellertid skulle denna design, till följd av sin relativa enkelhet, kunna ses som tilltalande av eventuella nya innehavare av kärnvapen. Även en mindre lyckad konstruktion, som endast resulterade i en fizzle, skulle dock utgöra en smutsig bomb, vilket dock skulle kunna vara tillräckligt för aktörer som avser att utöva kärnvapenterrorism. Kompressionsmodellen I ett fissionsvapen som är konstruerat i enlighet med kompressionsmodellen formas det klyvbara materialet till en sfär eller en. pit. Denna omges av konventionella sprängämnen i två eller flera lager, vilka kallas för en "spränglins". Vid detonationen komprimerar spränglinsen sfären så att det klyvbara materialet blir kritiskt och kedjereaktionen inleds. Man kan använda både uran och plutonium i fissionsvapen som är konstruerade på detta sätt. Massan av klyvbart material i sfären är tillräckligt stor för att uppnå kriticitet, men den är underkritisk innan sfären har komprimerats. Fat Man var konstruerad i enlighet med denna princip. I denna bestod sfären av en legering som bestod av 96 % plutonium-239, 1 % plutonium-240 samt 3 % gallium, och i dess mitt fanns det en neutronemitterare som bestod av polonium och beryllium, i syfte att de neutroner som poloniumet emitterar skulle effektivisera inledningen av kedjereaktionen, och en av dessa är följande: Plutoniumsfären omgavs av utarmat uran vilket reflekterade neutroner tillbaka in i sfären, och dess tröghet bidrog även till att förlänga kedjereaktionen. Mellan denna neutronreflektor och spränglinsen fanns ett lager av aluminium, eftersom bombens inre delar hade en hög densitet i förhållande till spränglinsens densitet. Aluminiumlagrets uppgift var att motverka tendenser till turbulens, vilka skulle kunna orsakas av stora densitetsskillnader, i samband med uppkomsten av den tryckvåg som detonationen av spränglinsen. Spränglinsen utgjordes av tre lager av sprängmedel, ett snabbt inre lager, ett långsammare mellanlager, och ett snabbt ytterlager, samt 32 detonatorer. Det inre lagret bestod av Hexotol, och var helt sfäriskt. Mellanlagret bestod av Baratol, och ytterlagret bestod av Hexotol. Vid detonatorerna var mellanlagret tjockare och ytterlagret tunnare i syfte att optimera sprängverkan genom att tryckvågen omvandlades från att vara konvex till att bli konkav. Sfären var till en början i princip massiv, även om den i mitten hade ämnen som skulle effektivisera kärnreaktionens inledning, dessa kallas ofta för Christy pits, efter fysikern Robert F. Christy. Senare kom sfären att ha ett hålrum, och dessa kallades för Hollow pits. Då dessa imploderade bildades ett homogent klot av klybart material, vars massa då blev kritisk. På grund av att det inte fanns någon massa i centrum kunde implosionen accelerera fram till dess att den bildade en homogen sfär, vilket förbättrade dess effektivitet. Det innebar även att vapnets vikt och storlek kunde minska, eftersom man då kunde minska det omgivande skiktet av utarmat uran, vars uppgift var att bidra med tröghet, och att reflektera neutroner, men som inte själv bidrog till fissionen. Hollow pits är mer effektiva än Christy pits, men de kräver en mer precis implosion, och därmed bättre spränglinser. Det har även förekommit att man har konstruerat vapen med en icke-sfärisk "pit". Dessa kan utgöras av en oval bestående av plutonium-239. Spränglinsen utformas så att ovalen omformas till ett klot, och då kan även plutoniumet övergå från deltafas till alfafas, vilket ökar dess densitet med 23 %, och det blir därmed kritiskt. Dessa gör det möjligt att bygga små kärnvapen för taktisk användning, men om kriticiteten endast uppnås genom att ovalen övergår till ett klot utnyttjas plutoniumet relativt ineffektivt. Utformningen av spränglinsen är av vital betydelse för fissionsvapen som är konstruerade enligt kompressionsmodellen. Spränglinsen som användes för The Fat Man var klotformad, och från detonatorerna utbred sig tryckvågen konvext, och spränglinsen var utformad så att tryckvågen skulle omvandlas till att utbreda sig konkavt, för att implosionen skulle bli symmetrisk. Med undantag för fissionsvapen med en icke-sfärisk "pit" eftersträvas en sådan tryckvågstransformering alltjämt. Emellertid vill man undvika en klotformad utformning av spränglinsen, med dess stora antal detonatorer, som gör den olämplig för flera vapenbärare. Därför har man utvecklat spränglinser där endast deras inre skikt har varit sfäriska, medan deras yttre skikt har formats som en ellipsoid, och dessa har endast haft två detonatorer i dess ändar. Emellertid skulle en spränglins som enbart bestod av en kombination av snabba och långsamma sprängmedel kunna bli oönskat lång för att kunna transformera den konvexa tryckvågen till en konkav tryckvåg, passande för spränglinsens inre skikt. Anledningen är att även långsamma sprängämnen är för snabba, och därför har man utvecklat spränglinser försedda med en så kallad "air lens". En "air lens" innehåller en metallplatta som av tryckvågen deformeras och accelereras i ett tomrum mot spränglinsens inre skikt, och det är på grund av metallens deformation som tryckvågen slutligen har transformerats från att ha varit konvex till att bli konkav. Längden för en sådan spränglins behöver endast vara dubbelt så lång som dess diameter. Då det gäller att beräkna vad som sker rent mekaniskt härvidlag används den teori som beskrivs i kontinuummekaniken. Vid de tryck och temperaturer som det här är frågan om så beskrivs materian då främst på ett sätt som behandlas inom hydrodynamiken. Detta är anledningen till att begrepp som turbulens kan vara relevanta i samband med denna typ av implosion. Förstärkta fissionsvapen Med förstärkta fissionsvapen (en. boosted fission weapon) avses vanligen en fissionsladdning som också innehåller fusionsbränsle i syfte att förbättra dess effektivitet, men som i allt väsentligt ändå kan ses som ett fissionsvapen. Förstärkta fissionsvapen kan åstadkommas exempelvis genom att man använder sig av tritium- och deuteriumgas. Då cirka 1 % av fissionsbränslet har fissionerat uppnås en så pass hög temperatur att fusionsprocessen startar, vilket ger upphov till ett relativt stort antal neutroner. Neutronerna snabbar på de senare faserna i fissionsprocessen, vilket i sin tur kan leda till att den totala sprängkraften kan komma att fördubblas i förhållande till ett motsvarande icke-förstärkt fissionsvapen. Dessa vapen kan även göras immuna mot ett neutronflöde som har orsakats av en annan kärnvapenexplosion i dess närhet, vilket kan få andra designtyper att detonera i förtid, utan att erhålla en hög sprängverkan. Detta, samt en reducerad vikt i förhållande till vapnets sprängverkan torde utgöra anledningen till att förstärkta fissionsvapen nu utgör merparten av världens kärnvapen. Eftersom dessa kärnvapen kan fördubbla sin sprängverkan i jämförelse med ett icke-förstärkt kärnvapen, så kan dessas sprängverkan även styras så att de strax innan detonationen kan tillses erhålla en sprängverkan som ligger i intervallet ca. 100-50 % av dess potentiella maximala sprängverkan. Detta görs genom att kaviteten fylls med en lämplig mängd av gas bestående av tritium och deuterium. I fall där denna fissionsladdning utgör en "tändhatt" för en fusionsladdning, torde även detta vapens sprängverkan härigenom vara styrbart. Detta anses vara en betydande fördel i fall kärnvapen skall sättas in i närhet av, exempelvis, egen trupp. Fusionsvapen Fusionsvapen, termonukleära vapen eller (lite oegentligt, se ovan) vätebomber, bygger främst på den energi som frigörs genom fusion när två lättare atomkärnor slås samman till en tyngre atomkärna. Ursprungligen användes väte bestående av isotoperna deuterium och tritium som kan fusionera, och därmed bilda helium, oftast helium-4. Isotopen deuterium har en extra neutron och tritium två extra neutroner jämfört med vanligt väte. Numera används litiumdeuterid, 6Li2H eller 6LiD istället, och man får då följande kärnreaktioner: Detta är således en form av fission där litium ger upphov till helium och tritium, som sedan används i fusionsprocessen. Det tritium som då har bildats kommer att, tillsammans med deuteriumet, genom fusion, att ge upphov till helium och snabba neutroner. För att det ska kunna uppstå fusion så måste ett mycket högt tryck uppnås, och även temperaturer på flera tiotals miljoner grader. Därför används alltid en fissionsbomb som tändladdning i vätebomber. Fusionsladdningar är potentiellt tusentals gånger kraftfullare än fissionsladdningar, och kan teoretiskt sett göras hur kraftiga som helst. Det är emellertid en vanligt förekommande missuppfattning att fusionsvapen endast skulle utgöras av så kallade "stora" laddningar. Extremt stora laddningar torde ha ett mycket begränsat militärt värde. Däremot utgör fusionsvapen en mer kostnadseffektiv design i förhållande till fissionsvapen, vilket förklarar dess utbreddhet. Det första vätebombsprovet utfördes av USA 1952. Bombprovet kallades "Mike" och bränslet i konstruktionen var flytande deuterium med viss andel tritium. Bomben vägde över 60 ton och var mycket svår att hantera, bland annat på grund av att man använde en kylanläggning för att hålla deuteriumet flytande. I senare konstruktioner användes litiumdeuterid (LiD) i fast form som bränsle. Tsar Bomba, den kraftigaste kärnvapenladdning som någonsin konstruerats var en vätebomb som testades av Sovjetunionen den 30 oktober, 1961. Den hade en sprängverkan motsvarande 50 miljoner ton trotyl (TNT), cirka 4 000 gånger kraftigare än den atombomb som fälldes över Hiroshima. Teller–Ulams designprincip för fusionsvapen Edward Teller omnämns ofta som "vätebombens fader", och en fundamental design av termonukleära laddningar kallas för Teller-Ulams design efter denne och Stanislaw Ulam. Andrej Sacharov anses oberoende av dessa ha varit upphovsman till en snarlik konstruktion, som har kallats för "Sacharovs tredje idé". Den grundläggande principen för Teller–Ulams design av termonukleära vapen innebär att en primärladdning, som utgörs av en fissionsbomb, komprimerar den andra sektionen, som består av både fissions- och fusionsbränsle. I primärladdningen använder man sig av en beryllium-aluminiumlegering som neutronreflektor eftersom beryllium är transparent för röntgenstrålning. Härigenom uppnås att värmen i den komprimerade andra sektionen, till följd av en andra fissionsprocess i den andra sektionen, blir tillräckligt stor för att starta fusionsprocessen, och därigenom erhålls en termonukleär explosion. Neutronbomber är ett exempel på vapen vars sprängladdning utgörs av en tvåstegs fusionsladdning. Fission-fusion-fissionsvapen Fission-fusion-fissionsvapen har ett tredje steg efter det att fusionsprocessen har inletts. Detta tredje steg genererar ett kraftigt flöde av snabba neutroner. Uran-238 är inte fissilt, men kan fissionera om det utsätts för neutroner vars energi är större än 1 MeV. Det betyder att man kan använda de relativt billiga råvarorna naturligt eller utarmat uran för vapenändamål. Härigenom kan man dubblera vapnets sprängverkan. Dessa vapen kommer att ha en mindre neutronstrålning, men de kommer att ge upphov till ett betydligt större radioaktivt nedfall. Genuina fusionsvapen Med genuina fusionsvapen, eller pure fusion weapons avses fusionsvapen som inte skulle behöva ha en fissionsladdning som "tändhatt". Det har bedrivits forskning för att konstruera sådana genuina fusionsvapen, men dessa förefaller att ha varit fruktlösa på grund av svårigheterna att på annat sätt uppnå tillräckligt höga temperaturer för att starta en fusionsprocess. Av uppenbara skäl lämpar sig inte exempelvis tokamakkonstruktioner för detta ändamål. Rent teoretisk skulle emellertid dessa inte ge upphov till något radioaktivt nedfall, utan deras effekt skulle endast utgöras en kombination av ren sprängverkan samt neutronstrålning. Kärnvapen optimerade för speciella användningar Neutronbomb En neutronbomb är ett kärnvapen som är konstruerade för att generera en hög strålning, främst neutronstrålning, i förhållande till andra motsvarande kärnvapen, vilket innebär att deras sprängverkan, det vill säga den tryckvåg som de orsakar, är mindre än andra motsvarande kärnvapen. Syftet med dessa torde vara att bekämpa stridsvagnar, vars besättning kan vara väl skyddade mot sprängverkan, men sakna skydd mot neutronstrålning. Koboltbomb En koboltbomb är ett kärnvapen som getts ett tillskott av kobolt. När vapnet detonerar blir koboltet utsatt för strålning som gör det extremt radioaktivt under flera år (En halveringstid på 5.7 år). Detta till skillnad från vanliga kärnvapen, där det värsta nerfallet försvinner inom veckor eller månader. Det har antagits, i varje fall mot bakgrund av vad som är offentligt känt, att koboltbomber aldrig har byggts i praktiken. Test av kärnvapen Kärnvapenprov har genomförts för att testa vapnens konstruktion, samt för att sända politiska signaler, både nationellt, och internationellt. Behovet att utföra kärnvapenprov har minskat, eller bortfallit, som en konsekvens av de förbättrade möjligheterna att utföra datorbaserade simuleringar. Vapenbärare för kärnvapen De första vapenbärarna för kärnvapen utgjordes av bombflyg, vilka kunde fälla bomber, först atombomber och senare även vätebomber. Ballistiska robotar kom snart att användas som vapenbärare för främst strategiska kärnvapen, senare kom dessa att till stor del kunna medföra flera kärnvapen, och dessa benämns som MIRV. Numera används också kryssningsrobotar som vapenbärare för kärnvapen. Torpeder försedda med kärnladdningar har även ingått i supermakternas vapenarsenal. Som vapenbärare av taktiska kärnvapen kan nämnas att granater försedda med kärnladdningar har tagits fram vilka kan avfyras från artilleripjäser. Ett av de minsta kärnvapnen kunde avfyras från rekylfria kanoner. Dessa vapen hade en räckvidd på 2 kilometer respektive 4 kilometer och en sprängkraft mellan 0,01 och 1 kiloton. 2100 vapen av detta slag producerades, och de var operativa i USA:s armé från 1961 till 1971. Jämförelsetal Kiloton (kt), och megaton (Mt) används som jämförelsetal för sprängkraften hos kärnvapen. Grundenheten är den standardiserade energiutvecklingen av ett ton detonerande trotyl (4,184×109 joule) med för storleksordningen tillämpligt SI-prefix. 1 kiloton = energimängden i 1 000 ton trotyl. 1 kiloton = 4,184×1012 joule = 4,184 terajoule. Atombomben över Hiroshima hade exempelvis en sprängverkan på mellan 15 och 16 kiloton. (Beror på vilken källa uppgiften kommer ifrån) 1 megaton = energimängden i 1 miljon ton trotyl. 1 megaton = 4,184×1015 joule = 4,184 petajoule. Atombomben över Hiroshima hade exempelvis en sprängverkan på c:a 0,015 megaton. Den största bomben som någonsin testats, Tsar Bomba, var på över 50 megaton, d.v.s. mer än 4 000 gånger kraftigare än Hiroshimabomben. Effekter Eftersom kärnvapen kan avse en mängd olika typer av vapen, vars enda gemensamma egenskap utgörs av att deras sprängladdning baseras på kärnreaktioner och inte primärt på kemiska reaktioner så är det givetvis närmast omöjligt att uttala sig i generella termer om dessa vapens verkan. Det finns kärnvapen vars sprängverkan är enorm, men det finns även taktiska kärnvapen vars sprängverkan är betydligt mindre, och effekterna av en luftdetonation över ett markmål är givetvis helt annorlunda än vad, exempelvis, en kärnvapenladdad torped riktad mot en strategisk ubåt åstadkommer. De uppskattningar om kärnvapens effekter som ges här nedan torde, om ej annat sägs, kunna ses som relevanta uppskattningar för ”ordinära” kärnvapens luftdetonation vid ”normala” meteorologiska förhållanden, och på ”rimlig” höjd över marknivån. Allmänt Energin från ett kärnvapen orsakar skada på olika sätt: Tryckvåg: 40–60 % av energin. Värmestrålning: 30–50 % av energin. Joniserande strålning: 5 % av energin. Radioaktivt nedfall: 5–10 % av energin. EMP: Elektromagnetisk puls, se nedan. De exakta siffrorna beror på hur vapnet utformats och under vilka förhållanden det detonerar. Energin från det radioaktiva nedfallet utstrålas under lång tid, resten avges inom några sekunder efter detonationen. De dominerande effekterna av ett kärnvapen (tryckvåg och värmestrålning) skiljer sig inte kvalitativt från hur konventionella vapen verkar. Den stora skillnaden ligger i magnituden av dessa effekter, då kärnvapen kan ge ifrån sig mycket större mängder energi närmast momentant. De största skadorna från ett kärnvapen är således inte direkt relaterat till kärnprocesserna som är upphovet till energin, utan skulle vara nästan lika stora om en motsvarande mängd konventionellt sprängämne hade använts. Den inbördes fördelningen av skadorna från dessa tre momentana energislag beror på vapnets styrka. Värmestrålningen avtar endast långsamt med avståndet och ju kraftfullare vapnet är, desto viktigare blir den. Den joniserande strålningen absorberas snabbt i atmosfären och når inte speciellt mycket längre när vapnet görs kraftfullare. Strålningen har alltså endast betydelse för mindre kärnladdningar. Tryckvågen ligger mellan dessa extremer. Den blir farligare när kärnladdningen görs kraftfullare, men värmestrålningen blir ändå snabbt dominerande (se tabell nedan). Tabell över räckvidd av verkan vid olika bombstyrkor . För taktiska kärnvapen på fältet är det intressanta "omedelbar utslagning": även om fienden dör av strålsjuka om en vecka, kan han fortfarande vinna striden just nu. Därför används termen "temporär utslagning" om den akuta fasen av strålsjukan, eftersom det är det som är viktigt på fältet. "Temporär" syftar på att en dödligt strålsjuk person kan synbart tillfriskna helt innan sjukdomen går in i slutfasen. En dödlig dos behöver inte vara tillräckligt hög för att orsaka omedelbar utslagning, vilket förklarar varför "temporär utslagning" kräver ett kortare avstånd än "fördröjd död". Själva detonationen går mycket snabbt. För att en kärnladdning skall anses vara konstruerad på ett effektivt sätt bör en så stor andel som möjligt av de potentiella kärnreaktionerna i laddningen vara avklarade innan detonationen har hunnit bryta igenom vapnets inneslutning, vilket givetvis förintar sprängladdningen. Efter detonationen når den temperaturbalans med sin omgivning inom 1 μs. 75 % av energin avges i det här skedet i form av värmestrålning, mestadels mjuk röntgenstrålning. Resten är nästan helt rörelseenergi i de nu förgasade vapendelarna. Vad som händer sedan beror mycket på hur röntgenstrålningen och gasmassan interagerar med sin omgivning. I allmänhet, ju tätare omgivningen är, desto kraftigare blir tryckvågen och ju svagare blir värmestrålningen. Det här ger stora skillnader för exempelvis ett vapen som detonerar i rymden och en som detonerar under vatten. I luft kommer den stora merparten av den mjuka röntgenstrålningen att absorberas av luften inom någon meter från vapnet. En liten del av energin återges i form av UV-strålning, synligt ljus och infrarött ljus, men den stora merparten går till att höja temperaturen i luften så att den övergår i plasma och bildar det påföljande eldklotet. På höga höjder, där luftdensiteten är låg, kan röntgenstrålarna färdas långt innan de absorberas. Det späder ut energin i eldklotet över en större volym, vilket gör att tryckvågen blir som mest hälften så kraftfull mot vad den skulle ha varit vid havsytan. Å andra sidan blir värmestrålningen kraftfullare. Tryckvåg Mycket av förödelsen efter en kärnvapenexplosion kommer av tryckvågen. Vanliga civila byggnader är känsliga för övertrycket som explosionen ger upphov till, men militära byggnader kan förstärkas för att klara detonationer på ganska nära håll. Tryckvågen färdas alltid i ljudets hastighet, ca 1000km/h i luft, medan de efterföljande vindarna kan nå hastigheter på flera hundra kilometer i timmen. Tryckvågen verkar på två distinkta sätt: Statiskt övertryck, det tryck som en momentant ökad densitet i luften ger upphov till. På ett hus utsätts alla sidor av ett lika kraftigt statiskt övertryck, oavsett vilken sida som är vänd mot detonationen. Dynamiskt övertryck, trycket som uppstår av de kraftiga vindar som följer tryckvågen. Vindarna är många gånger kraftigare än den starkaste naturliga orkan. Den sidan av huset som är vänd mot detonationen är den enda som utsätts för det dynamiska trycket. Allting löst som fångas av vinden förvandlas till projektiler med hög hastighet. Skadorna kommer av en kombination av det statiska och dynamiska trycket. Ofta kommer en byggnad ha skadats allvarligt redan av det statiska övertrycket, vilket gör den lättare för den efterföljande vinden att slita isär. Det statiska övertrycket orsakar sina skador närmast momentant, medan höghastighetsvindarna kan vara flera sekunder. Värmestrålning Ett detonerande kärnvapen ger ifrån sig en intensiv men kort puls av elektromagnetisk strålning över hela spektret, inklusive en stor del värmestrålning. Den största faran är brännskador, följt av ögonskador på större avstånd. Klara dagar kan dylika skador orsakas på långt större avstånd än vad tryckvågen når. På kortare avstånd är värmestrålningen kraftig nog för att antända hus och brännbart material, speciellt om området innan har blivit utsatt för en tryckvåg så att det antändbara materialet är sönderslaget och utspritt. Det är vanligen inte fallet, eftersom tryckvågen från ett enda kärnvapen anländer långt efter värmestrålningen och dessutom inte når lika långt. Värmestrålningen färdas i en rak linje från kärnvapnet, och vilket ogenomskinligt material som helst ger gott skydd. Om dimma eller dis råder i området kan den dock sprida värmestrålningen så att den upplevs komma från alla håll. Det gör saken värre i närområdet, men minskar kraftigt värmestrålningens utbredning. När värmestrålning träffar en yta kommer en del att bli reflekterad, en del överförd och resten absorberat. Andelen som absorberas beror på färg och form på materialet. Ett tunt material kan överföra mycket energi till underliggande material. En ljus yta reflekterar det mesta och kan därigenom undslippa skada. Den absorberade energin övergår till värme och orsakar brännskador och bränder. Om det utsatta materialet är en dålig värmeledare begränsas skadan till ytan, eftersom värmepulsen är så kortvarig. Antändning av material beror på hur lång värmepulsen är, och tjockleken och fuktigheten hos materialet. Tillräckligt nära detonationen kommer allt som kan brinna att antändas. Men det krävs inte speciellt stora avstånd för att bara lättantändligt material antänds, som exempelvis papper, gummi och plast. I praktiken har det visat sig att den viktigaste källan till bränder efter kärnvapenanfall är sekundära, det vill säga gasledningar som slås sönder, eller öppna kaminer och eldstäder i hus som rasar samman. I Hiroshima uppstod inom 20 minuter efter detonationen en så kallad eldstorm. En eldstorm är ett fenomen som innebär att den uppåtstigande luft som värmts upp av en mycket kraftig och omfattande brand skapar undertryck i brandområdet. Ny syrerik luft dras därför in i brandområdet utifrån, vilket i sin tur ökar brandens intensitet ytterligare. Fenomenet kan även uppstå på naturlig väg, till exempel vid omfattande skogsbränder. Under andra världskriget uppstod eldstormar i bland annat de tyska städerna Dresden och Hamburg efter brittiska och amerikanska anfall med brandbomber (se Bombningen av Dresden). Elektromagnetisk puls Om ett kärnvapen detonerar högt upp i atmosfären kommer röntgenstrålningen att jonisera de övre luftlagren, vilket sätter stora mängder elektroner i rörelse. Denna rörliga laddning ger upphov till en kraftig ögonblicklig bredbandig radiopuls, en så kallad elektromagnetisk puls. Pulsen är tillräckligt kraftfull för att metallföremål ska agera som antenner. I dessa skapas en inducerad spänning som kan vara mycket hög, men kortvarig. En sådan spänning är förödande för modern elektronik i form av datorer, inklusive styrsystemen i bilar och flygplan. Allmänt sett är elektroniska kretsar med små dimensioner känsligare än elektronik med större dimensioner. Risken för skada ökar också om elektroniken är kopplad till långa ledare, till exempel antenner eller teleledningar. En elektromagnetisk puls kan ha en mycket lång räckvidd. I ett kärnvapenkrig skulle det till exempel räcka med ett fåtal kärnvapen för att slå ut all oskyddad elektronik i hela Nordamerika. Det finns dock inga kända biologiska effekter av en elektromagnetisk puls. Elektronik kan skyddas genom att inneslutas i en Faradays bur, men det är svårt att skydda utrustning som normalt avger eller tar emot radiostrålning, exempelvis radar och radioapparater. Joniserande strålning Omkring 5 % av energin i en kärnvapenexplosion avges i form av en initial skur av joniserande strålning, mestadels betastrålning och gammastrålning. Elektronerna i betastrålningen kommer direkt från kärnreaktionerna i kärnvapnet, medan gammastrålningen till stor del kommer från sönderfallet av kortlivade restprodukter från den initiala kedjereaktionen. Fördelningen av de olika typerna av joniserande strålning varierar också med avståndet. De elektroner som betastrålningen utgörs av absorberas mycket lättare i luft än vad gammastrålningen gör, så på längre avstånd dominerar gammastrålningen. Intensiteten i strålningen minskar snabbt med ökande avstånd. Förutom att den, som värmestrålningen, sprids över ett större område ju större avståndet blir, absorberas och sprids den i högre grad av atmosfären. Detta gör att avståndet som den joniserande strålningen kan göra skada på, ökar mycket långsamt med ökande sprängstyrka. För vapen över omkring 50 kt är tryckvågen och värmestrålningen så överväldigande att den joniserande strålningen i praktiken är försumbar. Radioaktivt nedfall Efter detonationen kommer det att finnas en kvarvarande radioaktivitet i området. Detta kallas allmänt för radioaktivt nedfall (även när det rör sig om rent inducerad radioaktivitet). Nedfallet består av dessa komponenter: Restprodukter från fissionen. Under reaktionerna i laddningen fissioneras det klyvbara materialet på många olika sätt. Vissa av restprodukterna är extremt kortlivade och sönderfaller nästan ögonblickligen. Andra har en lång halveringstid och är endast lite radioaktiva. Den stora faran är de som har mellanlång halveringstid, för de hinner sjunka till marken och urladdar sin energi under dagar eller veckor. En minut efter detonationen avger dammet från explosionen en total strålningsintensitet på 1,1 · 1021 Bq per kiloton sprängstyrka. Ett litet kärnvapen på 10 kiloton ger alltså omedelbart efter explosionen ifrån sig strålning motsvarande 300 miljoner kg naturligt radium. Icke-fissionerade rester från vapnet. Kärnvapen är inte speciellt effektiva i sitt utnyttjande av det klyvbara materialet. Mycket av uranet eller plutoniumet blir bara utspritt. Det är dock förhållandevis svagt radioaktivt och utstrålar mestadels alfastrålning. Inducerad radioaktivitet. Neutronstrålningen kan via transmutation göra bestrålat material radioaktivt. När en atomkärna tar upp en neutron blir den i allmänhet instabil och sönderfaller vanligen inom kort tid. Konstruktionsmaterial i själva vapnet utsätts för detta i hög grad. Under förutsättning att materialet befinner sig mycket nära explosionen kan även andra föremål bli mycket kortvarigt radioaktiva. Vid markdetonationer kan dock stora mängder jord etc förgasas i eldbollen och bli radioaktivt. I första hand är det då fråga om uppblandning med det aktiva vapenmaterialet som utgör denna kontamination vilken i form av radioaktiv smuts (kan tvättas bort) utgör 'radiaksmitta'. Exempelvis är reaktionsprodukter i vapen som bygger på fusion ej radioaktiva och dessa vapen kallas rena trots att antalet frigjorda neutroner som kan inducera radioaktivitet per frigjord energienhet är flera tiotals gånger större än i vapen som bygger på fission. Även utan kvarstående radioaktivitet är dock radioaktiviteten hos bestrålade material mycket hög i samband med själva detonationen. När eldbollen svalnar kondenseras eventuellt uppsuget material tillsammans med restprodukter från explosionen. Vid markdetonationer blir det mer nedfall än vid luftdetonationer, eftersom det är mer material i eldbollen. Större partiklar faller till marken tämligen omgående, finare damm stiger till stratosfären där det snabbt sprids ut över jorden inom veckor och månader. Radioaktivitet kan på detta sätt föras med vinden långt bortom vapnens sprängverkansområde. Vid explosioner i eller nära vatten tenderar nedfallet att bli mera finfördelat, och därmed bli spritt över ett större område som i stället får en mindre ökning i doshastighet. Den största risken vid sidan av den från nedfall via inandning och förtäring är att långlivade radioaktiva ämnen inlagras i kroppen, exempelvis strontium-90 och cesium-137. Dessa risker är dock för dem som var närvarande små i förhållande till den strålning nedfallet ger upphov till och ur individens synvinkel helt betydelselösa vid sidan av risken för kraftig stråldos i samband med själva detonationen. Strålningen kan orsaka snar död, död med fördröjt insjuknande, utläkande strålsjuka, långsiktiga genetiska skador, cancer eller fosterskador, allt beroende på hur stor dosen är och vem som tar emot den. För de närvarande är det åter igen den akuta strålproblematiken helt dominerande – den stråldos som i genomsnitt orsakar ett cancerdödsfall är tiotals gånger högre än vad som är direkt dödande om samma mängd strålning är ögonblicklig. Skador från radioaktivitet kommer i de flesta fall att vara försumbara i förhållande till de oerhörda skadorna från sprängverkan och värmestrålning. För de överlevande och i synnerhet för dem som inte alls drabbades av de direkta effekterna är dock effekterna av radioaktiviteten väsentliga. Kärnvapnen över Hiroshima och Nagasaki var båda detonationer högt upp i luften, och båda gångerna låg vinden så lyckosamt att radioaktiviteten fördes ut över havet, nästan helt utan nedfall på marken. Endast mycket små mängder radioaktivitet drabbade därför de som hade turen att överleva själva explosionen, men den orsakade ändå ett fruktansvärt lidande under många år efteråt. Se även Manhattanprojektet Nazitysklands kärnkraftsprogram Japans kärnvapenprogram Atombomberna över Hiroshima och Nagasaki Kärnvapenkrig Kärnteknik i Sovjetunionen Kärnvapenmakt Kärnvapenprov Radiologiska vapen Rymdfördraget Svampmoln Svenska kärnvapenprogrammet Trinitytestet Radioaktivt regn Referenser Fotnoter Källor Artikeln är, delvis, en översättning från engelskspråkiga Wikipedia. B. Cameron Reed, The Physics Of The Manhattan Project, 2nd ed. Springer, 2011, . Glasstone, Samuel and Dolan, Philip J., The Effects of Nuclear Weapons (third edition), U.S. Government Printing Office, 1977. (Available Online) NATO Handbook on the Medical Aspects of NBC Defecsive Operations (Part I - Nuclear), Departments of the Army, Navy, and Air Force, Washington, D.C., 1996. (Available Online) Smyth, H. DeW., Atomic Energy for Military Purposes, Princeton University Press, 1945. (Available Online) The Effects of Nuclear War, Office of Technology Assessment, May 1979. (Available Online) Rhodes, Richard. Dark Sun: The Making of the Hydrogen Bomb. Simon and Schuster, New York, 1995. Rhodes, Richard. The Making of the Atomic Bomb. Simon and Schuster, New York, 1986. Carey Sublette's High Energy Weapons Archive is a reliable source of information and has links to other sources: https://web.archive.org/web/20031003223218/http://nuketesting.enviroweb.org/hew/ or https://web.archive.org/web/20050703074536/http://gawain.membrane.com/hew/ (Mirror) The Federation of American Scientists provide solid information on weapons of mass destruction, including nuclear weapons (http://fas.org/nuke/) http://www.oism.org/nwss/ The public-domain text Nuclear War Survival Skills is one of the best sources available on how to survive a nuclear attack. https://web.archive.org/web/20031205034728/http://www.radius-defense.com/nuclear.php has a table of effects radii, but could probably be replaced with a site which has the info and wasn't selling shelters to make a profit Externa länkar Lär om Kärnvapen Nukemap, simulering av kärnvapens effekter Wikipedia:Basartiklar


text: Koboltbomb skulle kunna vara ett hypotetiskt kärnvapen som har getts ett tillskott av kobolt. Det har antagits, i varje fall mot bakgrund av vad som är offentligt känt, att koboltbomber aldrig har byggts i praktiken. Verkan Funktionen hos en sådan bomb skulle baseras på att vid detonation blir kobolt utsatt för radioaktiv strålning i form av neutroner som då skulle göra materialet extremt radioaktivt under flera år med en halveringstid på Detta till skillnad från vanliga kärnvapen, där det värsta nerfallet försvinner inom några veckor eller månader. Den långa halveringstiden innebär framför allt två viktiga saker: Radioaktivt damm hinner spridas mycket långt innan det blir ofarligt. Det är svårt eller omöjligt att bygga skyddsrum som kan hålla människor vid liv tills radioaktiviteten lagt sig. Den hypotetiska verkansmekanismen skulle utgöras av följande kärnreaktion: Domedagsvapen Dessa hypotetiska koboltbomber har beskrivits som ett av få tänkbara sätt som mänskligheten skulle kunna utplåna sig själv. Det har påståtts att det med ett relativt litet antal sådana vapen så skulle man kunna skapa ett dödligt dammoln som långsamt skulle sprida sig med vindarna tills det täckte hela jordklotet. Det har påståtts att det skulle krävas 1 gram av isotopen kobolt-60 per kvadratkilometer. Det har vidare påståtts att 510 ton 60Co skulle räcka för att täcka hela jorden med ett sådant nedfall. I kulturen Det är ett scenario som behandlats i filmer som Dr. Strangelove eller: Hur jag slutade ängslas och lärde mig älska bomben och On The Beach. Se även Kärnvapen Neutronbomb Kärnvapen


text: En konstnär är en utövare av någon eller några av de skapande konsterna. Ofta syftar det främst på bildkonstnärer, ibland specifikt på dem som målar. Många konstnärer arbetar dock inom flera av konstens olika fält, exempelvis som tecknare, grafiker, fotograf, filmare, performancekonstnär, musiker eller skulptör. En del konstnärer arbetar med särskilda material som keramik, ädelmetaller eller textil. Allkonstnär kallas en person som är verksam inom flera olika kulturfält samtidigt, till exempel som skådespelare, bildkonstnär och författare. Se även Artiklar Serieskapare Konstnärsgrupp Konstnärskoloni Konstskola Historiemåleri Landskapsmåleri Konst Kategorier :Kategori:Konstnärer :Kategori:Målare :Kategori:Tecknare :Kategori:Grafiker :Kategori:Fotografer :Kategori:Skulptörer :Kategori:Illustratörer :Kategori:Keramiker Kategori:Textilkonstnärer Källor


text: Kärnkraft eller atomkraft avser utvinning av energi ur atomkärnor, antingen genom att spjälka tunga atomkärnor (fission; framförallt uran) eller genom att slå ihop lätta atomkärnor (fusion; väte). Ordet förekommer i svenska media först 1968. Fysikalisk bakgrund Neutroner och protoner (nukleoner) i atomkärnan hålls ihop av den fundamentala kraft som kallas stark växelverkan. En atomkärna är ett system som strävar efter så låg energinivå som möjligt i form av bindningsenergi. De kärnor i naturen som har lägst energinivå, är därmed stabilast, de som är ungefär av samma storlek/viktförhållande som järn har lägst energinivå på atomnivå. Tyngre och lättare kärnor har därför i någon mening ett överskott på bindningsenergi. Denna obalans kan teoretiskt sett användas på två sätt för att utvinna energi, med fission och fusion. Fission utnyttjar att vissa kärnor som är tyngre än järn kan bli stabilare genom att klyvas och att processen avger överskottsenergi. Fusion utnyttjar det omvända förhållandet, att vissa atomkärnor som är lättare än järn kan göra sig av med sin överskottsenergi genom att atomkärnor slås ihop. Den hopslagna atomkärnan har sammantaget lägre energinivå än ursprungsatomkärnorna. De kärnor som förbrukats i en viss kärnreaktion och de som har bildats i samma reaktion väger totalt sett inte lika mycket. Skillnaden i massa motsvarar den avgivna energin enligt Albert Einsteins berömda ekvation E=mc2. I dagligt tal brukar man mena fissionskraft när man talar om kärnkraft, då fusionskraftverk ännu (2019) inte har kunnat konstrueras. De experiment som genomförts, på till exempel JET, har krävt mer energi än vad de frigjort. Projektet ITER är ett ambitiöst utvecklingsprojekt som (2019) är under uppförande i Frankrike, men inte heller detta är ett kraftverk med någon elproduktion, utan en experimentell prototyp där man testar och utvecklar olika delmoment i fusionsprocessen. Fission Fission innebär klyvning av tunga atomkärnor som till exempel vissa isotoper av uran, torium eller plutonium. Fission kan uppstå spontant eller induceras genom att atomkärnan bestrålas med neutroner. Atomkärnor som kan klyvas kallas fissionabla. Atomkärnor som dessutom kan upprätthålla en nukleär kedjereaktion (kriticitet) kallas fissila (klyvbara). Atomkärnor som kan bli fissila genom neutronabsorption kallas fertila. Då en klyvbar atomkärna träffas av en neutron och klyvs, sänder den i typiska fall ut två eller tre nya neutroner. Dessa kan klyva ytterligare atomkärnor och på så sätt skapa en kedjereaktion. Ett system innehållande fissila atomkärnor i en sådan konfiguration att en kedjereaktion kan skapas, upprätthållas och kontrolleras benämns kärnreaktor eller bara reaktor. För att kontrollera eller stoppa kedjereaktionen i en reaktor använder man någon neutronabsorbator (vanligen bor, kadmium eller hafnium) till exempel i så kallade styrstavar. Neutronernas hastighet bestämmer deras rörelseenergi och deras förmåga att klyva olika typer av atomkärnor. Med några få undantag använder de kraftproducerande reaktorerna i världen så kallad termiska neutroner (med energier omkring 0,025 eV) för att klyva bränslets atomkärnor. De neutroner som sänds ut vid fissionen är dock i genomsnitt mycket snabbare och måste bromsas in. Denna inbromsning åstadkoms genom att låta neutronerna krocka med andra atomer i ett så kallat moderatormaterial och därmed ge ifrån sig en del av sin rörelseenergi. Bra moderatorer är i första hand de med atomkärnor som är ungefär lika stora som en neutron, som till exempel väte eller dess isotop deuterium (som ger tungt vatten i förening med syre). Kol är dock också en god moderator. Fusion I fusion slås lätta atomkärnor ihop och bildar en tyngre. Exempelvis kan kärnor av väteisotoperna deuterium (D) och tritium (T) slås ihop och bilda heliumkärnor samt neutroner. Då de båda atomkärnorna är positivt laddade måste man vid en fusionsreaktion övervinna coulombkraften så att den starka kärnkraften kan ta över på kortare avstånd. Detta kräver högt tryck och hög temperatur. Vid dessa förutsättningar har atomkärnor och deras elektroner separerats och materien bildar ett plasma. För att behålla den höga temperaturen och trycket under reaktionen måste plasmat hållas ihop av någon yttre kraft, inneslutas. Detta åstadkoms naturligt i stjärnors inre med hjälp av den starka gravitation som råder där. I konstgjord fusion på jorden hålls plasman istället ihop av intensiva laserpulser (inertiell inneslutning) eller starka magnetfält (magnetisk inneslutning). Fusionsforskning har pågått sedan 1951 men har inte lett till någon produktion av användbar energi. Detta beror i första hand på svårigheten i att innesluta plasmat under kontrollerade former under så lång tid att betydande mängder fusionsenergi kan frigöras. Fusionsanläggningar som bygger på magnetisk inneslutning har antagligen kommit längst i denna strävan, till exempel Joint European Torus i England och Tore supra i Cadarache Frankrike. I Cadarache kommer också fusionsexperimentet ITER att byggas upp. Enligt nuvarande (2018) tidplan kommer den att uppnå "first plasma" 2025 och påbörja "Deuterium-Tritium-drift" 2035. Magnetisk inneslutning kräver generering av magnetfält med hjälp av starka elektriska strömmar i supraledare. Dessa måste kylas till mycket låga temperaturer. Då plasmat samtidigt är extremt varmt kommer en sådan fusionsreaktor därför att ha mycket stora inbyggda temperaturgradienter vilket ställer extremt höga krav på konstruktionsmaterialen. Historia De allra första lyckade experimenten med nukleär fission utfördes i Berlin 1938 av de tyska fysikerna Otto Hahn, Lise Meitner och Fritz Strassmann. Under andra världskriget började flera nationer att forska inom området. Motivet var då framförallt framställning av kärnvapen. Den första självuppehållande nukleära kedjereaktionen skapades av Enrico Fermi den 2 december 1942 och reaktorer baserade på hans forskning användes för att tillverka plutoniumet som användes i Fat Man-bomben som fälldes över Nagasaki, Japan. I ett tal ("Atoms for peace") i december 1953 av USA:s president Dwight D. Eisenhower, förklarade han den amerikanska regeringens stöd för internationellt användande av kärnkraft. Den 27 juni 1954 startades det första kärnkraftverket i Obninsk, Ryssland. Reaktorn var grafitmodererad, vattenkyld och hade en kapacitet på 5 megawatt (MW). Världens första kommersiella kärnkraftverk, Calder Hall i Sellafield, England öppnades 1956. Det var en gaskyld magnoxreaktor med en kapacitet på 50 MW (senare 200 MW). 1957 startades Euratom och det internationella atomenergiorganet (IAEA). Den sammanlagda kapaciteten hos världens kärnkraftverk ökade snabbt. Från mindre än 1 gigawatt (GW) 1960 till 100 GW i slutet på 1970-talet och 300 GW i slutet på 1980-talet. Sedan dess har kapaciteten ökat långsammare till ett sammanlagt värde av 372 GW (dock bara inräknat det som är övervakat av IAEA) i slutet av 2007. Under 1970- och 1980-talen medförde ökande byråkrati fördyringar och längre konstruktionstider i bland annat USA, vilket gjorde kärnkraftverksinvesteringar mindre attraktiva. Folkrörelser mot kärnkraft bildades och kärnkraftsmotståndet tog fart under den sista tredjedelen av 1900-talet, i Sverige i form av "Folkkampanjen Nej till kärnkraft". Man protesterade mot kärnkraften på grund av olycksrisken, riskerna för kärnvapenspridning och problemen kring slutförvaringen av det radioaktiva avfallet. Olyckorna på Three Mile Island (1979) och i Tjernobyl (1986) bidrog till att stoppa utbyggningen av kärnkraften i flera länder. Österrike (1978), Sverige (1980) och Italien (1987) och Polen beslutade i folkomröstningar att avsluta eller gradvis avveckla kärnkraftsprogrammen där. Drivet bland annat av oro för växthuseffekten har kärnkraften sedan millennieskiftet upplevt ett ökande intresse, men Fukushima-olyckan 2011 ledde till att bland annat Tyskland beslöt att avveckla kärnkraften. Idag är intresset för kärnkraft stort främst i Asien, där bland annat Kina, Indien, Turkiet, Ryssland, Sydkorea och Förenade Arabemiraten driver ambitiösa kärnkraftsprogram. I Europa är planerna på nya reaktorer framförallt koncentrerade till Östeuropa, bland annat Polen, Armenien, Bulgarien och Rumänien. I Västeuropa är det främst Storbritannien och Finland som har framåtsyftande kärnkraftsprogram. Kärnkraftverk Fissionskraftverk utförs nästan uteslutande som elproducerande kondenskraftverk och kan konstrueras enligt flera olika principer och därmed också kategoriseras enligt flera egenskaper, till exempel bränsle, moderator, reaktortemperatur eller kylmedium. När det gäller bränsle, kan man urskilja två huvudtyper: så kallade konsumerande reaktorer (engelska "burners"), där processen i allmänhet drivs av termiska neutroner och bridreaktorer (engelska "breeders"), vilka utnyttjar snabba neutroner. De senare är tekniskt avancerade och kommersiella reaktorer finns inte i drift. De kan förutom att klyva fissila kärnor genom neutronabsorption förvandla kärnor som torium eller uran-238, till fissilt bränsle, i det senare fallet plutonium. Produktionen av plutonium är också politiskt problematiskt, då ämnet kan användas för kärnvapen. Alla dagens snabbneutronreaktorer kyls med flytande metall och detta gäller även många av kommande fjärde generationens reaktorer. Bränsle Med kärnbränslecykeln avses den kedja av åtgärder och processer som bereder kärnbränsle till reaktorerna och tar hand om detta hela vägen från malmbrytning till avfallshantering. Det vanligaste kärnkraftsbränslet är uran. Uran är ungefär lika vanligt som tenn, men förekommer sällan i höga koncentrationer, och endast en del isotoper kan användas i de normala reaktortyperna. Uran utvinns därför endast tillsammans med andra ämnen. För närvarande räknas områden med minst 0,1 procent uran som ekonomiskt försvarbara att utvinna uran från. Med oförändrad bränsleförbrukning och prisnivå på uran, som de var år 2016, beräknades det finnas rimligt säkra uranfyndigheter för drift i ytterligare 80 år, och upp till 130 år om man även räknar med sannolika fyndigheter. På senare år har forskare ifrågasatt om tillgången till uran är tillräcklig för de satsningar på kärnkraft som görs i flera länder. Nuvarande lättvattenreaktorer kan inte använda bränslet effektivt, vilket bland annat leder till ett stort energiöverskott som inte nyttiggörs (kylvattnet kan inte användas för fjärrvärme, då kärnkraftverk placeras långt från större städer). En bättre reaktordesign eller upparbetning skulle reducera mängden överskottsmaterial och spillvärme och ge bättre användning av de tillgängliga resurserna. Till skillnad från lättvattenreaktorerna, som använder uran-235 (0,7 procent av allt naturligt uran), använder bridreaktorerna uran-238 (99,3 procent av allt naturligt uran) som omvandlas till plutonium-239. Plutoniumproduktionen är problematisk, framförallt med tanke på kärnvapenspridning. Bernard Cohen uppskattade 1983 att det tillgängliga uranet skulle räcka i upp till fem miljarder år i dessa reaktorer, då han antar att man tack vare effektivare bränsleanvändning skulle ha råd att utvinna uran ur havsvatten. Bridreaktorer har dock betydande material- och kylproblem. För närvarande finns fyra bridreaktorer i Japan, Kina och Ryssland. Den japanska reaktorn Monju har dock i stort sett aldrig fungerat, och ett slutgiltigt beslut om nedläggning fattades i december 2016. Tidigare har elproducerande bridreaktorer funnits i USA, Storbritannien, Kazakstan och Frankrike. Ett annat alternativ vore att använda uran-233 som kan fås genom att låta torium-232 absorbera en långsam neutron. Torium är tre gånger vanligare än uran i jordskorpan, men trots forskning sedan 1944 har tekniken aldrig varit i närheten av ett kommersiellt genombrott. Fusionsreaktorer är tänkta att använda sig av deuterium och/eller tritium som bränsle. Deuterium kan utvinnas från havsvatten där det finns naturligt. Tritium framställs däremot ofta genom neutronaktivering av litium. Om man antar att energiförbrukningen ökar med 2 procent årligen, skulle de kända litiumlagren att räcka i 200 år, litium från havsvattnet skulle räcka i 700 år och en mer komplicerad process, som bara använder deuterium från havsvattnet, skulle räcka i 1100 år. Anrikning Naturligt uran innehåller 99,3 procent uran-238 och 0,7 procent uran-235, där det i stort sett enbart är uran-235 som är klyvbart. Det har konstruerats reaktorer som kan ha naturligt eller lågt anrikat uran som bränsle (till exempel CANDU, RBMK och svenska Marviken), men den låga halten komplicerar konstruktion, begränsar möjlig effekt och kräver korta intervall för bränslebyte (dygn eller veckor), vilket i praktiken kräver anordningar för bränslebyte under pågående drift. Nästan alla reaktorer byggs därför för anrikat uran, där man genom anrikning höjt andelen uran-235 till typiskt 3-5 procent. Radioaktivt avfall Det använda kärnbränslet är radioaktivt avfall. Sådant avfall måste behandlas med stor försiktighet och eftertanke på grund av de långa halveringstiderna för en del av de radioaktiva isotoperna i avfallet. Nyligen använt avfall är så radioaktivt att en minuts strålning leder till döden, men radioaktiviteten avtar med tiden och efter 40 år är strålningsflödet en tusendel av vad det var när reaktorn stängdes, men behöver ändå vila i hundratusentals år för att återgå till en nivå motsvarande berggrunden. Slutförvaringen av radioaktivt avfall är en svår utmaning. Det mesta avfallet förvaras för närvarande i tillfälliga lagerutrymmen medan permanenta förvaringsalternativ diskuteras. Upparbetning Upparbetning kan återvinna upp till 95 procent av det kvarvarande uranet genom att blanda det med plutonium från använt kärnbränsle eller kärnvapen och omvandla det till MOX-bränsle. Upparbetning av använt bränsle från kärnkraftverk görs i stor skala i Sellafield i England, La Hague i Frankrike och Majak i Ryssland. Under de senaste åren har intresset för upparbetning minskat på grund av de fallande uranpriserna. Upparbetning görs inte i USA på grund av oro för att det plutonium som produceras där ska användas i kärnvapen. I Sverige är upparbetningsanläggningar inte aktuella eftersom de kräver stora anläggningar och många transporter med starkt radioaktiva ämnen. Miljöpåverkan Kärnkraften är en kontroversiell fråga på grund av dess risker och miljöpåverkan. Förespråkarna menar att utsläppen av växthusgaser är små. Miljörörelsen brukar främst lyfta fram uranbrytningen, risken för en olycka och förvaringen av avfallet som de största problemen. Uranbrytning Uran är ett svagt radioaktivt grundämne som används för att tillverka bränsle till kärnkraftsreaktorer. Svensk erfarenhet finns från Ranstadsverket. Huvuddelen av radioaktiviteten från uranmalm kommer från diverse dotternuklider (sönderfallsprodukter), vilket gör att den radioaktiva strålningen är mindre i den behandlade uranen, där dessa separerats. Vid brytning av uranmalm måste hänsyn tas till att det då frigörs radioaktiva gaser, till exempel radon, och stora mängder radioaktivt damm släpps ut. Uranet bearbetas sedan i konverteringsanläggningar, där det binds i uranhexafluorid. Nästa steg är anrikningen, där man höjer koncentrationen av uran-235 i blandningen. Det slutliga steget är omkonverteringen av uranhexafluorid till en stabilare form av uran och tillverkningen av själva bränslet. Avfallet Hanteringen av det radioaktiva avfallet är ett av kärnkraftens största problem. Vanligen skiljer man mellan olika grupper av avfall, beroende på hur radioaktivt det är och hur lång halveringstiden är. För många typer av avfall räcker det med ett förvar på några hundra år för att radioaktiviteten skall klinga av. Sådant avfall uppstår också vid andra radiologiska tillämpningar. För de använda bränslestavarna krävs dock mer avancerade lösningar. Först måste de mellanlagras i några tiotals år så att relativt kortlivade produkter kan klinga av och sluta avge restvärme. Om denna rest sedan inte betraktas som en resurs, behöver de lagras i runt hundratusen år, för att radioaktiviteten skall minska så att den blir jämförbar med bakgrunden. De metoder som idag anses som mest lovande är upparbetning och transmutation. Där detta inte tillåtes av politiska skäl (på grund av miljörisker eller risk för kärnvapenspridning) återstår att lagra bränslet i berggrunden. Det land som 2012 kommit närmast en förvaringsanläggning är Finland, även om också Sverige tänker använda i princip samma metod med förvaring i kopparkapslar omslutna av bentonitlera nedgrävda i berggrunden. Klimatpåverkan Kärnkraft klassificeras som fossilfri energi, och ger låga koldioxidutsläpp (eng. low carbon energy). Fossila bränslen kan emellertid förbrukas och koldioxidutsläpp kan uppkomma under flera steg i kärnkraftsprocessen, exempelvis under uranbrytning, konvertering, transporter, under den energikrävande anrikningen, byggande och rivning av reaktorer samt den långvariga avfallshanteringen. Utsläppen ligger långt under de för fossila källor, men är i samma storleksordning som utsläppen för förnyelsebara källor. Utsläpp av växthusgaser enligt IPCC 2014 Annex III Kärnkraft får inte marknadsföras som koldioxidfri energi enligt svenska Konsumentverket. Den tillhör icke förnybara energikällor, och det finns en debatt om kärnkraft kan kallas hållbart energislag. Värme- och isotoputsläpp Uppvärmt vatten är det största utsläppet direkt vid normal drift från anläggningar med kallkondensor, som inte är placerade så att de kräver kyltorn. Processen att utvinna energi från en värmekälla (även kallat rankinecykeln) innebär att ångan behöver kylas ned. Floder är den vanligaste källan för kylvatten såväl som destination för överskottsvärmen. Förr fanns problem med att temperaturen på det utsläppta vattnet måste regleras för att undvika att döda fiskar och långtidsverkan av varmt vatten på ekosystem, men det problemet löstes genom att använda kyltorn. I till exempel Sverige används istället havsvatten som kylmedium. Havets lägre temperatur och större vattenmängd gör att man undviker en del av de problem, som finns med kärnkraftverk placerade vid floder. Behovet att kunna reglera utsläppstemperaturen begränsar också kapaciteten hos de kärnkraftverk, som är placerade vid floder. Extremt varma dagar, då behovet av ström i vissa länder är högt, kan kapaciteten på kärnkraftverket gå ner, eftersom kylvattnet blivit varmare än normalt och därför inte lika effektivt till kylning av kondensorn. Även kolkraftverk, oljeeldade, gaseldade och kombikraftverk har liknande problem med kylvatten, om också i mindre skala då sådana anläggningar tenderar att vara mindre och många drivs som kraftvärme för fjärrvärmeanläggningar. Detta är dock hittills mycket ovanligt vid kärnkraftverk. Exempel på denna lösning är Ågestaverket och Bilibino kärnkraftvärmeverk. Fissionen producerar även radionuklider (radioaktiva isotoper), som hanteras på olika sätt. Radionuklider med kort halveringstid, exempelvis xenon-135 med en halveringstid på drygt 9 timmar och jod-131 med en halveringstid på 8 dygn, är i början kraftigt radioaktiva, men radioaktiviteten klingar snabbt av. Mer långlivade, som krypton-85 med en halveringstid på drygt 10 år, har lägre men varaktigare radioaktivitet. Jod-131 kan i viss mån samlas upp i avfallssystemet, men släpps också delvis ut i avfallet till luften. Xenon och krypton är ädelgaser, som är tekniskt svåra att binda och lagra. Genom att fördröja utsläppen mekaniskt kan man dock minska utsläpp av de kortlivade radionukliderna påtagligt, En vanlig fördröjningsmekanism är att låta gaserna "sippra" igenom en stor tank fylld med sand. Krypton-85 släpps helt enkelt ut. Vid bränsleskador ökas utsläppen av radionuklider. Kärnkraft i världen Kärnkraft är ett avancerat tekniskt system, som är vanligast i industriländer, framför allt i Nordamerika, Europa, Japan och på senare år i Asien. Enligt FN:s atomenergiorgan IAEA finns det totalt 444 kärnreaktorer i drift runt om i världen, och 50 kärnreaktorer byggs. Se också kärnkraft i Sverige. Kärnkraftsfrågan Användandet av kärnkraft för elektrisk ström har både förespråkare och motståndare. Kärnkraftförespråkarna pekar bland annat på fördelarna med elproduktion med mindre utsläpp av koldioxid, den låga markanvändningen jämfört med andra elproduktionsmetoder, det låga antalet dödsfall orsakade av kärnkraft och den (nästintill) väderoberoende elproduktionen. Kärnkraftsmotståndarna menar bland annat att både för- och efterbehandlingen av kärnbränsle medför oacceptabla risker, miljömässigt, ekonomiskt och säkerhetsmässigt. Referenser kth.se/~e98_bpo - Kärnkraft – ett sätt att producera el av Bobil Poli skb.se - SKB Strålsäkerhetsmyndigheten Kärnavfallsrådet efda.org - European Fusion Development Agreement world-nuclear.org - World Nuclear Association Noter Se även Kärnkraft i Sverige Kärnteknik Kokill Externa länkar ssm.se - Strålsäkerhetsmyndigheten folkkampanjen.se – Folkkampanjen mot kärnkraft/kärnvapen Kärnkraft Planerade kärnkraftverk Wikipedia:Basartiklar la:Vis atomica