text: Historia (eller historievetenskap) är en vetenskaplig disciplin inom det humanistiska fältet. I sin vidaste definition avhandlar historieämnet all mänsklig verksamhet i det förflutna som vi känner till i det närvarande. Det akademiska ämnet historia vill skapa en sammanhängande framställning och en systematisk analys av förgångna händelser som har betydelse för människan. De som arbetar yrkesmässigt med historia kallas historiker. En professionell historiker har vanligen påbörjat eller genomfört en forskarutbildning i historia. Det finns dock också amatörhistoriker. Etymologi Ordet ”historia” härstammar från det grekiska ordet ἱστορία (historía), ”att lära av undersökningen” och från ordet ἱστορέω (historéo), ”att undersöka”, ”att observera”, ”att förutspå”, som i sin tur kom från ordet ἵστωρ (hístor), ”en klok man”, ”en som vet rätt”, ”en domare”. Översikt Ett grundläggande problem inom historisk forskning är källorna, då det många gånger endast finns fragmentariska lämningar av mänsklig verksamhet inom ett visst område. Ämnets närmare innebörd måste därför preciseras genom användandet av en viss historieteoretisk metod. Inom historievetenskapen diskuterar man traditionellt frågor som rör historiesyn och kravet på objektivitet i historieskrivningen. I diskussioner om historiesyn är det centralt vad en historiker uppfattar som drivkrafterna för historisk utveckling. Två historiker kan vara helt överens om vilka händelser som ett historiskt förlopp består av: till exempel franska revolutionen 1789; men på grund av olika historiesyn kan de ha helt olika förklaringar av orsakerna till förloppet. Traditionellt dras en gräns mellan arkeologiämnet och historievetenskapen. Arkeologer arbetar med att analysera fyndmaterial och kring fyndmaterialet utveckla resonemang om historiskt liv. Historikern arbetar huvudsakligen med skriftliga källor och att beaktar källans dubbla egenskaper: källan som kvarleva från det historiska förlopp i vilket den uppstått och ingått och källan som berättelse – krönikeartad eller förklarande – om händelser. Att granska, tolka och skapa en förståelse av källan och dess äkthet samt dess förhållande till andra källor kallas källkritik. Källkritiken omnämns ofta som historievetenskapens främsta bidrag till den vetenskapsteoretiska utvecklingen. Uppdelning Eftersom ämnet historia är så stort, behövs det någon form av organisation för att kategorisera alla underavdelningar. Medan författare, som H.G. Wells, Will Durant och Ariel Durant har skrivit universalhistoria, specialiserar sig de flesta historiker numera inom något fack. Det finns flera sätt att klassificera historiska ämnen: Kronologiskt (efter tid eller datum). Geografiskt (efter region). Nationellt (efter nation). Etniskt (efter etnisk grupp). Ämne (efter ämne eller typ). Några av ämnets underdiscipliner är ekonomisk historia, kulturhistoria, idéhistoria, marinhistoria, militärhistoria, politisk historia, kyrkohistoria, religionshistoria, socialhistoria, agrarhistoria och genushistoria. Historieskrivningens historia Som historieämnets fader brukar Herodotos hållas; före honom blandades historia med religiösa myter, som hos logograferna. Historieämnets vetenskapliga akademisering tog fart på 1800-talet. Den tyske historikern Leopold von Ranke krävde en högre grad av saklighet i historieskrivningen. Ofta citeras hans ord att historikern skall skriva historien som den verkligen varit – ”wie es eigentlich gewesen”. Positivismen hade stort inflytande över ämnet under slutet av 1800-talet. Historieskrivningen i Sverige 1800-talet: politisk historia och stora översiktsverk Historia som vetenskapligt ämne professionaliserades under 1800-talet. Inflytelserika svenska historiker under denna period var först Erik Gustaf Geijer och därefter Fredrik Ferdinand Carlson, Carl Gustaf Malmström och Clas Theodor Odhner. Antalet akademiska historiker var dock ytterst få – fyra professorsstolar och ett fåtal andra tjänster. Geijer blev professor i Uppsala 1817 och publicerade mellan 1825 och 1838 tre omfattande översiktsverk över Sveriges historia: Svea rikes hävder (om forntiden), Svenska folkets historia (fram till drottning Kristinas abdikation 1654) och Teckning av frihetstiden (fram till 1789). Geijer framhävde mäktiga personers roll i historien och värderade de historiska aktörernas moraliska hållning. Geijers fokus på den politiska makten blev kännetecknande för efterföljande svenska historiker. Geijers efterföljare på professorsstolen i Uppsala var Fredrik Ferdinand Carlsson. Förutom professorsstolen i Uppsala (från 1847) var han ecklestiastikminister under två perioder och ledamot av Svenska Akademien. I likhet med Leopold von Ranke (som han träffade i Berlin) sökte han en objektiv historieskrivning utifrån samtida källor. Carlsson fortsatte Geijers arbete med den svenska statens politiska historia och utgick främst från officiellt källmaterial. Han bidrog också till historieforskningens professionalisering genom att bidra till grundandet av Svenska historiska föreningen (1880) och Historisk tidskrift (1881). Anders Fryxell (kyrkoherde, ledamot i Svenska Akademien och författare av texten till Ack Värmeland, du sköna) nådde ett stort publikt genomslag med sitt livsverk Berättelser ur svenska historien (1823–1879). Han gick till angrepp mot de etablerade historikerna vid lärosätena, bland annat genom att försvara adeln gentemot kungamakten och genom att använda ett bredare källmaterial än bara statsmaktens officiella källor. Enligt Rolf Torstendahl var hans källanvändning ”nyckfull, omedveten och okritisk”. Kring sekelskiftet 1900 var Harald Hjärne, professor i Uppsala 1889–1913 tillika riksdagsman och ledamot i Svenska Akademien, den tongivande gestalten i svensk historisk forskning. Under hans ledning disputerade ett sextiotal historiker vid Uppsala universitet. Tidigt 1900-tal Under det tidiga 1900-talet utvecklades källkritiken, i Sverige bland annat i miljön kring Lundabröderna Curt Weibull (professor i Göteborg 1925) och Lauritz Weibull (professor i Lund 1919). Genombrottet för denna nya källkritiska historieskrivning var Lauritz Weibulls Kritiska undersökningar i Nordens historia omkring år 1000 från 1911. Källor som använts flitigt av 1800-talets historiker – till exempel isländska sagor och Adam av Bremens skrifter – förkastades helt eller delvis. I senare studier granskade L. Weibull ett flertal historiska skeenden, bland annat i publikationerna Erik den helige (1917), Stockholms blodbad (1928) och Unionsmötet i Kalmar 1397 (1930). Lauritz Weibull utmanade också den etablerade facktidskriften Historisk tidskrift med egna tidskriftsprojekt, först Historisk tidskrift för Skåneland (1901–1921) och därefter Scandia (grundad 1928). Se även Epok Historiebruk Historiografi Kulturhistoria Populärhistoria Sveriges historia Källor Externa länkar The History Place Historia.se - Portalen för historisk statistik Worldchronology: Kronologisk sammanställning av politisk utveckling i alla stater SO-rummet: Historia (för grundskola och gymnasiet) Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Hinduism eller Sanatana dharma (Den eviga världsordningen) är samlingsnamnet för en rad indiska sedvänjor, religiösa föreställningar och filosofiska begrepp. Det finns inte någon vedertagen definition av hinduismen som religion eftersom den inte har någon grundare, ingen av alla erkänd helig skrift eller någon övergripande organisation. Gemensamt för de flesta riktningar inom hinduismen är likväl föreställningen om en allomfattande princip eller väsen kallad brahman och läran om själens återfödelse (samsara) i nya gestalter beroende av individens gärningar i livet, kallat karma. Hinduismen är den dominerande religionen i Indien med omkring 1,1 miljard anhängare och är en av världens äldsta religioner. Hinduism kan uppfattas såväl som polyteistisk som monistisk, eftersom mångfalden av gudomar ofta uppfattas som manifestationer av, eller tjänare åt, ett Högsta väsende, Brahman. De viktigaste gudarna är Shiva (motsatsernas gud), Vishnu (som upprätthåller världen) och Mahadevi. Guden Brahma, som ansågs viktig under århundradena strax före den kristna tideräkningens början, tillmäts sedan 400-talet mindre vikt. Alla gudar anses vara en gud som visar sig genom olika skepnader. Därav kan hinduismen ses som en monistisk religion. Hinduismen är till skillnad från kristendom och islam inte en missionerande religion som eftersträvar att sprida sin tro och sanning och att omvända icke-troende eller anhängare av andra läror. Inom hinduismen anser man att sanningen är mångfacetterad och att olika synvinklar ger olika aspekter av sanningen och därför anser många att hinduismen är mer tolerant mot andra religioner. Begrepp som kätteri, blasfemi och apostasi finns inte inom hinduismen. De viktigaste hinduiska texterna är de fyra Vedaskrifterna, vars äldsta delar härstammar från århundradena runt 1300 f.Kr., och de kommenterande texterna kallade Upanishaderna. Av stor betydelse är också Bhagavad-Gita som ingår i det mytologiska eposet Mahabharata. Etymologi Sanatana Dharma är en benämning på hinduism som många hinduer själva använder istället för det icke-indiska ordet hinduism. Sanatana dharma är äldre sanskrit. Sanatana betyder "evig" och dharma, som härleds ur dhri, kan översättas med "hålla samman" i betydelsen hålla samman de principer som är inneboende i naturen och universum. Sanatana dharma betyder ungefär "den eviga läran" eller "den eviga vägen". Begreppet hinduism kommer, via persiskans Hindū, från sanskrit-ordet Sindhu, ett gammalt namn på floden Indus. Med Hindū menades folket som bor bortom floden Indus. På arabiska blev ordet al-Hind och därifrån överfördes det till europeiska språk. Det var först på 1800-talet som ordet hinduism, genom europeiska affärsmän och kolonisatörer, kom att bli ett övergripande begrepp för Indiens religiösa, filosofiska och kulturella traditioner. Utbredning Hinduismen har omkring 1 miljard anhängare i Indien. Fram till 1100-talet var den dominerande även i Sydostasien, där hinduerna nu utgör en minoritet. Hinduer finns även genom utflyttning, främst i de länder som haft historia som kolonier under det brittiska imperiet; i Indonesien, i Afrika (framför allt i östra Afrika), på olika karibiska, melanesiska, mikronesiska och polynesiska öar, i Nord- och Sydamerika, samt i Europa. Då främst i Storbritannien. Det är inte Indien utan Nepal som är världens "mest hinduiska" land med 81 procent av befolkningen. Av tabellen nedan framgår även att utanför den indiska subkontinenten och Indiska oceanen finns hinduiska enklaver i Karibien och Mellanamerika, Sydafrika och i USA. Det finns indiska emigranter i stort sett i hela den "Nya världen", så en längre tabell hade även innehållit länder som Australien, Kanada, Argentina, osv. Däremot har få bosatt sig i Europa bortsett från Storbritannien. Hinduismen utövas framför allt i Indien och Nepal. På Sri Lanka är den största religionen bland tamilerna. 81 procent av Indiens invånare är hinduer (muslimerna utgör 11 procent, de övriga är kristna eller sikher, och buddhismen som en gång uppstod i Indien är på väg tillbaka). Hinduismen är världens tredje största religion (efter kristendomen och islam) med över 1 miljard troende (13 procent av världens befolkning). Bland övriga länder kan man nämna USA och Kanada där det finns 1,2 miljoner respektive 497 000 hinduer. I Sverige bor det omkring 60-65.000 hinduer och det finns hinduiska tempel i Mariestad, Jönköping, Stockholm, Borås och Trollhättan. Större religiösa riktningar inom hinduismen Den hinduiska världsbilden utgår från en evig och oföränderlig absolut gudomlig verklighet – Brahman. Brahman är den yttersta verkligheten, den högsta och fullständigt oförståeliga gudomen, utanför tid och rum, utan namn, kön, form eller personlighet, och skall inte blandas ihop med Brahma, skaparguden, som alltjämt skapar. Vedabaserad indisk religion har omvandlats och reformerats många gånger under sin historia, och rymmer en mycket stor mångfald. De polyteistiska gudomar som framställs som främst i vedahymnerna, betraktas inte så inom nutida hinduism. Människans atman (som på sanskrit bokstavligen betyder andedräkt, men kan översättas som själ enligt hinduismen och jagsjäl enligt buddhisterna,) är en liten del av brahman. Karma är ett ord som kan sägas betyda "handling" eller "gärning", och summan av människans samtliga handlingar under ett liv bestämmer hennes nästa reinkarnation. Hinduerna tror att själen efter döden kommer tillbaka till en ny kropp (själavandring) och har individen till största delen samlat på sig god karma så blir nästa liv bättre. Hinduerna ser dessa ständiga återfödelser som något ont och målet är att bryta detta kretslopp. Befrielsen från återfödelsernas kretslopp kallas i religion med indiskt ursprung för moksha, vilket för hinduerna samtidigt innebär enhet mellan atman och brahman. Bhakti (hängivenhet) är en term som står för villkorslös kärlek och gudskärlek inför den högste guden, och en sådan strömning började utvecklas på 400-talet. Utövaren av bhakti kallas bhakta, och religionen innebar ett personligt och kärleksfullt förhållande till Gud. Den viktigaste centrala praxis i bahkti är tillbedjan av en personlig gud, d.v.s. ungefär som i Väst. Bhakti var en reform av den vediska traditionen som gjorde det möjligt för människor i alla klasser att bli frälsta, såsom kvinnor, bönder, handelsmän och tjänare. Majoriteten av dagens hinduer tillhör bhakti-fromheten. Shaivism Shaivism eller shivaism, är en term som används om de hinduer som företrädesvis dyrkar guden Shiva. Antalet bekännare har, med stor osäkerhet, uppskattats till 220 miljoner människor. Vaishnavism Vaishnavismen är en närmast monoteistisk riktning, där man enbart dyrkar Vishnu eller någon av de gudomar som ses som Vishnus avatarer. I kristendomen sägs Jesus vara Gud i mänsklig skepnad, och även inom hinduismen kan Gud uppenbara sig i mänsklig gestalt eller som ett djur, och en sådan inkarnation kallas avatar (avatar betyder nedstigande på sanskrit). Vishnus två viktigaste avatarer är Rama och Krishna. Vaishnavism, eller vishnuism, är den kvantitativt helt dominerande riktningen inom hinduismen, med omkring 70 procent av hinduerna som anhängare. Shaktism Shaktism eller shakta utgör flera trosinriktningar inom hinduismen där gudinnan Shakti eller Mahadevi tillbeds. Smartism Smartism är en form av vedanta som håller liv i vissa traditionella ritualer i högre utsträckning än vad de tre stora bhakti-riktningarna gör. Av respekt för hinduismens mångfald, tillägnas en form av puja (ritual, Panchayatana puja) Vishnu, Shiva, Devi, Ganesha, Surya och Skanda, identifierad med Karttikeya eller Murugan. Definitioner Ordet hindu är ett persiskt ord, en form av sanskrit sindhu som står för Indusfloden, som togs upp av de gamla grekerna, och betyder indier. När muslimerna invaderade Indien på 1200-talet införde de ordet hindu för att skilja indierna från dem själva. "Hinduism" och "hindu" är västerländska termer, och är liksom buddhism ett uttryck för eurocentrism. De myntades av författare från kolonialmakten Storbritannien under 1700-talet och i början av 1800-talet, under inflytande av den framväxande "jämförande religionsvetenskapen". Dessa utgick från kristendomen och judendomen och fick därför svårigheter med att strukturera den annorlunda indiska religionen. De namngav därför indiernas föreställningar och traditioner som hinduism. Det var också först i och med detta som indiernas religion blev närmare känd i Väst. Upptäckten av de indoeuropeiska språksambanden väckte ett tag i början av 1800-talet föreställningar i Europa om att det för tusentals år sedan skulle ha funnits en för alla "indoeuropéer" gemensam "urreligion", men endast området från Iran till den Indiska subkontinenten har en delvis gemensam mytologi. Idag används hinduism också för att beskriva hela den indiska civilisationen, alltså mer än religionen. En hindu behöver alltså inte vara troende. På svenska betyder ordet hindu att man tillhör religionen, jämfört muslim, kristen och jude eller buddhist. Användningen av hinduism och hindu som religiösa begrepp har sitt ursprung i en västerländsk akademisk orientalism som sysslade med översättningar till västerländska språk från främst sanskrit. Dessa texter bidrog till att kärnan i religionen söktes i texter. Hinduism definierades som en religion också utifrån en kristen protestantisk mall vad en religion bör vara för något. Detta resulterade i att den populära, muntliga traditionen blev ignorerad eller beskriven som en nutida degenererad form av det innehåll som fanns i religionens ursprungliga kärna. I takt med att även indiska och asiatiska religionsvetare började bidra med kunskap efter andra världskriget har bilden av hinduismen långsamt förändrats. Nedan följer några försök att definiera hinduism. Juridisk definition I en dom i Indiens högsta domstol 1966 definierades hinduism på följande sätt: Accepterande av vedaskrifterna som högsta religiösa och filosofiska auktoritet. Tolerans för andra trosriktningar med hänsyn till att sanningen är mångfasetterad. Accepterande av ett cykliskt världsförlopp med återfödelse. Erkännande av att frälsning kan nås på många sätt. Ett erkännande av att en hindu kan tillbe många gudar, eller ingen gud alls. I motsats till andra religioner och trosriktningar är inte hinduismen fast förbunden med någon särskild filosofisk åskådning. Gemensamhetsdefinition Andra har försökt definiera hinduismen utifrån det som anses vara gemensamt för alla hinduer: Kon ses som det perfekta och himmelska i livet. Kon är symbolen för allt riktigt i tillvaron. Denna tro anses ha kommit till Indien med arierna, som enligt flertalet forskare ska ha invandrat till eller invaderat Indien för drygt 4000 år sedan. Dessa arier, som talade det indoeuropeiska språket sanskrit, var nomader som bosatte sig tillsammans med (och troligen dominerade över) de människor som hade utvecklat och spridit den avancerade Induskulturen över stora delar av nuvarande Pakistan och Nordindien. Ur ariernas religion växte hinduismen fram, och kon som gav mjölk, gödsel, hud, skinn och som kunde användas som dragdjur var ariernas viktigaste och heligaste djur. Den troende kan visa vördnad för det gudomliga i tillvaron genom att be framför en ko och genom att lägga en blomsterkrans runt hennes horn eller hals. Tron på karma, ett indiskt ord som bland annat kan översättas som "handling". Det har ungefär samma betydelse som karma inom buddhismen. Det är en människas summerade gärningar under livet i kroppen som styr återfödelsen: vad man ska återfödas som eller om man eventuellt har följt en frälsningsväg så idogt att man upplever moksha (befrias ur återfödelsernas kretslopp). Tron på återfödelse i betydelsen själavandring, att en människas själ efter kroppens död kan födas in i en ny kropp. Idealet är att slippa återfödas. Kastväsendet sägs vara ett arv från ariernas invandring, men det kan ha funnits en kastliknande struktur i Induskulturen redan före ariernas ankomst. Historia Induskulturen Induskulturen, Indusdalens civilisation eller Harappa-civilisationen, var den forntida civilisation som blomstrade från omkring 2500 f.Kr. till omkring 1500 f.Kr. i Indusflodens dalgång och längs dess bifloder, i den nordvästra delen av den indiska subkontinenten, d.v.s. i dagens Pakistan. Den jordbruksbaserade och skrivkunniga Induskulturen, som försörjde Harappa, Mohenjo-Daro och andra större städer. Städer med flervåningshus med bostäder, hantverkare, handel – lika högt utvecklad som flodkulturerna i Egypten längs Nilen, i Mesopotamien längs Eufrat och Tigris och i anslutning till Gula floden i Kina och som sammanhållet rike tidvis större än Mesopotamien och Egypten – upptäcktes på 1920-talet och dateras till slutet av tredje årtusendet f.Kr. och början av 1000-talet f.Kr. Forskare har slutit sig till att där, liksom i de andra flodkulturerna, tillämpades en religion där inriktningen på fruktbarhet var central och ett prästerskap snarare än en dominant bland småkungarna styrde samhället (teokratiskt (hierokratiskt) styrelseskick). Städerna hade stora och komplexa fästningar byggda på höjder kring vilka palats, bostäder, spannmålsmagasin, kultur och aktiv handel vuxit fram, samt bad (som kanske användes till helig tvagning) byggts. Inga konkreta bevis har hittats som tyder på militär aktivitet, det är sannolikt att Harappakulturen var en fredlig civilisation och ett välförsörjt samhälle, som inte skulle komma att lämnas ifred. Indusreligionen, som inte har något känt namn, tillämpades av ett mer mörkhyat folk än dagens pakistanier och nordindier. Den tydliga inriktningen på rituell renhet har medfört att vissa tycks sig skönja förekomsten av yoga så tidigt liksom kulten av en gud (den s.k. "proto-Shiva"), vars utmärkande egenskaper verkar harmoniera med den Shiva som senare dyrkades inom hinduismen. Vissa religiösa byggnader tycks ha tillägnats ett Livets träd, andra tempel hyllade Shiva. En gissning bland flera är att Induskulturens språk var dravidiskt, och därför har man sökt motsvarigheter och analogier i främst sydindisk, särskilt tamilsk, hinduism. Före 1500 f.Kr. började stammar med indoeuropeiskt språk (arya eller arier) att flytta in norrifrån. Till detta befolkningsskikt hörde de grupper som skapade de äldre delarna av Veda, som från början enbart var en rituallitteratur som överfördes muntligt från generation till generation. Dessa arier, som troligen var i minoritet men krigiskt överlägsna, tog till sig kulturen och skrivkunnigheten men bevarade väsentliga delar av sina egna traditioner och värdesystem, däribland kastväsendet. Ariska religiösa texter, mänskliga kvarlevor i Mohenjo-Daro och andra lämningar tyder på att arierna kan ha trängt in tämligen våldsamt i området och dödat många av dess invånare och bränt ner de större städerna. Före upptäckten av Induskulturen trodde man att den indiska religiösa historien började med den ariska invasionen på grund av den idealisering av erövringen som avbildas i de vediska hymnerna. Vedisk religion Den vediska religionen i Indien under det andra årtusendet f.Kr. var nära släkt med forniransk religion, och frambringade hymner som samlades i de fyra Samhita-vedaskrifterna: Rig Veda Samaveda Yajurveda Atharvaveda Dessa hymner försågs under 900-600-talen f.Kr. med offertekniska och mytologiska kommentarer, Brahmanas, och privatritualer med filosofiska inslag, aranyakas. Till skillnad från senare elithinduism var den vediska religionen polyteistisk. Medan reinkarnationstanken saknades i vedisk religion, förekom föreställningen om dödsriken. I denna äldre vediska litteratur förekommer alternativa skapargudar som Vishvakarman, Tvastr, Hiranyagarbha och Prajapati, som i efterhand skulle identifieras med (eller relateras till) varandra och Brahma på skiftande sätt. Purusha är urvarelsen som låter sig offras för att frambringa världen. Dyaus (himmelsguden), Prithivi (jordgudinnan) och Aditi (gudarnas moder) är gudomarnas upphov. Mitra och Varuna betraktas som de två högsta gudarna, och Indra betraktas som gudarnas ledare. I kulten var eldguden Agni och dryckesoffer-guden Soma viktiga. Naturfenomen som vinden (Vayu), stormen (Maruterna), väderleken och åskan (Parjanya), gryningen (Ushas), solen (Surya eller Savitr), vattnen (Apas) och floden Sarasvati tillägnas hymner. Vidare förekommer bl.a. fromhetsguden Bhraspati, rikedomsguden Bhaga, herdeguden Pushan, hantverksgudarna (ribhuerna) och hushållsguden Vastopati. Två beridna tvillinggudar – Asvinerna – uppvisar gemensamma drag med den grekisk-romerska religionens dioskurer. Den första dödliga personen, Yama, stiger ned i dödsriket och blir härskare där. Vishnu och en äldre form av Shiva, Rudra, tillägnas ett fåtal hymner, men i äldre tid uppfattas de inte som lika framträdande, som de skulle göra senare. Från sramanas till bhakti En ytterligare kommentargenre, Upanishaderna, började växa fram på 600-talet f.Kr. (många av dem under 400- och 300-talet f.Kr.), och förespråkade delvis monoteism och själavandringstanken, och stimulerade förekomsten av asketiska rörelser, sramanas, som dock kan vara något århundrade äldre. Upanishaderna handlar bland annat om brahman - den gudomliga och sanna verkligheten – och atman – det livgivande i en människa eller ett djur, en del av brahman. De heterogena sramana-rörelserna förespråkade egendomslöshet och meditation, och kritiserade bland annat de vediska djuroffren. Ur dessa rörelser utvecklades både buddhismen och jainismen, som vände sig emot existensen av atman (en själ med ungefär samma betydelse som det västerländska "jaget") den numera utdöda ajivika-rörelsen, och hinduismens yoga-darshana. Den sistnämnda ville, till skillnad från de tre förstnämnda, hålla fast vid vedas hymner och tre kommentargenrer, och fick ett klassiskt uttryck i Patanjalis Yoga sutra. Hinduismens övriga fem darshana-sutror från århundradena omedelbart före och efter den västerländska tideräkningens början är Mimamsa sutra (som vidareutvecklar den filosofiska reflektionen kring offerhandlingarna, betraktar gudomarna som dödliga men Veda som evig) Samkhya karika (som behandlar naturfilosofi) Nyaya sutra (som behandlar logik) Vaishesika sutra (som behandlar empiri) Brahma sutra (som vidareutvecklar Upanishadernas monoteism) Under årtusendet f.Kr. framväxte sexton samlingar med rituella och moraliska föreskrifter och lagar, smriti. Efter 300 f.Kr. och långt in på medeltiden skrevs kommentarer till dessa, som försökte anpassa de äldre lagsamlingarna till ett mindre enhetligt samhälle som nu rymde bland andra buddhister, greker och parser. Under perioden 800 f.Kr. – 200 e.Kr. växte ett antal episka berättelser, itihasa, fram, bl.a. Mahabharata, som innehåller den viktiga Bhagavad-Gita (Herrens sång), där guden Krishna berättar om kärleken mellan Gud och människa. I denna litteratur skulle gudomar som Brahma, Vishnu, Shiva, Lakshmi, Rama, Krishna, Ganesha och Hanuman få en alltmera framträdande position. Under en mellantid, och i vissa miljöer, med början i den mindre och sena Maitrayaniya-upanishaden (trol. 100-talet f.Kr.), framställdes Brahma som Skaparen, och jämbördig med Vishnu, Uppehållaren och Shiva, Förstöraren. Denna triad – Trimurti – beskrivs också i Kurma Purana, en mytologisk text från perioden 550–850. Genom bhakti-rörelsernas växande inflytande fr.o.m. 400-talet har Vishnus, Shivas och Mahadevis betydelse i fromhetslivet vuxit på Brahma-hängivenhetens bekostnad, och konceptet Trimurti är inte alls så betydelsefullt inom nutida hinduism som det en gång var. Under det första årtusendet e.Kr. utvecklades flera sorters vedanta-filosofi på grundval av Upanishaderna och Brahma Sutra, samt ett stort antal bhakti-riktningar, var och en hängiven en särskild gudom. Vishnu, Shiva och Devi växte avsevärt i betydelse, medan många äldre gudomars betydelse minskade. Bhakti-rörelserna och den moderna hinduismen Under perioden 400–1200 författades inom bhakti-rörelserna en ny genre av yngre mytologiska skrifter, puranor, av vilka det finns arton viktigare, och ett antal mindre inflytelserika. Vidare har bhakti-rörelserna kontinuerligt författat nya folkliga sånger för religionsutövningen – bhajians – som stilistiskt, musikaliskt och i valet av språk (folkspråket i stället för sanskrit) kan skilja sig starkt från de traditionella vedahymnerna. Denna historiska utveckling gjorde med tiden fyra läroriktningar, sampradayas, dominerande, vilket är fallet idag: Vishnuism (som inkluderar grenar som är hängivna någon avatar av Vishnu) Shivaism Shaktism Smartism, som är renodlad advaita-vedanta De flesta hinduer, runt 80 procent, är vaishnaviter (vaishnavas), det vill säga dyrkare av den ende guden Vishnu. Den teologiska grunden för vishnuismen bygger på Vedanta. Somliga vaishnavas betraktar Brahma och Shiva som två av de sätt Vishnu tar gestalt. Andra vaishnavas betraktar Shiva som en halvgudomlig asket. På grundval av Mahabharata dyrkar en rörelse med rötter i både vishnuvördnad och shivavördnad dem båda under den gemensamma formen Harihara. På 1800-talet och 1900-talet uppkom ett antal reformhinduiska rörelser av olika slag, påverkade av västerländsk protestantisk uppfattning av vad religion är och bör vara, via pizzaeffekten. Hinduiska perspektiv Kastsystemet Hinduismen brukar associeras med ett kastsystem, som egentligen är två olika system som sammanfaller delvis men inte helt och hållet. Inom religionen finns de definierade huvudgrupperna (varnas) är präster (Brāhmaṇa), krigare (Kṣhatriya), bönder och köpmän (Vaishya) och kroppsarbetare (Shūdra). Utanför detta system står de så kallade kastlösa, som med ett relativt modernt ord kallas dalit. I det parallella systemet finns tusentals kaster som kallas jatis. Många är av tradition yrkesbundna. Jatistrukturen finns även bland muslimer, sikher och andra religioner. Kasterna har olika status men deras inbördes ställning är inte strikt, och uppfattningen att varje jati ska höra till en varna antas ha skapats under det brittiska kolonialstyret. Kastväsendet innebär en mycket fast social skiktning och påverkar ännu det indiska samhället, trots att diskriminering på grund av kasttillhörighet sedan 1950 är förbjuden i indisk lag. Man föds in i sin kast, gifter sig inom sin kast och förblir där genom hela livet. Hinduism är patriarkal och kvinnor övergår till sin makes familj vid giftermålet, och blir kvar där även som änkor. Präster bemöts med stor respekt för sin moraliska renhets skull och de kastlösa eller oberörbara sköter bland annat sophanteringen. Detta ses inte som en orättvisa utan den kast man tillhör beror på vilken karma man fått genom sitt tidigare liv. Den ledande gestalten inom Indiens självständighetskamp och den store samhällsreformatorn under 1900-talet, Mahatma Gandhi, gjorde mycket för att förbättra de kastlösas ställning och han kallade dem för harijans – Guds barn. Idag är den benämningen utbytt mot dalit som betyder ungefär de nerkastade. Det moderna Indien har ett omfattande statligt regelverk för att motverka diskriminering på grund av kast. Kvinnan i hinduismen Kvinnor deltar mycket aktivt i det religiösa livet. Tillsammans med männen utför de de dagliga riterna i hemmet. Det finns också specifika riter som enbart kvinnor gör. Kvinnor har även fungerat som karismatiska religiösa ledare. Under vedisk tid kunde en kvinna välja att viga sitt liv åt kunskap (att studera vedas) istället för att gifta sig. Dessa kvinnor kallades Brahmavadini. Inom hinduismen intar gudinnor en framträdande plats. Gudinnan (Devi) är mycket dyrkad, och näst efter Vishnu och Shiva är Devi den viktigaste gudomen. Anhängare till kulten av Devi, kallas Saktis. Men det är inte bara Saktis som dyrkar Devi. Både vaisnavism och saivism har inkorporerat gudinnan i sin kult som Shivas eller Vishnus gemål och representerar hans livsenergi. Varje hinduisk gud behöver en gemål, en gudinna, som representerar hans livsenergi. Utan sin shakti (kvinnlig energi) skulle Shiva vara kraftlös och inte förmå någonting. Gudinnan (Devi) kan vara både moderlig och kraftfull. Å ena sidan är hon livets källa, den goda modern som ger liv, men när det gäller ondska visar hon ingen nåd och kan avbildas som skrämmande. Symboler och seder Den färgade prick som hinduer, särskilt kvinnor, har i pannan kallas tilaka, bottu, bindiya, bindi eller kumkum. Pricken signalerar att personen ifråga är hindu. Pricken symboliserar också det tredje ögat, det öga som ser inåt, mot Gud. Idag (2014) är det mindre vanligt att män har denna prick. Ogifta kvinnor brukar bära en svart prick, medan gifta kvinnor har ett rött streck (sindoor) ristat vid hårbottnen. Det finns även folk som inte har någon kast. De kallas för kastlösa (daliter). Kultens hierarki i modern hinduism Ishta Devata ("familjeguden") kan förekomma flera nivåer: Hushållets gudom, greeha devata Familjens (släktens) gudom, kula devata Byns gudom, grama devata Kosmisk gudom, param ishwara Det gamla jordbrukssamhällets normer om ishta devata har börjat brytas upp under individualistiskt inflytande, i synnerhet i städer som Bombay. Inom nutida hinduism kan förekomma att en individ väljer eller tilldelas en personlig ishta deva. I det industrialiserade samhället kan grama devata ofta tillmätas mindre vikt än den egna yrkesgruppens ishta deva. Så är exempelvis Ganesha mycket populär bland butiksägare, handelsanställda och entreprenörer, medan Vishvakarman är populär bland ingenjörer och hantverkare. Mat Enligt hinduismen är det inte lämpligt att äta kött. Religionen förkunnar icke-våld (ahimsa) och respekt för allt levande, vilket gör att många är vegetarianer. Allt liv är heligt och en del av världssjälen. Den enda kast som kan ursäktas att döda är krigarkasten i samband med att försvara territoriet. Kon är ett heligt djur för hinduer och därför äter man absolut inte nötkött. Det beror dels på att kon blivit en symbol för liv och rikedom och dels för att kons mjölk anses väldigt nyttig och ren (sāttvika). Kon symboliserar även de fyra tidsåldrarna. Mjölk ifrån en ko som blivit illa behandlad anses dock syndig att dricka. Många hinduer äter ägg, fisk och kött (förutom nötkött). Man ska helst inte dricka alkohol inom hinduismen, och i några delar av Indien råder det alkoholförbud. Inflytande Modern hinduism, buddhism och jainism härstammar alla från den vediska religionen, som utgjorde ett förstadium till bhakti-präglad hinduism. Därför delar buddhismen och jainismen somliga föreställningar med hinduismen. Så är exempelvis buddhisternas tro på återtillblivelse som ett resultat av livshungern ett gemensamt drag med hinduismen, men däremot ser buddhisterna reinkarnation av atman som en villfarelse. Många av den vediska religionens gudomar, och även några hinduiska gudomar som tillvuxit i popularitet vid en senare tidpunkt, ingår i den buddhistiska världsbilden. Sikhismen är en från islam och hinduismen självständig religion, som uppkom på 1400-talet, men då den uppkom i en miljö som präglades av både hinduism och islam, föreligger vissa likheter mellan dessa religioner. Sikhismen har dock mest gemensamt med den hinduiska tankevärlden och religionen präglades under sin framväxt av svåra förföljelser från de muslimska härskarna i Indien. Konversion till traditionell hinduism sker endast undantagsvis, eftersom traditionell hinduism främst är en icke-missionerande etnisk religion. Sedan 1800-talet finns det emellertid reformhinduiska rörelser som aktivt uppmuntrar konversion, exempelvis Ramakrishnamissionen och Hare Krishna. Andra reformhinduiska rörelser, exempelvis Brahmo Samaj (som efter flera decennier utvecklades till en självständig religion) och Arya Samaj, har företrädesvis varit upptagna med inomhinduiska reformer, snarare än att förmå icke-hinduer att konvertera till hinduismen. I bahá'í-tron är Krishna en s.k. gudsmanifestation, en profet och religionsgrundare jämbördig med Moses, Zoroaster, Jesus, Buddha, Muhammed, Báb och bahá'í-trons grundare Bahá'u'lláh. Inom islams ahmadiyya-riktning betraktas hinduismen som en av de accepterade profetreligionerna, och grundaren, Mirza Ghulam Ahmad, ansåg sig vara en avatar av Vishnu (ett synsätt som inte accepteras av alla ahmadiyya-utövare idag). Teosofiska Samfundet, som grundades 1875, påverkades i början av 1880-talet av både hinduism och buddhism. Till skillnad från den hinduiska och buddhistiska synen på reinkarnation, anser Teosofiska Samfundet att utvecklingen alltid går uppåt, och att människor inte kan återfödas som djur. Fragment av purana-litteraturens mytologiska historia, bl.a. den Noa-liknande gestalten Manu och Brahmas söner, kumari, vävdes in i Teosofiska Samfundets spekulativa historieuppfattning. Under åren 1878–1882 samarbetade Teosofiska Samfundet med Arya Samaj. Delar av Teosofiska Samfundets världsbild har under andra hälften av 1900-talet påverkat delar av New Age-rörelsen, exempelvis kollektivet Findhorn. Se även Den klassiska indiska litteraturen Fornindoariska språk Gud Hinduisk mytologi Indisk mytologi Karma Lista över religioner i Indien efter delstat och befolkningsandel Nirvana Varna Traditionella skolan Referenser Jacobsen, Knut A. (2004) Hinduism: Historia, tradition, mångfald. Stockholm, Natur och Kultur. Woodhead, Linda (red)(2002), Religions in the Modern World. Traditions and Transformations, Routledge, London. Religion i Indien Wikipedia:Basartiklar


text: Habsburg var ett tyskt furstehus, som regerade i Österrike från 1278 till 1780. Husets Österrikiska linje efterföljdes därefter av huset Habsburg-Lothringen, som regerade Österrike från 1780 till 1918. Ättens namn kommer från fästningen Habsburg i Schweiz. Genom Albert den rike erövrade släkten Habsburg betydande områden i Schweiz och Alsace och besteg tronen i Tysk-romerska riket 1273 genom Rudolf I, som 1278 införlivade Österrike, Steiermark och nuvarande Slovenien. Huset kom under det andra årtusendet att bli härskande över stora delar av Europa (Habsburgska riket) och hade sin största storhetstid i slutet av femtonhundratalet och början av sextonhundratalet, när det regerade över Österrike och delar av Centraleuropa, nuvarande Spanien och nuvarande Nederländerna samt nuvarande Brasilien och andra delar av Nya världen, ett av världens genom tiderna allra största riken, sedan Khubilai khan av Mongoliet-Kina. Ätten utslocknade på svärdssidan 1740. Släkten Habsburg under medeltiden Slottet Habsburg Huset Habsburg leder sina anor upp till Guntram den rike, vilken levde på 950-talet. Dennes sonson biskop Werner I i stiftet Strassburg (död 1028) byggde slottet Habsburg , som egentligen hette Habichtsburg (Hökborgen) i schweiziska kantonen Aargau. Släktens stamslott existerar fortfarande, men ganska snart kom Habsburgarna att börja sin klättring mot större makt och kejsardöme. Greven av Habsburg Biskopens bror Radbot var den egentlige grundläggaren av Habsburgska huset; som greve av Habsburg nämns först (1090) dennes sonson Otto II (död 1111), som av kejsar Henrik V erhöll lantgrevskapet i övre Elsass. Elsass och Schweiz Under 1100-talet vidgades släktens besittningar i Elsass och Schweiz. En delning av de habsburgska länderna skedde under sönerna till Rudolf II (död 1232), Albrekt IV (död 1239) och Rudolf III (död 1249, och ätten sönderföll i två grenar: Habsburgska huvudlinjen Habsburg-Kyburg (den österrikiska) och Habsburg-Laufenburg, vilken senare snart splittrades i två linjer, som utslocknade på svärdssidan 1408 och 1415. Habsburg-Kyburg Det österrikiska husets stamfader, Rudolf I, ärvde efter sin far områden i Schweiz och Övre Elsass och förvärvade med stöd av arvsanspråk efter sin mor den Kyburgska grevesläktens gods i Schweiz (1264). Vald till tysk kung 1273, begagnade han sin kungliga myndighet för att utvidga sin familjs besittningar, bemäktigade sig åtskilliga områden i Schweiz och gav sina söner, Albrekt I och Rudolf II, de från kung Ottokar II i Böhmen indragna rikslänen Österrike, Steiermark och Krain samt lade sålunda grunden till den habsburgsk-österrikiska monarkin. Albrekt I vann genom överenskommelse med sin bror alla österrikiska länderna och blev 1298 tysk kung (död 1308). Hertig av Österrike Hans son, Albrekt II, den lame eller vise (död 1358), härskade från 1344 ensam över husets besittningar, vilka emellertid minskats genom de schweiziska skogskantonernas avfall, men 1335 ökats med Kärnten. Albrekt efterträddes av sin äldste son Rudolf IV (död 1365), vilken antog titeln ärkehertig och förvärvade Tyrolen, 1363. 1379 delades besittningarna mellan hans bröder, Albrekt III och Leopold III, vilka grundade albertinska (österrikiska) och leopoldinska (steiermarkska) linjerna. Den namnkunnigaste av den förstnämnda linjen var den tredje hertigen, Albrekt V, vilken genom sitt giftermål (1422) med kung Sigismunds dotter Elisabet blev kung av Ungern (1437) och Böhmen (1438) samt 1438 valdes till Tysklands kung (se Albrekt II). Linjen utslocknade med VIadislav Postumus (1457), varefter de nederösterrikiska länderna tillföll leopoldinska kejsar Fredrik III av Inre Österrike. Romersk kejsare Den Leopoldinska linjens stiftare utvidgade sitt område genom erövringen av staden Trieste (1382) och några andra mindre platser. Då Leopold III:s äldste son, Vilhelm, avled (1406), skiftades länderna mellan hans tre bröder, Leopold, vilken dog utan bröstarvingar 1411, Ernst och Fredrik. Den sistnämndes son, Sigmund, måste 1490 avstå sina besittningar till Ernsts sonson Maximilian (1459-1519), son till Fredrik V (1424–93), och därigenom kom denne att i sin hand samla hela den österrikiska makten. Han blev 1440 tysk kung och 1452 romersk kejsare (Fredrik III). Hans nyss nämnde son och efterträdare, Maximilian I (som 1493 blev tysk kung och 1508 antog titeln kejsare), förmälde sig 1477 med Maria av Burgund (1457-1482) och förvärvade därigenom åt det habsburgska huset de burgundiska arvländerna Franche-Comté och Nederländerna, vilka redan 1482 tillföll hans och Marias son, Filip den sköne (död 1506). Filip förmälde sig 1496 med Johanna, arvtagerska till Kastiliens och Aragoniens kronor, och hade med henne sönerna Karl och Ferdinand, vilka blev stamfäder för den spanska och den österrikiska linjen av huset Habsburg. Habsburgarna styrde nu över sina länder från slottet i Wien, dit administrationen av kejsardömet förlades, och varifrån många andra kungar och kejsare sökte efter prinsessor att gifta sig med, för att öka sin ätts blåblodiga prestige och makt. Somrarna tillbringades på slottet Schönbrunn en liten bit utanför staden. Den spanska linjen Den ovannämnde Karl blev 1506 hertig av Burgund och kung av Kastilien (Karl I), 1516 kung av Spanien, 1519 ärkehertig av Österrike och tysk kung samt 1520 romersk kejsare (Karl V). Hans son Filip II (död 1598) erhöll av sin fars besittningar 1555 Nederländerna, Milano, Neapel och Sicilien och 1556 Spanien med kolonier. Även Karls oäkta barn, Juan de Austria (död 1578) och Margareta (död 1586), regent i Nederländerna, har gjort sig ett namn i historien. Filip II efterträddes av sin andre son, Filip III. Filip III hade sonen Filip IV (1621–65) samt döttrarna Anna, gift med Ludvig XIII av Frankrike, och Maria Anna, gift med kejsar Ferdinand III. Linjen utslocknade på svärdssidan med Filip IV:s son Karl II (död 1700), men fortlevde på kvinnosidan genom Karls halvsystrar Maria Teresia, gift med Ludvig XIV av Frankrike, och Margareta Teresia, gift med kejsar Leopold I. Den österrikiska linjen Den österrikiska linjen grundlades av Ferdinand I (död 1564), vilken 1521 erhöll av sin bror Karl V ärkehertigdömet Österrike och 1526 blev kung i Böhmen och Ungern samt 1558 romersk kejsare. Efter hans död tillföll kejsarvärdigheten och större delen av de österrikiska arvländerna hans äldste son, Maximilian II (1564–76), medan de yngre sönerna, Ferdinand (död 1595) och Karl (död 1590), erhöll endast Tyrolen och Steiermark. Denna delning ägde dock ej länge orubbat bestånd, för Ferdinand dog utan lagliga bröstarvingar, och den kejserliga linjen utslocknade med Maximilians söner, kejsar Rudolf II (1576–1612), kejsar Mattias (1612–19), Maximilian av Tyrolen (död 1618) och Albrekt, ståthållare i Spanska Nederländerna (död 1621). De österrikiska arvländerna samt Böhmens och Ungerns kronor övergick då till Karls son, Ferdinand II av Steiermark (1619–37). Han överlät Tyrolen till sin bror, Leopold V (död 1632), 1625, men efter dennes yngste sons död, 1665, återföll landet till kejsarhuset. Sedermera har inte någon delning förekommit. Ferdinand II efterträddes av sin son Ferdinand III (1637–57) och denne av sin son Leopold I (1657–1705). Leopolds söner, Josef I (1705–11) och Karl VI (1711–40), blev bägge kejsare. Med den sistnämnde utslocknade habsburgska huset på svärdssidan (1740). Hans dotter Maria Teresia tog de österrikiska länderna, Böhmen och Ungern i arv. Efter hennes död, 1780, övergick de till det lothringsk-österrikiska huset, även kallat Habsburg-Lothringen. Den Habsburgska ätten utslocknar Ätten Habsburg utslocknade å svärdssidan med kejsar Karl VIs död år 1740, men fortlever på spinnsidan med sin förgrening Huset Habsburg-Lothringen. Utdrag ur huset Habsburgs släkttavla Otto II av Habsburg (död 1111), lantgreve av Övre Elsass Werner II av Habsburg Albrecht III av Habsburg Rudolf II av Habsburg (död 1249), stamfar för laufenburgska linjen (hans ättlingar var grevar av Laufenburg till 1415). Albrecht IV av Habsburg (död 1239 eller 1240), stamfar för habsburgska linjen Rudolf IV, Rudolf I som tysk kung Rudolf II av Schwaben Johann Parricida, hertig av Steiermark och Österrike Albrekt I av Tyskland Rudolf I av Böhmen, böhmisk kung Fredrik III (tysk kung) Albrekt II, hertig av Österrike Albrekt III, hertig av Österrike Albrekt IV av Österrike Albrekt II av Tyskland Ladislaus V av Ungern, ungersk kung Leopold III, hertig av Österrike Ernst, hertig av Österrike Fredrik III (tysk-romersk kejsare) Maximilian I (tysk-romersk kejsare) Filip I av Kastilien Karl V (tysk-romersk kejsare) Filip II av Spanien Filip III av Spanien Filip IV av Spanien Karl II av Spanien (död 1700; dennes frånfälle utlöste spanska tronföljdskriget) Ferdinand I (tysk-romersk kejsare) Maximilian II (tysk-romersk kejsare) Rudolf II, tysk-romersk kejsare Mattias (tysk-romersk kejsare) Ferdinand av Tyrolen Karl II av Inre Österrike Leopold V av Tyrolen – hans gren dog ut på svärdssidan 1665 Ferdinand II (tysk-romersk kejsare) Ferdinand III (tysk-romersk kejsare) Ferdinand IV av Ungern och Böhmen Leopold I (tysk-romersk kejsare) Josef I (tysk-romersk kejsare) Karl VI (tysk-romersk kejsare) Maria Teresia av Österrike gift med Frans av Lothringen. Från dessa två börjar huset Habsburg-Lothringen. Drottningar av Sverige Elisabet, drottninggemål 1520 till kung Kristian II i ätten Oldenburg, även dansk och norsk drottning, född kejserlig prinsessa av Österrike, kallad Isabella Anna, drottninggemål 1592 till kung Sigismund i ätten Vasa, även polsk drottning, född kejserlig prinsessa av Österrike Några andra kända Habsburgare Rudolf IV av Österrike Maximilian I (tysk-romersk kejsare) Karl V (tysk-romersk kejsare) Karl II av Spanien Marie-Antoinette Franz Ferdinand av Österrike Otto von Habsburg Karl Habsburg-Lothringen Walburga Habsburg Douglas Se även Habsburgska monarkin Huset Habsburg-Lothringen Habsburg-Este Lista över Spaniens statsöverhuvuden Lista över Österrikes statsöverhuvuden Lista över Ungerns statsöverhuvuden Lista över Böhmens regenter Lista över Toscanas regenter Tysk-romerska kejsare Nederländernas historia Belgiens historia Burgund Böhmen Mähren Istrien Franche-Comté Freiburg Henrik II av Frankrike Notre-Dame de Strasbourg Källor Externa länkar Nationalencyklopedin, sökning: Habsburg Tysk-romerska riket Spaniens kungahus Europeiska detroniserade furstehus Österrikes regenter !


text: Hagenbecks djurpark (på tyska Tierpark Hagenbeck) är en djurpark i Hamburg. Hagenbecks djurpark har kommit att bilda skola genom att de första så kallade frianläggningarna användes. Historia Hagenbecks djurpark grundades 11 mars 1874 på före detta Neue Pferdemarkt i Stellingen. Carl Hagenbeck och hans far Gottfried Claes Carl Hagenbeck hade både bedrivit internationell handel med djur och visat djur på olika sätt sedan 1848. 5 maj 1907 öppnades den djurpark som finns än idag i Stellingen. Den konkurrerade då med Zoologiska trädgården som existerade fram till 1930. Den nya djurparken kom att bilda skola genom att de första så kallade frianläggningarna användes. År 1911 porträtterade Lovis Corinth Carl Hagenbeck tillsammans med valrossen Pallas, en målning som idag är en del av Hamburgs konsthalls samlingar. Hagenbecks djurpark nämns i Evert Taubes visa "Möte i monsunen". Bilder Externa länkar Artikel om Hagenbecks djurpark och dess historia på elephant.se Djurparker i Tyskland Byggnader och anläggningar i Hamburg Kultur i Hamburg


text: Herkules, Hercules eller Hércules kan syfta på: Herkules – en häst i den svenska TV-serien Albert & Herbert Herkules (film) – amerikansk animerad film från 1997, originaltitel Hercules Hercules: The Thracian Wars – amerikansk film från 2014 AB Hercules – ett tegelbruk i Skåne Herkules (sång) – en Hoola Bandoola Band-låt från 1972 Herkules (TV-serie) – en amerikansk animerad TV-serie 1998–1999, originaltitel Hercules Herkulesbrunnen – en brunn av Adriaen de Vries i Augsburg i Tyskland Herkulesfontänen – en fontän formgiven av Nicodemus Tessin d.y., och med skulpturer av huvudsakligen Adriaen de Vries, i Drottningholms slottspark Herkulestornet – ett antikt romerskt fyrtorn i Galicien, Spanien Herkulesarbete – ett arbete som kräver stora ansträngningar Hercules (dikt) – en dikt av Georg Stiernhielm Hercules (fartyg) – ett linjeskepp i svenska flottan på 1600-talet Hercules (företag) – en tysk lastbilstillverkare 1908-1928, 1932-1933 Hercules hydraulmotor – en hydraulmotor från Integrated Drives Sweden AB i Örnsköldsvik Hercules (romersk mytologi) – i romersk mytologi motsvarigheten till hjälten Herakles i grekernas mytologi Hercules (äventyrsserie) – amerikansk äventyrsserie 1995–1999 de Havilland Hercules – ett brittiskt transport- och passagerarflygplan tillverkat av de Havilland 1926 Hughes H-4 Hercules – världens största sjöflygplan byggt helt i trä Lockheed C-130 Hercules – ett fyrmotorigt transportflygplan med turbopropmotorer Hércules CF – en spansk fotbollsklubb från Alicante Herkules Jonssons storverk – en julkalender på Sveriges Television Astronomi Herkules (stjärnbild) – en stjärnbild på norra stjärnhimlen Hercules (månkrater) – en krater på månen Geografi Hercules, Kalifornien, ort i USA Hércules, Mexiko, ort i Coahuila, Mexiko Personer Herkules I av Monaco (1562–1604), monark i Monaco Herkules II av Este (1508–1559), monark i Modena Hercules Seghers (~1589–~1638), en holländsk målare och konsttryckare Se även Herkules i strid med draken – flera Herakles – en hjälte i grekisk mytologi


text: För andra betydelser av Halland och Hallands län, se Halland (olika betydelser). Hallands län är ett västsvenskt kustlän i Götaland, med gränser till Västra Götalands län, Kronobergs län, Jönköpings län och Skåne län. Residensstad är Halmstad. Hallands läns valkrets utgör valkrets vid riksdagsval i Sverige. Historia Provinsen Halland blev svensk på 30 år i samband med freden i Brömsebro 1645. Från freden i Roskilde 1658 blev Halland varaktigt svenskt. Till en början styrdes den nya provinsen av en guvernör. 1658 utnämndes den första landshövdingen, enligt 1634 års regeringsform. 1683 infördes svensk lag. 1676 las länet under styrning av Skånska generalguvernementet, men bröts ut ur den 1693. Länet består fortfarande till största delen av landskapet Halland. Till och med 1970 var länets och landskapets gränser identiska. Den "inbuktning" som idag urskiljer länsgränsen från landskapsgränsen består av huvuddelen av Hylte kommun som tillfördes från Småland (Jönköpings län). År 1971 tillfördes församlingarna Grimmared, Gunnarsjö, Karl Gustav och Kungsäter från dåvarande Älvsborgs län (Västergötland) (ingår i Varbergs kommun) samt Älvsered, likaså från Älvsborgs län (ingår i Falkenbergs kommun). Samtidigt överfördes Lindome till dåvarande Göteborgs och Bohus län (ingår i Mölndals kommun, Västra Götalands län) och Östra Karup till dåvarande Kristianstads län (ingår i Båstads kommun, Skåne län). År 1974 tillfördes församlingarna Femsjö, Färgaryd, Jälluntofta, Långaryd och Södra Unnaryd i landskapet Småland från Jönköpings län. Dessa bildar tillsammans med Drängsereds, Kinnareds och Torups församlingar Hylte kommun som är länets enda inlandskommun. Geografi Större delen av landskapet Halland samt delar av Västergötland och Småland ingår i detta län. Större delen av befolkningen bor i kustområdet, som till största delen är jordbruksbygd, medan inlandet är skogsbygd. Norra delen fungerar i allt större utsträckning som förortsområde till Göteborg. Detta gäller framförallt Kungsbacka kommun, men även vissa delar av Varbergs kommun. Styre och politik Politik Politiska majoriteter i Hallands län Ekonomi och infrastruktur Näringsliv Energi och råvaror Halland förbrukade 2004 omkring 14 500 GWh. Industrin använde 48 % av energin, 30 % gick till bostäder, lokaler och jordbruket, medan 22 % användes av transportsektorn. I länet produceras omkring 1 200 GWh elenergi från vattenkraft, vindkraft, kraftvärmeverk och industriell mottryckskraft. Dessutom produceras cirka 25 000 GWh el från kärnkraft, i Ringhals kärnkraftverk i Varbergs kommun. Omkring 700 GWh fjärrvärme produceras i länet. Biogasproduktionen är på 39 GWh, det finns 16 500 m2 solvärmeanläggningar som ger 5 GWh. Infrastruktur Transporter E6/E20 utgör länets trafikstomme, motorvägen löper genom länet vid kusten från Skåne upp mot Göteborg. Västkustbanan går genom länet. Den är utbyggd till dubbelspår utom sträckan genom Varberg. Där byggs nu en ny sträckning inklusive tunnel, byggstart skedde 2019. Norr om Falkenberg på sträckan som löper längs med motorväg E6/E20 sattes i juli 1993 svenskt hastighetsrekord på järnväg med 273 km/h. Stationerna ligger i centrum av Kungsbacka, Varberg och Halmstad, men utanför Falkenberg och Laholm. Västkustbanan trafikeras av Öresundståg och SJ. Från Varberg går Viskadalsbanan mot Borås (där trafiken bedrivs av Västtrafik) och från Halmstad finns tåg mot Nässjö (vilka körs av JLT) Kollektivtrafiken med buss hanteras av Hallandstrafiken, dock inte i Kungsbacka kommun där Västtrafik ansvarar för busstrafiken. Länets enda flygplats är Halmstads flygplats. Strax utanför länet finns Göteborg-Landvetter flygplats och Ängelholms flygplats. För utrikesresor från Halland används även ofta Köpenhamns flygplats. Utbildning och forskning Högskolan i Halmstad, som startade i början av 1970-talet, har 7 000 studerande. Högskolefilialen i Varberg, Campus Varberg, har efter utbyggnad 2008 plats för cirka 1 500 studerande. Befolkning Demografi Tätorter De största tätorterna i länet enligt SCB: Residensstaden är i fet stil Befolkningsutveckling Befolkningsökningen i länet har varit betydande, från knappt 200 000 till nära 315 000 under de senaste 50 åren. Kultur Traditioner Kultursymboler och viktiga personligheter Länsvapnet Blasonering: I blått fält ett upprest lejon av silver med röd beväring, därest dylik skall komma till användning. Länsstyrelsen använde Hallands landskapsvapen eftersom de båda enheterna geografiskt överensstämde, och detta bruk stadfästes 1941. Att sedan 1970-talet mindre delar av Västergötland och Småland tillhör länet har inte föranlett någon ändring. Det registrerades i Patent- och registreringsverket 1974. Se även Lista över landshövdingar i Hallands län Lista över naturreservat i Hallands län Lista över sekundära länsvägar i Hallands län Lista över byggnadsminnen i Hallands län Västnytt - Regionalnyheter Referenser Noter Externa länkar Länsstyrelsen Halland Regionfakta.com - Fakta och perspektiv om Hallands län Sveriges län


text: Ett hus är en permanent byggnad med rum, avsedd att ge skydd mot omvärlden, mot exempelvis klimatpåverkan, buller, rovdjur eller objudna besök. I ett hus sker olika mänskliga verksamheter. Med hus avses vanligen bostadshus avsedd som bostad, residens eller hem. Även byggnader avsedda för vård (sjukhus), som arbetsplats (kontorshus, affärshus), som bilparkering (parkeringshus) eller för viss industriell verksamhet (industrihus) kallas hus. Under gudshus förstår man en gudstjänstlokal eller kyrka och ett rådhus användes för såväl stadens förvaltning som för rådhusrätten. I ett skolhus bedrivs undervisning och utbildning. Även bodar kan i många fall kallas hus i modernt språkbruk. Termen inkluderar många olika sorters bostäder, från rudimentära hyddor av nomader till individuella skapelser avsedda för mänsklig verksamhet. I en annan tolkning skall dock varken tillfälliga hyddor eller tält räknas som hus. Etnologer skiljer mellan hus och hydda och reserverar begreppet hus för en konstruktion där tak och väggar är klart urskiljbara, en hydda däremot är ett vägglöst hus. En bro eller en tunnel är ett byggnadsverk, men de är inte hus eftersom de inte är avsedda att hysa mänsklig verksamhet. Ett hus kan se ut på många olika sätt beroende på kulturell plats, tradition, tillgängligt material och vilken uppgift huset skall fylla. Olika konstriktningar inom arkitekturen har påverkat husens gestaltning och ett hus kan därför vara en spegelbild av sin tid och kultur. Vi förstår under hus allt från en enkel stuga på landet till tät höghusbebyggelse i moderna städer. Husbyggnad är omgärdad av en mängd bestämmelser och talrika, ofta specialiserade yrkesgrupper sysselsätter sig enbart med planering och byggnad av hus. Etymologi Svenska ordet hus ("Haus" på tyska, "house" på engelska) betyder ursprungligen "omsluta" och har sina rötter i urindoeuropeiskan *kû/*[s]keu som betyder "skydd" och "omsluta". Det svenska ordet hus var under forntiden en synonym till hall eller stor högsätesbyggnad. Under medeltiden fick det betydelsen slott eller befäst plats; konungens "hus" var konungens "slott"; samma betydelse har ordet i en mängd sammansättningar som Bagahus el. Bohus, Tavastehus, Lödöse (isländska: Hlioðhus, eg. ljudhus, dånande fäste), Husaby, Husby, Malmöhus, Glimmingehus, Brahehus med flera. Ännu på 1600- och 1700-talet betecknade ordet hus i första hand säteribyggnader. Det ord som betecknade bostadshus i största allmänhet var stuga. Ordet bod betecknade uthusbyggnader som inte var avsedda som bostäder. Definition Enligt svenska "Tekniska nomenklaturcentralen" betyder hus en byggnad som innehåller ett eller flera utrymmen avgränsade av golv, väggar och tak och som väsentligen är belägen ovan mark, i huvudsak avsedd för bostäder eller lokaler. Historia Människans äldsta hyddor har lämnat väldigt få spår. I Afrika har man påträffat spår av vad som tros vara vindskydd som är ungefär gamla. I Ukraina och Ryssland har man påträffat spår av cirkelformade inhägnader av mammutben innanför vilka man ägnat sig åt stenredskapstillverkning. Arkeologer är osäkra på om alla dessa varit hyddor, men i Mezhirich återfann man 35 mammutbetar placerade korsvis över konstruktionen, som man misstänker kan ha utgjort stag för att bära upp djurhudar som täckt konstruktionen. De förmodade hyddorna är 35– gamla. Med jordbrukets ankomst och en mer varaktig bosättning på samma plats började de första egentliga bostadshusen att byggas för ungefär 12 000 till sedan. I Norden uppfördes hus redan under bronsåldern. Tidiga hus bestod av tak och väggar, golvet utgjordes av den tilljämnade marken. Fönster fanns inte och ingången till huset hade oftast ingen dörr utan en öppning som kunde stängas på kvällen eller vid dåligt väder. Taket tätades med exempelvis halm och bars upp av inre stolpar och takåsar. Stolparna vilade på platta stenar som fungerade som fundament eller grävdes ner i så kallade stolphål. Ordet ”vägg” är nordiskt och gotiskt med grundbetydelsen flätverk. Troligen skapades tidiga väggar av flätade vidjor som tätades med lera (jämför tyska ”Wand” som kommer från vinda, fläta). Sådana tidiga hus har arkeologer rekonstruerat i exempelvis Birka. På Island användes fortfarande på 1300-talet torv som byggnadsmaterial för husets väggar, exempelvis torvhusen vid Skógar. Nästa stag i utvecklingen var att skapa ett skyddande hus för gårdens djur av den numera bofasta bondefamiljen. Stallet, till en början hopbyggt med bostadshuset, torde vara ett av husets första speciellt anpassade uppgifter utöver att vara skydd för människan. Specialisering Att bo med sina djur under samma tak är fortfarande mycket vanligt i vida delar av världen. Av hygieniska skäl var det dock bättre att separera bostadshus och fähus. Det bofasta bondelivet kvävde fler specialanpassade hus, till exempel för förvaring av människornas och djurens matförråd (se visthusbod). För att skydda det livsviktiga matförrådet mot markfukt och/eller skadedjur ställde man huset på stolpar (härbre eller hórreo på många andra språk). Eftersom gårdarna i princip var självförsörjande, krävdes även uthus för gårdens redskap och en verkstad för att tillverka eller reparera redskap i (se ekonomibyggnad). Brandfaran krävde att eldfarlig verksamhet förlades i separata hus, exempelvis i en bakstuga, ett rökeri eller en husbehovssmedja. För rengöring av tvätt byggdes en tvättstuga och för avkoppling ett lusthus. Flera gårdar bildade en by, som krävde gemensamma lokaler till exempel en gudstjänstlokal, ett skolhus, ett folkets hus eller ett rådhus. Att vårda sjuka människor krävde också särskilda hus, en tidig form av sjukhus och ålderdomshem var helgeandshus. Som tillfälligt härbärge för resande på landsvägarna skapades värdshus. I moderna samhällen finns en lång rad specialanpassade hus. Utöver flerbostadshus kan nämnas bland annat kulturhus, varuhus, sjukhus, badhus och parkeringshus, men även hotell, fängelse, palats, museum, moské eller teater är hus. Moderna hus är tekniskt sammansatta enheter. Utöver grundförutsättningen att vara ett klimatskydd måste ett nybyggt hus uppfylla en lång rad krav, bland annat brandsäkerhet, hygien, bullerskydd, god energiekonomi, mekanisk stabilitet och gott andrahandsvärde. Många, ofta specialiserade, yrkesgrupper sysselsätter sig enbart med planering och byggnad av hus. Husbyggnad är omgärdad av en mängd bestämmelser som prövas i ett bygglov. En ny trend är så kallade intelligenta hus (andra namn är "smart home", "smart livning", "eHome") som med hjälp av lämplig teknik sköter vissa grundfunktioner i byggnaden själv (automatiskt) eller gör det möjligt för husägaren att fjärrstyra en del funktioner via exempelvis mobiltelefonen. Som exempel på sådana funktioner kan här nämnas styrning av uppvärmningen, ljusreglering inne och ute, styrning av larmanläggningen, styrning av hushållsapparater och styrning av multimediaapparater. Hustyper De vanliga förekommande benämningar på olika hustyper hänför sig i regel till vissa för husen karakteristiska egenskaper. Benämningarna växlar ofta i olika delar av Sverige och andra eller flera indelningsgrunder är därför tänkbara. I svenska Fastighetsnomenklaturen (utgiven i Stockholm) görs exempelvis följande indelning efter sju kriterier: Byggmaterial och stomme (stenhus, trähus, betonghus, elementhus) Antal våningar Under fem till sju låghus över höghus Husbredd (smalhus, tjockhus) Läge (gathus, gårdshus, hörnhus, ändhus) Allmän utformning (atriumhus, loftgångshus, radhus, parhus, punkthus, småhus, terrasshus, villa) Användningssätt (allmän byggnad, bostadsbyggnad, fritidshus, byggnad för rörelse, byggnad för ideella ändamål) Avsedd varaktighet (tillfällig byggnad, permanent byggnad) Höjd Ökad befolkning har tvingat husbyggandet till nya utmaningar. Under 1700–1800-talet byggdes världens högsta byggnader i Europa. Ett omfattande bostadsbehov i storstäderna förorsakat av bland annat den industriella revolutionen i slutet av 1800-talet krävde att man byggde på höjden. Nya tekniska landvinningar som armerad betong och stålkonstruktioner, och även uppfinningen av hissen, möjliggjorde högre hus än tidigare. Sedan mitten av 1800-talet fram till mitten av 1980-talet byggdes de största skyskraporna i USA. Under 2000-talet har världens högsta hus i huvudsak byggts i Asien och Mellanöstern. Det högsta huset år 2010 är Burj Khalifa i Förenade Arabemiraten med en höjd av 828 meter. Beroende på husets höjd kan det kategoriseras generellt: Låghus Lägre än 5 våningar. Höghus Flertal våningar över mark, vanligen lägst sex. Skyskrapa Reser sig märkbart över omgivningen, som ger en uppfattning om att byggnaden skrapar vid skyn (eng. skyscraper). Superhöga hus (eng. super-tall towers) hus som är högre än 300 meter. Definitionen superhöga hus har tillkommit på senare år då arkitekter inte finner att begreppet skyskrapa är tillräckligt för hus som konstruerats under de senare decennierna, som Burj Khalifa och Taipei 101. Vanliga hustyper avsedda som bostad I alfabetisk ordning. Flerbostadshus Fritidshus Höghus Kedjehus Parhus Punkthus Radhus Småhus Stjärnhus Terrasshus Villa Vanliga specialanpassade hus I alfabetisk ordning. Folkets hus Gudstjänstlokal Kulturhus Lusthus Parkeringshus Rådhus Sjukhus Skolhus Varuhus Värdshus Se även Arkitektur Byggteknik Stadsplanering Lista över byggnadstyper Referenser Kommentarer Källaren var sex fot djup. En fot motsvarar ungefär 30 centimeter. Noter Byggnadstyper Bostad Wikipedia:Basartiklar


text: En hemdator är en dator man kan ha hemma och är skapta på ett så enkelt och smidigt sätt att alla kan använda den. Begreppet hör framför allt hemma på 1980-talet, då små datorer, "mikrodatorer" (namnet syftar dels på mikroprocessorn de innehöll, dels på storleken i förhållande till mini- och stordatorerna), de flesta främst för hobbyanvändning, började bli vanliga. Tidiga mikrodatorer för hobbybruk, såsom Altair 8800 från 1974, levererades i form av en byggsats, och Commodore PET, Apple II och ABC 80 var i slutet av 1970-talet persondatorer med specialanpassade skärmar och avancerade bussar för anslutning av annan elektronik, medan termen hemdator syftar främst på datorer avsedda också för mindre tekniskt lagda användare. När denna beteckning dök upp runt 1982 betecknade den datorer utan skärm och kringutrustning som kunde anslutas till en vanlig TV. Under 1990-talet togs hemdatorns roll över av skrivbordsdatorn. En hemdator i början av 1980-talet hade i allmänhet några kilobyte ledigt minne för användarprogram (ZX80 hade ABC 80 arbetsminne), med möjlighet att expandera till några tiotal kilobyte, och en kassettbandspelare eller en diskettstation (den senare eventuellt ett dyrt tillval) som sekundärminne. Många modeller använde en TV som skärm. Många hemdatorer kunde kopplas till skrivare och modem. I datorns ROM fanns i allmänhet en BASIC-tolk. Många av datorerna hade plats för en insticksmodul för utvidgningar eller programvara. Tangentbordet var integrerat i datorlådan. Lista över hemdatorer och deras introduktionsår 1977 Apple II (persondator) 1977 Commodore PET (persondator) 1978 ABC 80 (persondator) 1979 Atari 800 1980 TRS-80 (persondator) 1980 ZX80 1981 ZX81 1981 VIC 20 1981 TI 99/4 1981 IBM PC 1982 BBC Micro 1982 Sord M5 1982 Lambda 1982 Dragon 32 1982 ZX Spectrum 1982 Commodore 64 1983 Oric-1 1983 MSX 1983 Jupiter ACE 1983 Spectravideo 1983 Atari 600XL, Atari 800XL 1984 Macintosh 1984 Sinclair QL 1985 Atari ST 1985 Amiga 1000 1992 Atari Falcon Se även Hemautomation Externa länkar http://www.old-computers.com/museum/ http://www.zock.com/8-Bit/Main.HTML 8-bit Nirvana Referenser


text: Elof Gösta Harry "Hagge" Geigert, före 1945 Johansson, född 30 juni 1925 i Lerdal, Dalsland, död 14 februari 2000 i Göteborg, var en svensk revyförfattare, teaterdirektör, tv-underhållare, författare, journalist och debattör. Biografi Tidiga år Hagge Geigert började som journalist på tidningen Bohusläningen i Uddevalla, och det var här som han 1945 tog sig pseudonymen Hagge. Det var i Uddevalla som han inledde sin karriär som framgångsrik revyförfattare. 1955 gjorde han sin första revy, Stan kring Thordén. Geigert lyckades locka stora stjärnor som Git Gay, Nils Poppe och Brita Borg till Folkets Hus i Uddevalla. Han upptäckte också nya stjärnskott som Lill Lindfors, Anita Lindblom och Laila Westersund, vilka inledde sin artistkarriär hos Geigert. Under många somrar var han konferencier för trivselkvällarna i Kungsträdgården i Stockholm, där han presenterade många av tidens största artister. Hans första göteborgska satsning var en kabaré på Lorensberg 1962, tre år innan han tog Lisebergsteatern i besittning. Lisebergsteatern och kamper Åren 1965–1997 var han teaterchef för Lisebergsteatern i Göteborg där Hagges revy blev en årlig tradition. Geigert var en satiriker, hans texter var vassa och kvicka. Trots sin uppkäftighet blev han folkkär men också missaktad i vissa kretsar. Han tog tidigt ställning mot nazism och främlingsfientlighet, ett engagemang som grundlades när han efter andra världskriget hjälpte till att ta emot överlevande från förintelselägren. I början av 1950-talet arbetade Geigert som ombudsman i Folkpartiets ungdomsförbund (FPU). Han var under hela sitt liv också en varm anhängare av staten Israel. Han mordhotades åtskilliga gånger under sitt liv, bland annat av Anders Klarström som senare blev Sverigedemokraternas förste partiledare. Under 1970-talet blev han utfrusen av den tidens teaterelit som ansåg att Geigerts underhållning var ytlig. Sin sista stora kamp förde han mot tobaksbolagen. Han var själv sjuk i lungemfysem och tog strid på tidningarnas debattsidor mot rökning. TV-karriär Som tv-man gjorde Geigert flera underhållningsprogram. Redan 1958 ledde han Måndagsposten. Samma år svarade han för underhållningen under ATP-valvakan då han lyckades sammanföra Tage Erlander och Karl Gerhard. År 1975 kom tv-serien Gäst hos Hagge som blev en långkörare med miljonpublik. Bland hans många gäster kan nämnas Georg Rydeberg, Sven Stolpe, Lill-Babs, Sten Broman, Ingvar Carlsson, Olof Palme, Sigge Fürst, Christina Schollin, Anita Ekberg, Anni-Frid Lyngstad, Birgit Nilsson, Kikki Danielsson och Agnetha Fältskog. Krönikor Under många år var Hagge Geigert krönikör i Göteborgs-Posten; flera av hans kåserier finns återutgivna i boken Hagge på hugget som utkom 1990. Hagges fredspris Geigert instiftade 1994 "Hagge Geigerts fredspris" där pengar delas ut till personer och organisationer som uträttat något konkret i kampen mot främlingsfientlighet och rasism. Några av mottagarna är: 1994 – Flatåsskolan och Brunnsboskolan i Göteborg samt ungdomsteatern "Barn i krig" 1995 – Janina Nilsson, för hennes hjälpverksamhet för mindre bemedlade i Polen samt sina ständiga resor i skolorna i Sverige där hon berättat om de fasansfulla krigsåren. 1998 – Smyrnakyrkans ungdomar i Göteborg för sin mångkulturella verksamhet där flera invandrargrupper deltar, och för sitt gränsöverskridande arbete i invandrartäta förorter. 1999 – Internationella barnbyar 2000 – Artister för livet (tidigare Lirare mot våld) Privatliv Hagge Geigert var son till nämndeman Ivan Johansson och Boletta Johansson, född Paulsdotter. Han var gift första gången 1958–1984 med Kerstin Wahlqvist, dotter till fabrikör David Wahlqvist och Clara Wahlqvist, född Andersson. Han gifte sig andra gången 4 juli 1989 med sjuksköterskan Inger Nyström (i hennes andra gifte), dotter till reparatör Gösta Nyström och Elisabeth Nyström, född Björksjö. Geigert bodde under många år på adressen Lilla Bergsgatan 3, en trappväg från Lilla Bergsgatan och upp till Nilssonsberg. Hagge Geigert avled år 2000 i sviterna efter lungsjukdomen KOL, detta efter att ha rökt ett paket cigaretter om dagen i nära 40 år. Han är begravd på Västra kyrkogården i Göteborg. Geigerts son Joakim Geigert arbetar också inom TV-branschen. Utmärkelser Hagge Geigert hedrades med många utmärkelser under sin karriär, inte minst för sitt hängivna arbete mot nazismen. År 2011 fick han Hagge Geigerts Trappor inom stadsdelen Annedal uppkallade efter sig. Bibliografi Se även Lista över spårvagnar i Göteborg Referenser Externa länkar Hagge Geigert på Öppet arkiv Födda 1925 Avlidna 2000 Svenska komiker Programledare i Sveriges Television Svenska revyförfattare Svenska teaterchefer Personer i Liberalerna och Folkpartiet Män Gravsatta på Västra kyrkogården i Göteborg Journalister från Göteborg Mottagare av Illis Quorum Författare från Göteborg Sommarvärdar 1986 Privatteaterchefernas pris


text: Rudolfmänniskan (Homo rudolfensis) är benämningen på en tidig art av släktet Homo vars främsta fynd är KNM ER 1470, varför den ibland också kallades 1470-människan. Relationen mellan Homo rudolfensis och den samtida Homo habilis är oklar och omstridd. Den 8 augusti 2012 presenterades nya fossila fynd som förmodligen kommer från Rudolfmänniskan. Fynd av fossiler Det första fyndet hittades av Richard Leakey i Koobi Fora vid Turkanasjön i Kenya. Sjön hette tidigare Lake Rudolf, vilket har gett Rudolfmänniskan dess namn. Man beräknar åldern på fynden till mellan 1,8 och 2,5 miljoner år. Huruvida särdragen hos den fossila KNM-ER 1470 var karakteristiska för hela artens population eller bara ett speciellt karakteristiskt uttryck inom en varierande art kunde inte klargöras till en början. Genom att studera överkäken KNM-ER 62000 och den delvis bevarade underkäken KNM-ER 60000 med vissa bevarade tänder, som publicerades 2012 visades att flera mycket liknande individer existerade vilket stärker hypotesen om en egen art. Ytterligare fynd som tillskrivs Homo rudolfensis gjordes i omedelbar närhet av typfossilen (underkäken KNM-ER 1802) samt i Etiopien i Omo-området och Malawi. I Malawi fann den tyska paleoantropologen Friedemann Schrenk underkäken UR 501 1991. Denna käke har en ålder av 2,4-2,5 miljoner år enligt dateringar. Baserat på denna datering kan Homo rudolfensis tolkas som en av de äldsta representanterna för släktet homo. Uraha Hill, den paleoantropologiska fyndplatsen som ligger i norra Malawi, dateras till 2,4 miljoner år enligt Encyclopedia Britannica. Käken har likheter med exemplar som daterar sig till mellan 1,9 och 1,8 miljoner år från Koobi Fora i Kenya. Uraha Hill-fossilet är ett av de äldsta av släktet Homo, och det ligger i det geografiska gapet mellan platser i Öst- och Sydafrika. Det är det äldsta fossilet som tillskrivs H. rudolfensis, men exakt ålder är svår att fastställa. Vissa antropologer föredrar att inkludera alla exemplar som kallas H. rudolfensis i en kraftigt variabel art av storhjärniga homininer, med små kindtänder, som de likställer med H. habilis. Nya fynd upptäckta 2007 och 2009 presenterades den 8 augusti 2012. Fynden är från ett ansikte och två käkben och stärker hypotesen om Rudolfmänniskan som en separat underart. Det är ändå inte bevisat att så är fallet, eller om fynden bör klassificeras som Homo habilis. Kroppsstorlek och möjliga fynd av extremitetsben Kroppsstorleken hos H. rudolfensis och H. habilis uppskattas vara mindre än hos australopithecus. Detta baseras mest på det partiella skelettet av H. habilis med benämningen OH 62 som uppskattas ha haft en kroppslängd om 100–120 cm och vägt 20–37 kg. H. rudolfensis tros ha varit större än H. habilis men uppskattningar är svåra då fynd av extremitetsben som säkert kan anknytas saknas. KNM-ER 1470-skallen har använts för en uppskattning till 160 cm hos manliga h. rudolfensis och hos honor 150 cm. Fyndet KNM-ER 1472, ett lårben som kan anknytas till tre arter H Rudolfensis, H. habilis eller H. ergaster ger en kroppslängd på cirka 155 cm, medan överarmsbenet KNM-ER 1473 ger cirka 160 cm i kroppslängd. Fyndet av delar av benet KNM-ER 1481 ger en uppskattad längd av cirka 155 cm, bäckenet KNM-ER 3228 ger cirka 165 cm i kroppslängd och slutligen lårbenet KNM-ER 3728 som också kan vara från H. habilis eller P. boisei ger 153 cm. I allmänhet antas att alla homoarter före Homo ergaster har haft en mer uttalad könsdimorfism med hanar betydligt större än honor. Men den verkliga skillnaden i storlek inom arterna mellan könen är okänd. Rekonstruktioner av skallen 1973 rekonstruerade Richard Leakey skallen KNM-ER 1470 med ett platt ansikte och en hjärnvolym på 800 kubikcentimeter.1983 reviderade den amerikanska fysiske antropologen Ralph Holloway skallbasen i rekonstruktionen och räknade med en hjärnvolym på cirka 750 kubikcentimeter. Som jämförelse beräknas fynd av H. habilis ha omkring 600 kubikcentimeter, och H. ergaster 850 kubikcentimeter. Antropologen Timothy Bromage med kolleger reviderade ansiktet igen med 5 graders lutning dvs lätt prognatisk istället för helt rakt och satte näsbenet rakt under pannbenet. Han påstod att det var möjligt att uppskatta hjärnstorleken baserat på ansiktet.och räknade med bara 526 kubikcentimeter. Han menade att misstagen i Leakeys rekonstruktion berodde på en brist på forskning i de biologiska principerna för ansiktets anatomi vid denna tid. Ett platt ansikte överensstämde med hur man såg på den mänskliga utvecklingen på 1970-talet. Bromages rekonstruktion var felaktig enligt den amerikanske antropologen John D. Hawks eftersom skallen inte förändrades förutom att den vreds 5 grader utåt i ansiktet. Bromage med kollegor återkom till frågan 2008 med en reviderad skallrekonstruktion och hjärnvolym uppskattad till 700-750 kubikcentimeter. Anatomiska karaktärsdrag hos fossil av Rudolfmänniskan Fossil har klassificerats som H. rudolfensis på basis av stor skalle, platt ansiktsprofil och bredare ansikte, kindtänder med mera komplexa tandkronor och rötter och tjockare emalj jämfört med H. habilis. Tidiga Homoarter har vanligen större tänder jämfört med senare arter. Kindtänderna på KNM-ER 60000, ett käkben, är storleksmässigt små jämfört med tidiga homofossil med undantag för tredje molaren som är normalstor. Molarerna ökar i storlek bakåt i munnen. Tandraden hos KNM-ER 1470, KNM-ER 60000, och KNM-ER 62000 är rektangulär medan tandraden hos KNM-ER 1802 är U-formad, vilket indikerar att dessa två olika former i morfologin representerar olika arter eller möjligen stor variation hos H. rudolfensis käkar. I UR 501 från Uraha, Malawi är tandemaljens tjocklek samma som hos andra tidiga Homofynd, men emaljen i molarerna är nästan lika tjock som hos Paranthropus molarer (som har tjockast emalj bland hominiderna). En sådan variation i emaljtjockleken hos kindtänderna syns inte hos KNM-ER 1802, vilket kan förklaras av regionala skillnader i H. rudolfensis population. Levnadssätt H. rudolfensis kroppslängd är svår att uppskatta då extremitetsben som säkert kan knytas till arten saknas, men hjärnvolymen kan uppskattas till mellan 600 och 800 kubikcentimeter. De kraftigt byggda rudolfmänniskorna utvecklade ett starkt bett, för att kunna anpassa sig till miljön som ofta förändrades. Ett starkt bett var en förutsättning för att under torka kunna byta till hårdare födotyper. H. rudolfensis antas av vissa forskare ha utvecklat verktygskulturer för cirka 2,5 miljoner år sedan. Klimatet blev för cirka 2,5 miljoner år sedan kallare och torrare i Afrika. H. rudolfensis har inte direkt kunnat knytas till redskap. Större spetsar på molarerna hos H. rudolfensis och H. habilis jämfört med Australopithecus antyder att de två förstnämnda använde redskap för att sönderdela hård växtföda eller kött, annars hade tandspetsarna varit mer nedslitna. Trots detta visar käkens anpassningar för att processa mekaniskt utmanade föda att teknologiska hjälpmedel inte påverkade deras diet i någon större utsträckning. Stora koncentrationer av stenverktyg är kända från Koobi Fora. Men dessa ansamlingar är samtidiga med att H. ergaster utvecklades och H. ergaster är den troligaste tillverkaren, men det är inte definitivt visat vilken art de tillhör för H. rudolfensis, H. habilis, och P. boisei är också hittade i samma område, under samma tid. Det äldsta fossilet av Homo, LD 350-1, associeras med redskap av Oldowan-typ. Med skarpkantade stenar kunde de tidiga homo-arterna skära upp kadaver och kroppar och därmed utnyttja helt nya näringskällor. Referenser Förmänniskor Mänsklig evolution


text: Hermes Trismegistos är en sengrekisk benämning för den egyptiske guden Thot, som grekerna identifierade med sin egen gud Hermes. Hermes Trismegistos betraktades som allt mänskligt vetandes upphov, och gällde som författare av de Hermetiska skrifterna , en omfångsrik, senantik litteratur med astrologiskt, medicinskt, alkemistiskt, magiskt och i synnerhet religiöst-filosofiskt innehåll, röjande släktskap med gnosticismen. Av dessa skrifter, som spelade en avgörande roll i medeltidens mystik, är åtskilliga bevarade på grekiska, latin eller arabiska. Noter Källor Carlquist, Gunnar (red.) (1932). Svensk uppslagsbok. Malmö: Svensk Uppslagsbok AB:s förlag, band 12 s. 1144-45. Södergård, J. Peter, 2003. The hermetic piety of the mind. A semiotic and cognitive study of the discourse of Hermes Trismegistos. Avhandling Uppsala universitet Se även Hermetism Tabula Smaragdina Gudar i egyptisk mytologi Gudar i grekisk mytologi


text: Hermetism är en religiös-filosofisk lära som hävdar att dess rötter går tillbaka till senantikens helleniserade Egypten. Den går i grunden ut på att hela världsalltet stammar från en gudomlig singularitet från vilken verkligheten utgrenar sig i ett antal nivåer av successivt ökande diversifiering. Genom olika meditativa övningar kan människan uppväcka den gudomliga kärnan i sig själv och därmed ställa sig utanför reinkarnationskedjan. Hermetismens viktigaste texter är samlade i Corpus Hermeticum och handlar till största delen om rent filosofiska spörsmål. Förutom denna samling finns ett antal utdrag ur andra texter samlade av Johannes Stobaeus, en traktat med titeln Asclepius, ett par texter från den gnostiska samlingen som påträffades i Nag Hammadi, samt flera andra texter som kan karakteriseras som magiska, astrologiska, iatromatematiska och alkemiska. Under medeltiden var det bara den till latin översatta Asclepiustraktaten samt vissa alkemiska texter som överlevde och lästes i Västeuropa. De andra texterna bevarades i det bysantinska riket där de kommenterades av bland andra Michael Psellos den yngre. Den moderna hermetismen, som för att skilja den från den antika hermetismen brukar kallas hermeticism, grundades av renässanshumanisten Marsilio Ficino på 1400-talet e.Kr. Han hade upptäckt en samling manuskript skrivna av kristna platoniker något århundrade efter Kristus. Handskriften behandlade Hermes Trismegistos och Ficino kom att tro att han i Hermes hade upptäckt den första kunskapen (latin prisca sapientia), som sedan hade förmedlats genom Mose, Platon och en rad andra, inrättade i ett slags kunskapens stamtavla. Ficino tänkte sig att kunskapen degenererade och att han i och med återupptäckten av Hermes kunde lära sig den verkliga sanningen om världen. Se även Hermetism (litteratur) Tabula Smaragdina Referenser Externa länkar Den farliga hermetismen Sveriges Radio, 28 april 2017 Rörelser inom metafysik Religiösa trosriktningar, traditioner och rörelser Esoterism Mystik Ockultism


text: Hultaby slott är ruinerna efter en medeltida borg som låg på en utskjutande udde i Norrasjön i Näsby socken i Vetlanda kommun i Småland. Borgen var strategiskt placerad vid Emåns inlopp, man hade en vidsträckt utsikt över sjön och eventuella förbipasserande båtar. Anläggningen består av ett borghus, en inre och en yttre borggård samt ca 19 husgrunder. Den inre borggården omges av en 5 meter hög bröstvärnsmur som delvis är raserad och överväxt med gräs. I muren finns två öppningar, till den stora öppningen leder en yttre monumental stentrappa av skiffer. Trappan rekonstruerades i samband med utgrävningar år 1934–1935 då rester av den ursprungliga trappan hittades. Sex av husgrunderna är rester efter bostadshus i trä. De andra har en gång varit förrådshus och ladugårdslängor, även de byggda i trä. Genom fynd som hittades vid utgrävningarna 1934–35 har man kunnat datera borgen till år 1250–1350. Borgen tillhörde riksrådet och riddaren Erengisle Sunesson (Bååt) från senast 1353, då den först omtalas i skriftliga dokument, och fram till hans död 1392. Erengisle Sunesson författade ett flertal brev här och borgen torde ha varit hans huvudgård. Han var på sin tid en av Sveriges mäktigaste män. Borgen brändes förmodligen av Albrekt av Mecklenburgs fogde Henrik av Holstein under 1360-talet, då det förekom inbördes strider mellan de rivaliserande svenska kungarna Magnus Eriksson och Albrekt av Mecklenburg. Men några byggnader måste ha stått kvar då Erengisle Sunesson 1392 skrev sitt testament på "Hultaboda ö". Källor Externa länkar Hultaby slott på Vetlanda kommuns webbplats Borg- och slottsruiner i Småland Byggnader och anläggningar i Vetlanda kommun


text: Hilding Gunnar Oskar Linnqvist, född 20 april 1891 i Stockholm, död där 30 september 1984, var en svensk målare, tecknare, grafiker och professor. Biografi Hilding Linnqvist studerade vid Tekniska skolan (numera Konstfack) 1908–1910 och Konstakademien 1910–1912, innan övergav studierna för att tillsammans med konstnärskamraterna Axel Nilsson, Alf Munthe och Fritiof Schüldt bilda en oberoende studiegrupp. Gruppen debuterade tillsammans 1914, men Linnqvists egentliga genombrott kom på höstutställningen på Liljewalchs 1918. Hans fria sätt att arbeta inspirerades efter studietiden av Edvard Munch, Ernst Josephsons sjukdomskonst och av Carl Jonas Love Almqvists uppfattning att stilen bör underordnas och växa fram ur motivet som vi kan se av hans "Självporträtt" (1913; Göteborgs konstmuseum), utfört i snabba, lösa penseldrag. Vid samma tid experimenterade han med kubism och influerades av verk av André Lhote. År 1917 målade Linnqvist en muralmålning på Tekniska Högskolan i Stockholm och var medgrundare till en konstnärsgrupp tillsammans med Axel Nilsson, Fritiof Schüldt, Alf Munthe och Victor Axelsson, som var aktiva fram till 1923. Samma år, 1917, flyttade han in i sin första ateljé på Rörstrandsgatan. I norr låg Karlberg med den trolska och romantiska vyn över Karlbergs slott vid Klara sjö och han utförde 1917–1918 några fina lyriska och naiva Karlbergsbilder, till exempel Klara Sjö (Nationalmuseum), Utsikt över Karlberg I (Charles Nilssons samling), samt Utsikt över Karlbergs slott, Stockholm (privat ägo). Med enkla medel fångade Linnqvist den idylliska stämningen i stadens utkant genom att låna från både allmogemåleri- och kyrkomåleriet i äldre tid (till exempel Vädersolstavlan i Storkyrkan, Stockholm). Linnqvist räknas till naivisterna. Han har omnämnts som lyrisk naivist. Han hade förkärlek för utkantsmotiv och särskilt då den stockholmska förstaden. Linnqvist skildrade den frambrytande industrialiseringen där storstaden växer och mal sönder småstaden. Linnqvist målade periferin och provinsområdena kring Stockholm. På 1920-talet låg hans kombinerade ateljé och bostad vid Kornhamnstorg, där kunde han följa vad som skedde på kajerna vid Gamla stan och på Södermälarstrand. Från 1920 till 1923 reste han i Italien, England och Frankrike. Under 1928 målade han en muralmålning åt Stockholms stadsbibliotek, och åkte samma år till Spanien och Marocko. 1934 blev han medlem i Färg och Form, och reste 1937-1938 i Grekland. Under 30-talet blev Linnqvist starkt influerad av Cézanne: han gick från sin tidigare naivistiska stil, till förmån för dukar gjorda med bestämda, breda penseldrag. Ett stilmässigt arv som går att skåda i "Villaentré vid Gardasjön" (1968, Moderna museet). På 1940-talet blev ateljén på Bastugatan en oslagbar utsiktsplats för en konstnär som ville återge den imponerande vyn bort mot Kungsholmen och Norr Mälarstrand. Senare skapar bostaden i Gröndal nya utmaningar och vyer. Han var professor vid Konsthögskolan 1939–1941 och reste 1946–1947 till Egypten. År 1948 målade Linnqvist en fresk för Sofia kyrka i Stockholm, och designade dekoren för Wolfgang Amadeus Mozarts opera Trollflöjten som sattes upp på Kungliga Operan 1956. Under sena 50-talet och tidigt 60-tal samarbetade Linnqvist med Aubusson för att designa olika tapeter. Linnqvist var även involverad i den invändiga utsmyckningen av Villa Bonnier i Diplomatstaden. År 1982 grundade konstnären "Stiftelsen Hilding Linnqvist", som har ambulerat sin utställning i Sverige och ställde 1991 ut på Villa Reale i Milano. Stiftelsen är nu kontrollerad av svenska staten och deponerad hos Marabouparken. Linnqvist är representerad på Nationalmuseum, Moderna museet, Waldemarsudde, Norrköpings konstmuseum, Göteborgs konstmuseum, Malmö museum, Kalmar konstmuseum, museum i Tyskland och USA samt vid flera svenska konstmuseer i Sverige. Linnqvist ingick i konstnärsgruppen kring galleri Färg och Form. Teater Scenografi 1935 – Flickan i frack av Hjalmar Bergman, regi Per Lindberg och Karl Kinch, Vasateatern Priser och utmärkelser 1945 – Prins Eugen-medaljen 1983 – Svenska Akademiens stora pris Källor Ulf Linde, Hilding Linnqvist. Utställningskatalog, Moderna Museet; Göteborgs konstmuseum, Stockholm 1986–87. Noter Externa länkar Hilding Linnquist. Utställningsfotografier. Svenska målare under 1900-talet Svenska tecknare under 1900-talet Svenska grafiker under 1900-talet Professorer vid Kungliga Konsthögskolan Mottagare av Samfundet S:t Eriks plakett Mottagare av Prins Eugen-medaljen Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Representerade vid Moderna museet Konstnärer från Stockholm Gravsatta på Maria Magdalena kyrkogård Födda 1891 Avlidna 1984 Män


text: Carl Gustaf Hjalmar Mörner, född 7 maj 1794 i Stockholm, död 15 september 1837 i Paris, var en svensk greve, målare, tecknare och grafiker. Han var son till greve Gustaf Fredrik Mörner. Ogift. Biografi Mörner ägnade sig först åt militärbanan och deltog i slagen vid Grossbeeren, Dennewitz, Leipzig och Bornhöved. I likhet med många andra officerare vid samma tid ägnade han sig åt amatörmåleri, vilket en mängd skisser från ungdomens sällskapsliv och fälttåget i Tyskland vittnar. Senare övergick han på allvar till konsten och reste 1816 över Tyskland och Frankrike till Italien, där han stannade till 1828. Mörner försökte sig på större kompositioner med historiska eller folklivsmotiv i olja, men hade föga framgång med dessa. Till de mera kända målningarna inom denna genre hör Odins ankomst till Sverige på Rosendals slott. Sina största insatser gjorde han som tecknare och litograf. 1820 utgav han en serie romerska karnevalsbilder i konturetsning Il Carnevale di Roma, men övergick senare till litografin, som visade sig passa hans teckning bättre som Italienska kostymbilder (1825), Scénes populaires de Naples (tryckta i Neapel 1826, fransk upplaga 1828), Reseminnen från Frankrike, Tyskland och Italien (1829) samt Stockholmska scener (1830). Under en vistelse i London 1830-1836 utgav Mörner bland annat ett litografiskt album, Miscellaneous scetches of contrasts (1831). Ett planlagt arbete om fysionomier avbröts av konstnärens död i Paris. Hjalmar Mörner är även representerad i Nationalmuseum, Göteborgs konstmuseum, Malmö museum, Uppsala universitetsbibliotek, Lunds universitetsbibliotek, Linköpings stadsbibliotek, Litografiska museet, Östergötlands länsmuseum, Norrköpings konstmuseum, Kalmar konstmuseum samt Skoklosters slott och Örebro läns museum, Kungliga biblioteket, Nordiska museet, Kulturen, Sjöhistoriska museet, Sörmlands museum, Värmlands museum, Kalmar läns museum, Hallands konstmuseum och Postmuseum Verk Källor Noter Vidare läsning Svenska målare under 1800-talet Män Födda 1794 Avlidna 1837 SBH Konstnärer från Stockholm Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Uppsala universitetsbibliotek Svenska litografer under 1800-talet Svenska tecknare under 1800-talet Deltagare i slaget vid Grossbeeren Deltagare i slaget vid Leipzig Deltagare i slaget vid Dennewitz Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Gravsatta på Père-Lachaise Medlemmar av Götiska förbundet Svenska grevar Hjalmar


text: Hans (Hasse) Lindroth, född 4 september 1938 i Stockholm, död 3 maj 2022 i Stockholm, var en svensk målare och grafiker. Han är mest känd som grafiker och då som Stockholmsskildrare, men han har också skildrat både Paris och Venedig med sin säregna och personliga ton. Många av hans Stockholmsbilder, etsningar och torrnålar från de senaste femton åren, finns samlade i boken Stockholm nyligen, från år 1990. Hasse Lindroths målningar uppvisar också en mycket personlig ton. Nämnas bör hans serie målningar, med motiv från den nu nerlagda järnvägen, La Petite Ceinture, i Paris. Hasse Lindroth var en av konstnärerna som drev Nationalgalleriet. Utbildning Konstfack Kungliga Konsthögskolan. Representation Lindroth är representerad på: Nationalmuseum Stockholms stadsmuseum Bibliothèque nationale de France, Paris Moderna museet Kalmar konstmuseum Källor Svenska målare under 1900-talet Svenska grafiker under 1900-talet Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Moderna museet Konstnärer från Stockholm Födda 1938 Avlidna 2022 Män


text: Kjell Håkan Sundin, född 29 maj 1942 i Söderhamn, död 13 september 1996 i Stora Kopparbergs församling, Falun, var en svensk bandyspelare, och sedermera förbundskapten för Sveriges herrlandslag i bandy åren 1977-1985. År 2014 valdes han in vid Svensk Bandy Hall of Fame. År 1981 bröt Sverige den sovjetiska dominansen i världsbandyn och blev sensationellt världsmästare i bandy i Chabarovsk i Sovjetunionen. Förbundskapten för det framgångsrika laget var åren 1978-1985 Håkan Sundin som även tog VM-guld 1983. Håkan Sundin var en omtyckt förbundskapten, både av spelare, tränare, förbundsfolk och media. Det var han som banade vägen för att Sverige lyckades bryta Sovjetunionens dominans i världsbandyn. Det tog nästan ett kvartssekel och 12 VM-turneringar från 1957 och framåt innan Sverige efter exakt 24 år lyckades med den bedriften. Sundin ledde även, tillsammans med Janne Lindstedt, IK Brage i fotboll 1987. Håkan Sundin avled i nervsjukdomen ALS i september 1996. Hans son Henrik Sundin är assisterande tränare i Hammarby IF Bandyförening. Håkan Sundin har fått en cup för pojklag uppkallad efter sig. Den heter "Lilla allsvenskan - Håkan Sundins cup" och spelas varje år på Lugnets isstadion i Falun. Externa länkar Lilla Allsvenskan Noter Svenska bandyspelare Svenska bandytränare Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Män Födda 1942 Avlidna 1996 Svenska idrottare under 1900-talet Svenska idrottsledare under 1900-talet Personer från Falun


text: Håbo kommun är en kommun i Uppsala län. Centralort är Bålsta. Administrativ historik Håbo kommun bildades vid kommunreformen 1971 genom en ombildning av Håbo landskommun. Vid kommunreformen 1952 sammanslogs landskommunerna i den då bildade Håbo landskommun. Håbo kommuns geografiska område motsvarar socknarna: Häggeby, Kalmar, Skokloster, Yttergran och Övergran, alla i Håbo härad. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn. Kommunen ingick från bildandet till 2005 i Enköpings domsaga och kommunen ingår sedan 2005 i Uppsala domsaga. Vid två tillfällen har kommunen utrett ett länsbyte till Stockholms län, år 2009 och 2019, men någon politisk majoritet för ett länsbyte har aldrig funnits, enbart en majoritet för att utreda frågan. Kommunen ingår sedan 2010 i Förvaltningsområdet för finska. Kommunvapnet Blasonering: I rött ett stående lamm, hållande med högra frambenet en ginbalksvis ställd korsprydd stång med en femflikigt baner, allt av guld, baneret belagt med ett rött latinskt kors. Håbo härad hade i sitt häradssigill ett gudslamm med fana. När Håbo kommun ville använda motivet till sitt vapen 1976 var problemet att Järfälla kommuns vapen var väldigt likt. Genom olika färger och ställning hos lammet gjordes åtskillnaden större. Antalet flikar i baneret symboliserar de fem socknar som kommunen består av. Vapnet kunde registreras i PRV år 1978. Befolkningsutveckling Indelningar Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i Häggeby församling Kalmar-Yttergrans församling Skoklosters församling Övergrans församling Från 2016 indelas kommunen i följande distrikt, vilka motsvarar socknarna: Häggeby Kalmar Skokloster Yttergran Övergran Tätorter Det finns åtta tätorter i Håbo kommun. I tabellen presenteras tätorterna i storleksordning per den 31 december 2015. Centralorten är i fet stil. Infrastruktur Vägar Följande större vägar går genom kommunen: Europaväg E18 mellan Oslo och Stockholm i öst-västlig riktning. Väg 263 mellan Skolsta och Sigtuna i öst-västlig riktning norr om E18. Kollektivtrafik Mälarbanan går igenom kommunen och en järnvägsstation finns i Bålsta. SJ trafikerar stationen på linjen Stockholm-Västerås-Göteborg, och SL trafikerar stationen med pendeltåg till Stockholm och Nynäshamn. Bålsta har bussar till flera platser utanför kommunen, bl.a. Enköping och Örsundsbro. Bussarna körs av UL. Politik Kommunfullmäktige Kommunstyrelsen Mandatfördelning i Håbo kommun, valen 1970–2022 Näringsliv Näringslivet i Håbo kommun är relativt blygsamt i förhållande till folkmängden. Den största privata arbetsgivaren är Gyproc AB som i Bålsta har en fabrik för tillverkning av gipsskivor. Gyproc sysselsatte år 2008 138 personer i Bålsta. Den övervägande delen av den arbetande befolkningen pendlar ut från kommunen, framför allt till Storstockholm. Pendlingsnettot låg år 2008 på -4825 personer. Vänorter Nittedal – Norge Ingå - Finland Fredensborgs - Danmark Paide - Estland Sevärdheter Skoklosters slott är det enda slottet i Håbo och klassas bland de främsta barockslotten i landet. Åbergs Museum har en serie- och konstsamling samt en av världens främsta samlingar av Disney-föremål. Biskops Arnö Herrgård från 1729 på egen ö i Mälaren. Här finns en gotisk sal från 1300-talet. Folkhögskola och konferensanläggning. Lista över skulpturer i Håbo kommun Se även Lista över insjöar i Håbo kommun Naturreservat i Håbo kommun Lista över fornlämningar i Håbo kommun Personer med anknytning till Håbo kommun Referenser Externa länkar Håbo kommuns webbplats Håboportalen - inofficiell kommunportal Sveriges kommuner Finska förvaltningskommuner