text: Gnuheter är en svensk webbplats som numera samlar olika bloggar med inriktning på Linux, fri programvara, öppen källkod, upphovsrätt, programvarupatent och dylikt. Sidan är annars mest känd i sin tidigare form, som fanns fram till och med september 2005, då den hade samma inriktning men istället innehöll diverse nyheter, diskussioner och dagboksinlägg. Gamla Gnuheter kunde sägas vara en svensk motsvarighet till den kända webbplatsen Slashdot. Gnuheter drivs av två kända profiler från IT-branschen: Mikael Pawlo och Patrik Wallström. Creeper Creeper är en del av gnuheter. Det är en enkel webbtjänst startad av Patrik Wallström vars syfte är att enkelt övervaka myndigheters förehavanden på Internet. Övervakningen sker genom att man på en webbsida lägger till en bild tillhandahållen av tjänsten Creeper. Creeper har varit uppmärksammad i media ett flertal gånger. Första gången vid lanseringen i maj 2007 då Tech World skrev om att FRA besökte bittorrent-sajten Swebits. I januari 2008 uppmärksammades Creeper då Computer Sweden avslöjade att Kristdemokraterna surfade till pornografiska webbplatser. En liknande incident har även rapporterats av Ekot i Sveriges Radio. Se även GNU Linux BSD Referenser Externa länkar www.gnuheter.com Creepers webbplats Svenska webbplatser Integritet på Internet Portal: Internet i Sverige


source: wikipedia

text: Gustav III, född 13 januari (g.s.) 24 januari (n.s.) 1746 i Kungshuset på Riddarholmen i Stockholm, död 29 mars 1792 på Stockholms slott, var kung av Sverige från 1771 fram till sin död. Han var son till Adolf Fredrik och Lovisa Ulrika, bror till Karl XIII, far till Gustav IV Adolf, och kusin till Katarina II av Ryssland. På grund av sitt stora kulturintresse kallas han ibland "Teaterkungen". Han instiftade bland annat Kungliga Musikaliska Akademien och Svenska Akademien. 1772 genomförde han en statsvälvning (en statskupp, eller som han själv sade: revolution) då riksrådet fängslades. Kuppen genomfördes med hjälp av militära trupper och Sveriges första politiska partier, hattarna och mössorna, upplöstes. Detta satte punkt för de partistrider och den korruption som tidigare hade präglat svensk utrikes- och inrikespolitik. Genom den nya regeringsformen från 1772 delades den politiska makten återigen mellan konungen och riksdagen. Samma år avskaffade Gustav III även tortyr som förhörsmetod, och tortyrkammaren Rosenkammaren stängdes för alltid. Gustav III genomdrev dessutom en inskränkt tryckfrihetsförordning 1774. År 1775 tillkännagav han stadgan för Marstrand som han gjorde om till en nästintill helt självstyrande ö. Marstrand erhöll privilegier och omvandlades till frihamnen Marstrand efter italienska förebilder. Frihamnen upphörde 1794. Efter riksdagen 1778–1779 liberaliserades ekonomin och strafflagstiftningen, där exempelvis dödsstraffet begränsades och barnamordsplakatet infördes. Dessutom skapades en begränsad religionsfrihet som medförde att katoliker från 1781, genom toleransediktet, och judar från 1782, genom judereglementet, fick bosätta sig i riket, dock med begränsade medborgerliga rättigheter. År 1784 överlät Frankrike till Sverige den karibiska ön Saint-Barthélemy mot handelsrättigheter i Sverige (se Franska tomten). Gustav III:s syfte var att nyttja ön för att stärka den svenska statskassan. Då ön inte var lämpad för jordbruk gjordes den 1785 om till frihamn. I förenings- och säkerhetsakten från riksdagen 1789, utvidgades kungens makt men den ledde även till ett utjämnade av ståndsskillnaderna i Sverige, och från och med nu var de flesta ämbetena i riket även öppna för ofrälse personer. Lagen återgav även skattebönder (jordägare) jakträtten de förlorat 1647. Hans krig mot Ryssland 1788–1790 slutade utan gränsjusteringar efter det andra slaget vid Svensksund, som blev en stor seger mot den ryska flottan. Fredsslutet i Värälä medförde dock ett slut på Rysslands inblandning i svensk politik. Gustav var personlig vän med det franska kungahuset. Han engagerade sig i motståndet mot den franska revolutionen och införde en strikt censur av pressen. Hans politik gjorde honom impopulär inom delar av högadeln och det bildades en sammansvärjning för att avsätta honom. Han sköts vid en maskeradbal på operahuset i Stockholm den 16 mars 1792 av gärningsmannen Jacob Johan Anckarström och avled 2 veckor senare av sårfeber. Kunglig titel Gustav III:s fullständiga titel på svenska löd: Gustaf, med Guds Nåde, Sveriges, Götes och Vendes Konung, etc., Arvinge till Norge, Hertig till Schleswig Holstein, Stormarn och Dithmarschen, Greve till Oldenburg och Delmenhorst, etc. Kronprinstiden Gustav III, Adolf Fredriks och Lovisa Ulrikas äldste son, föddes i Kungshuset, Riddarholmen i Stockholm den 24 januari 1746 (n.s.; 13 januari g.s.). Genom sin närmaste omgivning – i första hand modern men även guvernörer, uppvaktning och lärare – gjordes han tidigt bekant med den franska upplysningsåskådningen. Gustavs utveckling påverkades ofördelaktigt av söndringen mellan hans föräldrar och lärare samt riksdagens inblandning i hans uppfostran. Med den nya omgivning som ständerna 1756 gav honom (Carl Fredrik Scheffer blev hans guvernör), uttryckte kungaparet öppet även i sonens närvaro sitt missnöje, och den unge fursten hörde skarpa ord om rikets maktägande ständer. Gustav såg sig tvungen att enligt ständernas krav gifta sig med Sofia Magdalena av Danmark (1766) men kom därigenom i konflikt med sin mor, som fattat motvilja mot den danska prinsessan. Redan som kronprins deltog han, inte utan avund från moderns sida, i hovpartiets ledning och framträdde mer och mer som de konstitutionellt och nationellt sinnade svenskarnas hopp. Han tog livligt del i de förhandlingar mellan de förenade hov- och hattpartierna och franske ambassadören som föregick 1769 års riksdag och bidrog i väsentlig mån till att förmå Adolf Fredrik att avsäga sig kronan under decemberkrisen 1768 för att framtvinga en urtima riksdags sammankallande och förbättring av statsskicket. År 1766 gifte sig kronprins Gustav och den danska prinsessan Sofia Magdalena (1746–1813). Vigselakten ägde rum den 1 oktober på Christiansborgs slott i Köpenhamn utan brudgummens närvaro. På sin färd till Stockholm möttes Sofia Magdalena några dagar senare av kronprinsen i Helsingborg för att tillsammans med honom fortsätta resan. Kung Gustav III Gustav III bestiger tronen Vid faderns död den 12 februari 1771 befann sig Gustav i Paris och utverkade där åt sig franska regeringens löfte om bistånd vid den förestående riksdagen. Den gamle Ludvig XV gav honom dock rådet att i första hand försöka försona partierna och förmå dem till att arbeta gemensamt för rikets räddning under kungamaktens ledning. Den 25 juni 1771 höll Gustaf III Riksdagens högtidliga öppnande vi Riksdagen 1771–1772 där kungen försöker försona de stridande partier. Han säger bland annat; Riksmötet fortsatta under hösten 1771 och fortsatte även våren 1772, och under riksdagen firades den 29 maj 1772 Gustav III:s kröning i Storkyrkan. Statskupp och stärkt kungamakt I Jacob Magnus Sprengtporten och Johan Christopher Toll fann Gustav skickliga och nitiska medhjälpare, som åtog sig att uppmana Finland och Skåne till uppror mot regeringen. Då emellertid det skånska upproret utbröt i förtid och mösspartiet fick kännedom om detta, vågade kungen inte som avtalat invänta Sprengtportens återkomst från Finland, utan genomförde på egen hand statsvälvningen i huvudstaden. Med framför allt Livgardets bistånd arresterades rikets råd och de främsta riksdagsmännen inom mösspartiet den 19 augusti 1772, och två dagar därefter fick ständerna bekräfta en av kungen utarbetad ny regeringsform, 1772 års regeringsform, varefter de fängslade frigavs. Även prästen och hattpolitikern Anders Carl Rutström hade arresterats, sannolikt pga sitt till trycket befordrade tal inför Artilleriregementet, med skarp kritik mot kungamakten, under Lovisa Ulrikas försök till statskupp 1756. Och Rutström frigavs inte några dagar senare utan avled i slottshäktet den 20 oktober. Genom den nya, till sitt innehåll obestämda och svävande regeringsformen lades maktens tyngdpunkt i händerna på kungen, som fick tämligen stort utrymme för sin personliga verksamhet, men till en början återställdes dock jämvikten mellan statsmakterna. Det sätt som Gustav under de första åren använde denna nyförvärvade makt gav honom i rikt mått folkets kärlek. Omgiven av män som bröderna Carl Fredrik och Ulrik Scheffer, Johan Liljencrants, Carl Sparre, Henrik af Trolle med flera, vidtog han en mängd förbättringar på nästan alla samhällslivets områden: tortyrens avskaffande (1772), förbättring av allmänna hälsovården, rensning från missbruk i förvaltningen och i samband med detta nya förbättrade lönestater för rikets ämbetsmän, spannmålshandelns frigivning (1775 och 1780), inrättande av en diskont (1773), invandrare med annan religion än protestantismen var nu tillåtna, armén och flottan satta i förbättrat skick, initiativ till mildrad strafflag samt framför allt den med stor skicklighet utförda myntrealisationen 1777. I samband med att tortyren avskaffades, infördes istället ett institut som innebar att den misstänkte sattes i fängelse på obegränsad tid tills vederbörande bekände. 1777 blev han den första statschefen i världen att erkänna USA som ny stat. Han hade detta att säga om Amerikanska revolutionen redan i oktober 1776: Det är ett så intressant skådespel att se en stat som skapar sig själv, att jag – om jag nu inte var den jag är – skulle bege mig till Amerika för att på nära håll följa alla faser i denna nya republiks tillkomst. – Detta är kanske Amerikas århundrade. Den nya republiken, som knappast har en bättre sammansatt befolkning än Rom hade till att börja med, kanske en dag kommer att utnyttja Europa, på samma sätt som Europa i två sekler har utnyttjat Amerika. Hur som helst kan jag inte låta bli att beundra deras mod och livligt gilla deras djärvhet. Gustav III grundade städerna Tammerfors 1779, Kaskö 1785, Kuopio 1785 och Östersund 1786. Upplyst despotism och opposition mot kungen Liksom många andra av 1700-talets kungligheter var Gustav III influerad av de franska upplysningsfilosoferna. Han var väl förtrogen med tidens tänkare och hade som kronprins brevväxlat med Voltaire. Han var angelägen om att i sin kungagärning förena sin stärkta kungamakt med upplysningens idéer om tolerans och frihet. Men han var inte bara upplyst utan också en despot. Han betraktade sig själv som en sann tryckfrihetsvän och uppmuntrade publikationer i samhällsnyttiga ämnen, men när oppositionen mot honom växte sig starkare drog han sig inte för att inskränka tryckfriheten. 1774 utfärdades en ny tryckfrihetsförordning som innehöll en rad begränsningar jämfört med den tidigare förordningen från 1766. Redan vid riksdagen 1778–1779 framträdde början till en ny opposition, som kritiserade flera av kungens åtgärder och framför allt riktade sig mot hans växande benägenhet för envälde. Gustav III var emot dödsstraff och lade fram en proposition inför riksdagen 1778–1779, som avskaffade dödsstraff för alla brott utom mord, barnamord och dråp. Dessutom var alla dödsstraff underkastade kungens underskrift, och kungen skrev sällan under. Detta tolkades av hans kritiker som en otillbörlig mildhet i sedlighetsmål, eftersom sodomi var ett av de brott som renderade dödsstraff. Senare tiders historiker har menat att detta kan ses som bevis på att kungen kan ha haft sexuellt umgänge med män. Det saknas dock tillförlitliga belägg för detta i sakliga historiska källor för att göra ett sådant antagande. Han tillhörde den exklusiva grupp prenumeranter på upplysningstidens berömda tidskrift Correspondance littéraire, philosophique et critique. Utrikespolitik och krigsplaner De nödår som inträdde med den sällsynt långvariga missväxt som började 1780 bidrog till att fördystra stämningen. Kungens intresse för det inre reformarbetet blev allt mindre och riktades i stället mot nya uppgifter utåt. Så länge den försiktige Ulrik Scheffer ledde utrikespolitiken hölls dock Gustavs tendenser tillbaka. Efter Scheffers avgång 1783 blev Gustav i egentligaste mening sin egen utrikesminister. De äldre rådgivarna trädde efter hand alla tillbaka för nya män, bland vilka under de närmaste åren Toll och senare Gustaf Mauritz Armfelt och Evert Vilhelm Taube framstår som mest inflytelserika. Gustavs första erövringsplan var riktad mot Norge, som han hoppades kunna erövra från Danmark genom ett plötsligt anfall. Ett problem var emellertid att Danmark var allierat med Ryssland. Vid ett personligt möte med sin kusin kejsarinnan Katarina II av Ryssland i Fredrikshamn 1783 sökte Gustav beveka henne att avstå inblandning i ett eventuellt svenskt-danskt krig. Vid Katarinas bestämda vägran att överge Danmark strandade hela planen, och Gustav begav sig i stället utomlands på en långvarig resa, under vilken han besökte företrädesvis Italien och Frankrike (1783–1784). I Paris förvärvade han kolonin Svenska S:t Barthélemy. Från denna tid såg han i Ryssland sin främste fiende, till stor del på grund av dess inblandning i svenska utrikesärenden, och väntade endast på ett gynnsamt tillfälle att angripa landet. Gustavs krigspolitik gav ökad fart åt oppositionen, som även trängt in bland de ofrälse stånden. Slöseriet och lättsinnet vid hovet, den begynnande skuldsättningen utan ständernas bifall, det avstannande reformarbetet, växande godtycke vid befordringar och ökningen av andra missbruk i förvaltningen (pastoratshandeln) med mera, gjorde oppositionen allt kraftigare. I spetsen för denna stod den gamle partichefen greve Axel von Fersen d.ä., och vid 1786 års riksdag gavs missnöjet luft genom avslag på nästan alla Gustavs propositioner. I stället för att försöka kompromissa med oppositionen valde Gustav att ännu ivrigare söka sin räddning ur alla svårigheter genom ett lyckosamt krig. Förbindelsen mellan den fanatiska delen av adelsoppositionen och ryske ministern och begynnande separatistiska stämplingar i Finland, ledda av Göran Magnus Sprengtporten, som i slutet av 1786 övergick i rysk tjänst, ökade faran i Gustavs läge. Sverige syntes nästan återkastat i frihetstidens elände. Gustav hälsade därför underrättelsen om ett rysk-turkiskt krigsutbrott på hösten 1787 med glädje. Han var från början besluten att begagna tillfället, och våren 1788 började i djupaste hemlighet en upprustning. Ryska kriget 1788–1790 Utan säkra förbindelser med andra länder och utan trygghet från Danmark, som han förgäves sökt vinna för sig genom ett personligt besök i Köpenhamn på senhösten 1787, lät Gustav i slutet av juni 1788 sina trupper gå över ryska gränsen utan föregående krigsförklaring, under förevändning av ett obetydligt gränstumult arrangerat av honom själv. Gustavs plan att genom överrumpling bemäktiga sig Sankt Petersburg gick emellertid om intet, då hertig Karl i slaget vid Hogland i juli inte lyckades krossa den ryska flottan, och hans försök att erövra gränsfästningen Fredrikshamn misslyckades, bland annat till följd av det myteri, Anjalaförbundet, som i augusti utbröt inom officerskåren. Danmarks anfall på Sverige – det så kallade Teaterkriget – vid denna tid syntes råga måttet av olyckan, men gav Gustav tillfälle att med heder lämna Finland och att vädja till det svenska folkets patriotism. Det finska officersupproret, som inte fick tillräckligt stöd från Ryssland, föll samman av sig självt inför den allmänna domen; på hösten kunde Gustav arrestera dess främsta män och i december utfärda kallelse till Riksdagen 1789. Då adeln här fortsatte sin kamp mot kungen och sökte förhindra att ständerna hjälpte honom i hans finansiella trångmål lät Gustav plötsligen, i februari 1789, arrestera riddarhusets främsta män (Axel von Fersen d.ä., Charles De Geer, Claes de Frietzky med flera) och genomdrev med de ofrälse ståndens hjälp trots adelns protester en ny grundlag, Förenings- och säkerhetsakten, som utvidgade kungens makt men som också utjämnade ståndsskillnaderna i Sverige, och från och med nu var de flesta ämbeten även öppna för ofrälse personer. Kriget, som vilat under vintermånaderna, uppflammade därefter på nytt och fortgick under omväxlande segrar och nederlag under de följande två åren. Gustav hade själv inga fältherreegenskaper, men tog livlig personlig del i krigshändelserna och hemförde själv några mindre segrar till lands: slaget vid Uttismalm i juni 1789 och slaget vid Valkeala i april 1790, samt till sjöss över en rysk skärgårdseskader i slaget vid Fredrikshamn i maj 1790. Den 9 juli stod slaget vid Svensksund som är Sveriges största marina seger någonsin. Freden i Värälä den 14 augusti 1790 gav inga landvinster men gjorde slut på den ryska inblandningen i svensk politik. Franska revolutionen och nya krigsplaner Gustav III såg en ära i att bli ansedd som en stor krigarkung och började genast dra upp nya krigsplaner. Personlig vänskap med den franska kungafamiljen, fruktan för de revolutionära idéerna och begäret att spela en lysande roll i Europa väckte tanken hos honom att bilda en koalition av Europas furstar för att hejda eller kväva revolutionen i Frankrike och återupprätta monarkin i Frankrike. Gustav III var en svuren fiende till revolutionen. Han avskydde inte minst samhällsomstörtarnas hänsynslösa framfart mot den förfinade gamla kultur som han älskade och beundrade. Han vägrade erkänna både det nya Frankrikes flagga, trikoloren, och det sändebud som på våren 1791 kom till Stockholm med fullmakt från "fransmännens konung", som franska nationalförsamlingen numera benämnde den som förut titulerat sig "Frankrikes konung". Gustav förbjöd till och med tidningsskrivare och författare att ens omnämna oroligheterna i Frankrike eller den nya nationalförsamlingens överläggningar och beslut. Hans plan var att sätta i gång ett korståg mot revolutionen, och han själv skulle leda företaget. I spetsen för en krigshär, till vilken Sverige skulle bidra med 16 000 man, skulle han under franska folkets jubel intåga som segrare i Paris och återupprätta den franske kungens gamla makt och myndighet. Han lockades inte enbart av äran och makten utan också av utsikten till den franske kungens tacksamhet och därmed följande subsidier med mera. Hans iver underblåstes ivrigt av Katarina II, som han åter närmat sig efter freden. De båda suveränerna hade återknutit den intima brevväxling som blev avbruten 1784. Med det franska kungaparet underhöll Gustav förbindelse genom greve Axel von Fersen, Marie-Antionettes hängivne beundrare. Gustav understödde kungaparet i deras planer på att fly Frankrike och återvända under skydd av den krigsmakt som skulle slå ned revolutionen. Gustav III vistades vid tiden för Ludvig XVI:s och Marie-Antoinettes flyktförsök, på sommaren 1791, i Aachen. Meningen var att han skulle sammanträffa där med det franska kungaparet. Han omgavs i Aachen av en mängd flyktiga franska adelsmän, de så kallade emigranterna, vilka underblåste hans avsky mot revolutionen och smickrade honom såsom det franska kungadömets blivande räddare. Då kom budskapet att det franska kungaparets flyktförsök blivit upptäckt innan de flyende hunnit över gränsen, och att Ludvig och Marie-Antoinette blivit återförda till Paris, där de sedan hölls under sträng bevakning. På Gustav verkade dessa händelser i hög grad uppskakande, och han satte genast i gång med arbetet på en motrevolution. Hans plan ledde dock inte till något resultat, eftersom den inte fick tillräcklig uppmärksamhet hos de stora makterna, och på egen hand kunde Gustav ingenting uträtta. Han blev inte ens inbjuden att vara med på det möte där kejsaren av Österrike och kungen av Preussen dryftade frågan. Mordet på Gustav III Gustav III:s krig mot Ryssland och genomförandet av Förenings- och säkerhetsakten 1789, vilken starkt begränsade adelns privilegier och i praktiken gjorde kungen till envåldshärskare, bidrog till att öka det hat mot Gustav III som funnits på många håll inom adeln ända sedan statskuppen 1772. Under vintern 1791–1792 bildades en sammansvärjning inom adeln, vars syfte var att mörda kungen och reformera regeringssättet. I spetsen för mordplanen stod Jacob Johan Anckarström, Adolph Ribbing och Claes Fredrik Horn, för de konstitutionella reformplanerna bröderna Jacob och Johan von Engeström, Carl Pontus Lilliehorn, Johan Ture Bielke och Carl Fredrik Pechlin. Intrigen i sin helhet leddes tydligen av den sistnämnde. Även häradshövdingen Anders Nordell ansågs av samtiden ha legat bakom attentatsplanerna, då han ofta hade kritiserat Gustav III och kände Anckarström väl i egenskap av hans juridiske rådgivare. Nordell blev förhörd av polisen men friades i brist på bevis, men blev fråntagen sitt domarämbete. Attentatet mot kungen skedde under en maskeradbal på operan i Stockholm den 16 mars 1792. Kungen hade samma kväll då han och några av hans vänner intagit en supé i den så kallade Kungsvåningens Drabantsal, fått ett varningsbrev från Carl Pontus Lilliehorn. Gustav läste igenom brevet, stoppade det på sig, men beslöt att ändå gå ner till balen. Efter middagen visade kungen brevet för sin vän Hans Henric von Essen som blev mycket upprörd och bad honom att inte gå ner. Kungen svarade då "Skola de få tro, att jag är rädd?". Han klädde på sig sin mask, trekantiga hatt och den tunna venetianska sidenkappan. På bröstet var kungens ordensstjärnor fullt synliga. Kungen och von Essen gick arm i arm ned från den kungliga logen, förbi första raden, och ut på operans scen. Snart omringades de av svartklädda män med vita masker. Anckarström drog fram sin ena pistol och avlossade den på nära håll. Skottet träffade kungen i ryggslutet. Kungen vacklade till, måste stödja sig på von Essen, och sade på franska; "Ah! Je suis blessé, tirez-moi d'ici et arrêtez-le" ("Aj! Jag är sårad, ta mig härifrån och fånga honom!"). Samtidigt började de sammansvurna ropa "Elden är lös!", detta för att skapa panik för att kunna fly. Baron von Essen hade dock redan beordrat att dörrarna skulle stängas och alla gäster undersökas innan de fick lämna platsen, vilket ledde till att flera av de skyldiga kunde fångas redan efter några dagar. Anckarström arresterades redan morgonen därpå, och erkände sig skyldig vid första förhöret. Trots att listan över de skyldiga kunde göras lång, beslöt man att välja ut ett begränsat antal skyldiga. Straffet varierade för de inblandade, vissa fängslades på livstid medan andra landsförvisades. Anckarström fick stå som syndabock inför folket, och dömdes till skamstraff och dödsstraff. Han avrättades på Galgbacken på Hammarbyhöjden den 27 april 1792. Gustav III:s skador ansågs till en början inte vara livshotande, men vid närmare undersökning visade det sig att pistolladdningen, som bestod av två kulor, hagel och spik, trängt djupt in och skadat ädlare delar av kroppen. Det var omöjligt att ta ut kulorna. Kungens kirurg, överdirektör Théel, lyckades "endast uttaga några små spiknubbar", enligt Armfelt, som var vid kungens sida. "Under hela den plågsamma operationen", skriver Armfelt, "höll konungen mig i handen, vilken han då och då hårt tryckte. Några gånger förvreds hans ansikte, men intet skrik, ingen klagan undslapp honom." Inför den annalkande döden skedde en försoning mellan Gustav III och många av adelns främsta män. De uppvaktade den döende kungen och betygade sin sorg och avsky över mordgärningen. Kungen avled i sviterna av blodförgiftning och lunginflammation den 29 mars 1792 i paradsängkammaren på Stockholms slott. Hans sista ord blev Jag är så sömnig, och jag vill försöka vila mig litet grann. Gustav III är begravd i Riddarholmskyrkan i Stockholm. Gustav III:s person och familjeförhållanden Gustavs familjeförhållanden var olyckliga; han uttryckte själv att det "blivit honom förbehållet att känna sorger, för vilka den ringaste av hans undersåtar var fritagen". År 1766 hade han ingått ett konvenansäktenskap med prinsessan Sofia Magdalena av Danmark (1746–1813), men han fick aldrig någon nära kontakt med henne. I juli-september 1768 hade Gustav sitt livs enda kärleksaffär, med Charlotte du Riez (född De Geer), men förhållandet tog slut då Gustav insåg att hon var otrogen mot honom. Brevväxlingen mellan dem båda finns bevarad i Uppsala universitetsbibliotek. Förhållandets karaktär har dock senare ifrågasatts av vissa historiker. Länge behandlade han sin gemål med stor kallsinnighet, men 1775 åstadkom förste hovstallmästaren Adolf Fredrik Munck ett närmande mellan makarna, och 1778 föddes en tronföljare. Det spända förhållande som alltsedan 1766 (med ett kort uppehåll 1772) rådde mellan kungen och hans mor förvärrades vid denna tid, då hon gav fart åt ett då gängse rykte att Munck var far till det barn, Gustav IV Adolf, som drottningen skulle föda. 1782 fick kungaparet ytterligare en son, som emellertid avled året därpå. Barn Gustav IV Adolf (1778–1837) (f. Gustaf Adolph), svensk kung 1792–1809 Karl Gustav (1782–1783), hertig av Småland Kulturfrämjande För vitterhet och konst var Gustavs regering en gynnsam tid, och det uppsving som innan detta börjat under frihetstiden befordrades ivrigt av Gustav. Uppfostrad i den franska smakriktningen och i allmänhet hyllande dess lagar, strävade han emellertid efter att uppmuntra en, åtminstone till innehållet, nationell svensk litteratur och konst. Till den bildande konsten hade han förvärvat sig kärlek inte endast på rent teoretisk väg, utan även som utövande dilettant i tecknings- och etsningskonsten. Som ett drag mot befolkningens överdådiga tävlan i klädlyx uppfann kungen 1778 den Nationella dräkten. Gustav III gjorde även ett medvetet urval av dräkter under sin livstid som han ansåg var värda att sparas för eftervärlden. Som sådana räknades plagg som erinrade om viktiga händelser, både i hans privata liv och kulturella historia. Kungens dräkter utgjorde ett anmärkningsvärt undantag i den Kungliga klädkammaren, då de kungliga plaggen vanligtvis införlivades med kammaren först efter ägarens död. Idag finns ett tjugotal dräkter från Gustav III sparade hos Livrustkammaren. För ett Äreminne öfver Riks Rådet och Fält Marskalken Lennart Torstenson, den av Gustav instiftade Svenska Akademiens första tävlingsämne, vann Gustav 1786 denna akademis stora pris. Genom sina riksdagstal och andra anföranden visade Gustav sig vara en av Sveriges yppersta politiska talare. Konung Gustaf III:s skrifter i politiska och vittra ämnen; tillika med dess brefvexling utgavs 1806–12 av Johan Gabriel Oxenstierna (i två upplagor, en fransk och en fransk-svensk). Om hans efterlämnade historiska skrifter, se Gustavianska papperen. Mer än genom eget författarskap eller egen konstutövning verkade Gustav för den svenska vitterheten och konsten genom den uppmuntran och det ekonomiska understöd som han skänkte deras idkare, samt genom stiftandet eller återupprättandet av flera institutioner, såsom Musikaliska akademien (1771), Målar- och bildhuggarakademien (1773), Svenska Akademien (1786) samt Vitterhets- historie- och antikvitetsakademien (1786). År 1773 lades grunden till Svenska Operan och 1782 invigdes Kungliga teatern, sedermera dagens Kungliga Operan med ett av världens äldsta balettkompanier, Kungliga Baletten från 1773. Efter några tidigare hovteaterförsök instiftade 1782 kungen också Förbättringssällskapet för svenska språket med uppgift att utarbeta grunderna för talteater på svenska språket (i stället för den brukliga franskan) och i två faser 1787–1788 grundades så den svenska nationalscenen för talteater på svenska, Kungliga Svenska Dramatiska Teatern, sedermera dagens Kungliga Dramatiska Teatern. Gustav III beskyddade inte bara de svenska konstnärerna, utan inkallade även framstående utlänningar, bland andra Louis Jean Desprez, Louis Masreliez, Johann Gottlieb Naumann, och förvärvade genom inköp (i synnerhet under sin italienska resa, 1783–84) en mängd antika skulpturarbeten av stort konstvärde för statens räkning, vilka idag ingår i Gustav III:s antikmuseum som återinvigdes 1958. En staty över Gustav III, modellerad av Johan Tobias Sergel, restes i Stockholm 1808. Gustav III är idag en av Sveriges mest välkända kungar. Det har skrivits många böcker om honom och åtskilliga drama- och dokumentärfilmer har gjorts om honom på teve. Den italienske kompositören Giuseppe Verdi baserade 1859, under viss förklädnad, sin kända opera Maskeradbalen på mordet på Gustav III. Teater Det brinnande personliga teaterintresset blev inte sällan en komplikation för Gustav, både vad gäller hans anseende som kung och tidsfördelningen mellan ämbetets plikter och teaterkonsten. Kungen önskade själv leda teaterverksamheten vid såväl Drottningholms slottsteater som operan vid Kungliga teatern och slottsteatern på Gripsholms slott och var i hög grad verksam som såväl dramatiker som aktör och även regissör så ofta som tillfälle bjöds. Sina första pjäser skrev han på franska redan som barn. En första komedi, Le jeune Seigneur, är daterad 1756 och skildrar med munter självironi hans vardag som tioårig gosse, som hellre spelar teater än ägnar sig åt de studier hans guvernör söker få honom att koncentrera sig på. Därefter följde ett stort antal skådespel, operalibretti och divertissement, flera historiska skådespel, inte sällan med Johan Henric Kellgren som medförfattare, såsom Gustaf Adolphs ädelmod (1783), Helmfelt (1783), Gustaf Adolph och Ebba Brahe (1783), Drottning Christina (1784), Gustaf Wasa (1786; även som operan Gustaf Wasa med musik av Johann Gottlieb Naumann) , men också verk med utländska eller dolt personliga motiv. De sista pjäserna ger goda inblickar i författarens eget liv, familjeproblem och svårigheter i ämbetet, om än förtäckt. Med komedierna Den ena för den andra (1788) och Födelsedagen (1789) ville han skildra borgerskapets livsmiljöer och vinna deras gillande i konflikterna med adeln. Alexis Michelowitch och Natalia Narischkin (1789) och den sista fullbordade pjäsen, Den svartsjuke neapolitanaren (1789), är personliga, utlämnande dramer om relationsproblem, isolering och konflikter, med en intensiv längtan efter att bli älskad som människa. Oscar Levertin beskriver mycket av detta i sina böcker om kungen, hans teaterverksamhet och hans tid. Gustav III:s dramatik Le jeune seigneur La mort de Henri IV Coriolanus Thetis och Pelée Birger Jarl och Mechtild Aeneas i Carthago Gustaf Adolphs ädelmod Helmfelt Frigga Gustaf Adolph och Ebba Brahe Drottning Christina Sune Jarl Gustaf Wasa Siri Brahe Den ena för den andra Den bedragne Bachan Alexis Michaelowitsch och Natalia Narischkin Födelsedagen Den svartsjuke neapolitanaren Bevarade dramatiska fragment i övrigt Ingri Folkunge och Sverker Fale Bure och Siri Folkunge Folke Algotsson och Ingri Folkunge Torkel Knutssons död Nyköpings gästabud Erik XII:s död Engelbrekt Christina Gyllenstjerna eller Det stockholmska blodbadet Daljunkaren Jacob de la Gardie i Nowgorod Banérs död Demogorgons dotter Karnevalen i Venedig Mercure på Parnassen Atalibas död Oedipe i Colone Alsindor och Roger Anfäder Galleri Minnesmärken Gustav III:s staty på Skeppsbron i Stockholm, invigd 1808. Gustav III:s byst i Näckrosdammen i Göteborg, invigd 1923. Kulturverk om Gustav III Gustafs skål (1772), hyllningsvisa av Carl Michael Bellman Så lyser din krona nu, Kung Gustaf, dubbelt dyr (1772), hyllningsvisa av Carl Michael Bellman Drottningens juvelsmycke i Törnrosens bok (1834), bok och skådespels-dramatisering av Carl Jonas Love Almqvist Syskonen eller Hattarnas och mössornas sista strid (1848), skådespel av Carl Fredrik Ridderstad Fyra dagar av konung Gustaf III:s regering (1850), folkligt skådespel av Jeanette Granberg Maskeradbalen (1859), opera av Giuseppe Verdi baserad på Gustave III En konung (1870), ärofullt skådespel (erhöll pris av Svenska akademien) av Oscar Wijkander Gustav III (1902), skådespel av August Strindberg En afton hos Gustaf III på Stockholms slott (1925), kortfilm med Gösta Ekman den äldre och personer ur Stockholms socitet till förmån för Röda korset Två konungar (1925), långfilm i regi av Elis Ellis, tillika filmmanus med Henning Ohlson Kungajakt (1944), långfilm i regi av Alf Sjöberg, tillika manusförfattare jämte Karl Ragnar Gierow Tintomara (1973), opera av Lars Johan Werle och Leif Söderström efter Carl Jonas Love Almqvists bok Drottningens juvelsmycke Gustav III (1974), TV-produktion av Strindbergs drama i regi av Johan Bergenstråhle, Sveriges Television Gustav III - teaterkung och drömmare (1983), TV-film av Inger Åby, Sveriges Television Sammansvärjningen (1986), TV-drama i tre delar om kungamordet, av Olle Häger och Hans Villius, Sveriges Television Maskeraden, skådespel av Sven Delblanc, TV-teater 1992 (SVT) och 2009 (TV4)Gustav III:s äktenskap (2001), mini-TV-serie i två delar, skriven av Klas Östergren, SVTGustaf III, opera, den via nyöppnade arkiv rekonstruerade ursprungsversionen av Verdis Maskeradbalen, uruppförd på Göteborgsoperan 2002 Gustaf III & Dramaten, skådespel av Staffan Roos, Dramaten, uruppförd på Kungliga slottet 2002 Gustav III, balett av Patrice Bart och Erik Näslund med musik av Carl Maria von Weber och Joseph Martin Kraus, urpremiär med Kungliga Baletten på Kungliga Operan 2008 Mordet på min pappa kungen, skådespel av Bobo Lundén, uruppfört i Hagaparken 2008 Teaterkungen, musikalbum och musikalisk föreställning av Stefan Andersson från 2011 Jag Gustav III, älskad, hatad, beundrad, förtalad; monologteater med 1700-talsmusik, av Gunnel Bergström, Hagaparken 2014. Eftermäle Det har skrivits åtskillig litteratur om Gustav III och han har skildrats på olika sätt av eftervärlden. Han har upphöjts som en stor svensk kung och ljusgestalt av bland andra Esaias Tegnér, Bernhard von Beskow och Beth Hennings, och skildrats mer moraliskt dömande av bland andra Gudmund Göran Adlerbeth och Olle Holmberg. Erik Lönnroth, som porträtterat Gustav III utifrån hans egna skrifter, brev och uttalanden, har utan att avse någon moralisk värdering karaktäriserat honom som "en högt begåvad fantasimänniska". Spökerier Gustav III:s vålnad sägs fortfarande hemsöka platsen där han blev skjuten, trots att tidens operahus sedan länge ersatts med dagens kungliga opera. Enligt myten ska man på årsdagen av attentatet den 16 mars kunna se kungen springa blodig genom operakorridorerna och höra hans klagoskrik “"Ay, ay! Je suis blessé!". Se även Hagaparken, Gustav III:s lustpark i engelsk parkstil Lista över Svenska regenters titlar Platser namngivna efter Gustav III Gustafs socken – Dalarna Gustavs socken – äldre namn (1781–1931) på Börringe socken, Skåne Gustav III:s torg - Östersund, Jämtland Gustavia – huvudort på Saint Barthélemy Gustav III:s flygplats – flygplats på Saint Barthélemy Referenser Noter Källor Vidare läsning Lars Ericson Wolke: Mordet på Gustav III (2005) Beth Hennings: Gustav III: En biografi (1957) Leif Landen: Gustaf III (2004) Oscar Levertin: Gustaf III som dramatisk författare, 1894 Oscar Levertin: Från Gustaf III:s dagar (1896) fulltext Oscar Levertin: Teater och drama under Gustaf III Erik Lönnroth: Den stora rollen. Kung Gustaf III spelad av honom själv (1986) Göran Mellblom: Statsvälvningen, förbättringen av regeringsskicket 19-21 augusti 1772'' Externa länkar Dramawebben har pjäser av Gustaf III Gustav III på Historiesajten Johan Norberg, 2006-11-27, "Gustav III " från GustavIII.Kunskaper.nu Korta fakta om Gustav III. Konung Gustaf III:s efterlemnade och femtio år efter hans död öppnade Papper. Sammanställning av E. G. Geijer (1843, 1876). Sveriges regenter Svenska författare under 1700-talet Svenskspråkiga författare Svenska dramatiker Teater i Sverige under 1700-talet Universitetskanslerer i Sverige Svenska konstmecenater Huset Holstein-Gottorp Kungligheter som blivit mördade Personer som blivit mördade i Sverige Riddare och kommendör av Kungl. Maj:ts Orden Riddare med stora korset av Svärdsorden Mottagare av Serafimerorden Mottagare av Svenska Akademiens stora pris Svensksundsmedaljen Deltagare i slaget vid Svensksund Gravsatta i Riddarholmskyrkan Födda 1746 Avlidna 1792 Män


text: Grycksbo IF BK håller till i Grycksbo i Sverige, och är den svenska idrottsföreningen Grycksbo IF:s bandysektion. Klubben spelade i dåvarande högsta serien i bandy Division I säsongen 1963/1964. Numera är Tansvallen lagets hemmaarena. Grycksbospelare: Björn Engholm (bandyspelare) Hans "Pudding" Stenberg Bengt Rogström Källor Fotnoter Externa länkar Grycksbo IF Falukuriren - Bandyfest i Grycksbo Bandyklubbar i Sverige


text: Grycksbo är en tätort i Falu kommun belägen cirka 13 kilometer nordväst om Falun, längs vägen mot Rättvik. Befolkningsutveckling Samhället I Grycksbo finns Grycksbo pappersbruk med Grycksbo herrgård samt Grycksbo kyrka invigd 1908. Järnvägen Grycksbobanan förbinder pappersbruket med Falun, men används numera (2020) inte för annat än sporadisk veterantågstrafik. Idrott Samhället är mest känd för bandy genom Grycksbo IF BK Bandy. Dessutom finns här Grycksbo Idrottsförening bildad 1908. Kända personer med anknytning till Grycksbo Peter Carlsson och Blå Grodorna Torbjörn "Grycksboexpressen" Eriksson, friidrottare Helena Munktell, tonsättare Hans "Pudding" Stenberg, bandyspelare Daniel Tynell, vinnare av Vasaloppet år 2002, 2006 och 2009. Putte Wickman, klarinettmusiker Se även Stora Kopparbergs socken Noter Orter i Falu kommun Tätorter i Sverige


text: Johan (John) Gustaf Gerard De Geer af Finspång, ofta kallad Bandybaronen (i riksdagen kallad De Geer i Lesjöfors), född 8 september 1889 i Skagershults församling, död 29 mars 1980 i Rämmens församling (Lesjöfors), var en svensk friherre, bergsingenjör, disponent, författare och politiker (folkpartist). Biografi Gerard De Geer var son till riksdagsmannen och landshövdingen Fabian De Geer och Agatha Wachtmeister af Johannishus, gift med Karin Hägglöf, far till riksdagsmannen och statsrådet Lars De Geer och farfar till Gerard De Geer (född 1949). Gerard De Geer tog bergsingenjörsexamen vid Kungliga tekniska högskolan 1914 och blev löjtnant i Livregementets husarers reserv 1915. Han var ingenjör i Domnarvet 1915–1921, varav avdelningschef vid martin- och elektrostålverket 1918–1921, disponent vid Nyhammars bruk 1921–1923 och vid Klosters AB i Husby 1923–1926. Han var därefter disponent vid Lesjöfors bruk 1926–1951. En kort tid efter ankomsten till Lesjöfors köpte han aktiemajoriteten i företaget, och ett nedgånget bruk utvecklades till ett högmodernt företag. År 1952 tog Lars De Geer, son till Gerard, över chefskapet för Lesjöfors AB. På 1970-talet kom stålkrisen och 1985 försattes bolaget i konkurs. Vid sidan av sitt arbete som företagsledare, gav sig De Geer tid att åka skidor, rida och jaga. Hans intresse för bandyn var stort. Lesjöfors IF:s bandylag kallas fortfarande "Bandybaronerna". De Geer framträdde också som författare och historieforskare. Han skrev och gav ut över tjugo böcker, av vilka flera blev storsäljare i Sverige. En av hans böcker, Sveriges naturrikedomar, användes som lärobok vid flera av landets universitet och högskolor. Han engagerade sig politiskt i Folkpartiet och valdes 1937 till ordförande i partiets valkretsförbund (nuvarande länsförbund) för Värmlands län. Från 1928 var han ledamot i Rämmens landskommuns kommunalfullmäktige, och han var även ledamot av Värmlands läns landsting 1939–1950. Han var även riksdagsledamot för Värmlands läns valkrets i två omgångar, i andra kammaren från 1937 till den 21 juni 1943 (då han avsade sig på grund av tidsbrist) samt i första kammaren 1950–1957. I riksdagen var han bland annat suppleant i bevillningsutskottet vid lagtima riksmötena 1937–1943 och 1950–1953 samt ledamot i bankoutskottet 1951–1957. Han engagerade sig på ett antal områden, bland annat skatte-, försvars- och alkoholpolitik. Bandybaronen Gerard De Geer Gerard De Geer var sedan barnsben mycket intresserad av bandy eller hockey, som det då kallades. Han spelade detta spel redan som skolpojke på Lundsberg och som officersvolontär i Umeå på Umeälvens is. Gerard hade också under sina barn- och ungdomsår nära kontakt med den som införde bandyn i Sverige, greve Clarence von Rosen. Men detta låg inte till grund för hederstiteln "bandybaronen". De Geer själv trodde att det namnet kom till när han 1941 vann Riksmarschen. Av alla framträdanden som han gjorde i riksdagen har inget blivit så omskrivet och kommenterat som den segern. Alla svenska tidningar skrev om den spänstige baronen från Lesjöfors. Denna framgång för bandybaronen sammanföll med stora framgångar för bandylaget Lesjöfors IF. Det var därför ganska så naturligt att man kopplade samman baronen och hans framgångsrika bandygrabbar. Inte minst för att de Geer själv var närvarande vid så gott som varje match, oberoende av om det var serie- eller träningsmatch. I tidningsreferaten började man allmänt efter Lesjöfors IF:s framgångar, att tala om "bandybaronerna". Efter 1978 har även spelarna accepterat detta namn och bär det nu stolt på de röda matchtröjorna med den skillnaden att citattecknen har fallit bort. Bibliografi Genombrottstider i Bergslagen : några minnesanteckningar / av Gerard De Geer, 1951 Bergslagsrapsodi / av Gerard De Geer, 1953 Från sekelskiftet och framåt : brottstycken ur en krönika / Gerard De Geer, 1977 Referenser Noter Litteratur Tvåkammarriksdagen 1867–1970 (Almqvist & Wiksell International 1990), band 4, s. 396 Personer inom Sveriges näringsliv under 1900-talet Svenska bergsingenjörer Svenska historiker under 1900-talet Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för Folkpartiet Ledamöter av Sveriges riksdags första kammare för Folkpartiet Alumner från Kungliga Tekniska högskolan Svenska idrottsledare Svenska bandyspelare Svenska friherrar Svenska reservofficerare Personer från Skagershults socken Födda 1889 Avlidna 1980 Män Gerard De Geer


text: För den nutida skolformen i Sverige, se Gymnasieskola. För svenska gymnasier före 1971, se Gymnasium (Sverige). Ett gymnasium, av grekiskans gymnos, "naken"; jämför gymnastik, var i antikens Grekland en institution för kroppslig träning, och i vissa språk används ordet fortfarande i denna betydelse. I flera språk är det en institution för universitetsförberedande sekundärutbildning, efter avslutad grundskola. I Finland kallas en del gymnasier (fi lukio, av lukea, läsa) för lyceum. Det fanns även svenska exempel, bland annat Stockholms lyceum (1839–1975). I Sverige ersattes gymnasierna 1970 med gymnasieskolan genom Lgy 70, men ordet gymnasium används ännu idag i vardagligt tal om gymnasieskola. Träningslokal Under antiken var ett gymnasium en offentlig anläggning för ungdomens fysiska fostran samt senare även för dess andliga utbildning. Ordet lever kvar i engelskan och betyder där följaktligen gymnastiksal eller idrottshall, förkortat gym. Denna förkortning har senare inkluderats i svenska språket, men med betydelsen styrketränings- och motionsinstitut. Utbildningsinstitution Gymnasium började användas som benämning på universitetsförberedande studier under 1500-talet. Som institution började gymnasiet införas i Tyskland i samband med reformationsrörelsen, understödd av bland annat Martin Luther och Philipp Melanchthon. Danmark I Danmark startades latinskolor i de flesta köpstäder efter reformationen. De första skolor som benämndes gymnasium startades 1529 i Malmö (nedlagt 1537) och 1620 i Lund (nedlagt 1668). I Odense startades ett gymnasium 1621 vilket slogs samman med Odense Katedralskola 1802. I Danmark ändrade latinskolorna namn till gymnasier 1903. Finland Föregångaren till gymnasium i Finland var Lyceum, som från 1831 var privata sjuklassigt läroverk, från 1872 allmänt elementarläroverk med ändamålet att lägga grunden för vetenskaplig utbildning vid universitet. Lyceerna indelades i normallyceer, där lärarkandidaterna fick sin praktiska utbildning, reallyceer där eleverna utöver den vetenskapliga utbildningen fick grundliga kunskaper i flera moderna språk och klassiska lyceer där eleverna också meddelades kunskaper i klassiska språk, särskilt i latin. Lyceer förekom också som fyrklassig skola som, i likhet med realskolan, byggde på och utvidgade folkskolans lärokurser. I Finland är gymnasiet en läroanstalt med betoning på teoretiska ämnen och med ett allmänbildande och högskoleförberedande syfte. Gymnasiet påbörjas vanligen efter att läroplikten (grundskolan) slutat, det vill säga vid ungefär 16 års ålder. Gymnasiet är sedan 1994–1996 årskurslöst och kursvalsbaserat. I allmänhet tar gymnasieutbildningen tre år, men man kan också välja att gå gymnasiet på två och ett halvt, tre och ett halvt eller fyra år. Gymnasiestudierna avslutas med studentexamen. Gymnasiet ingår i det som kallas andra stadiets utbildningsblock. Den mer praktiskt inriktade yrkesutbildningen är alternativet till gymnasieutbildningen på det andra stadiet. Sverige I Sverige infördes gymnasier först på 1600-talets början. De första öppnade i stiftsstäderna genom att bredda de gamla domskolornas program. Den första skolordningen som införde gymnasiestudier i Sverige härstammar från 1649. Gymnasierna försvann i 1856 års skolreform då de slogs samman med elementarläroverken. Dessa fanns i Sverige mellan 1849 och 1878, varefter de ersattes av de högre allmänna läroverken. Under perioden 1905 till 1972 benämndes skolor med de frivilliga skolformerna realskola och gymnasium läroverk. Fram till Lgy 70 var gymnasium (gymnasiet) den teoretiska sekundärutbildningen i Sverige. Gymnasiestudierna avslutades då normalt med studentexamen. En övergångsperiod på 1950- och 1960-talet fanns statliga så kallade försöksgymnasier, som i första hand var avsedda för manliga och kvinnliga elever som genomgått enhetsskolans klass 9g och även för elever med realexamen. Senare kommunaliserades försöksgymnasierna. 1971 sammanslogs skolformerna gymnasium, fackskola och yrkesskola i Sverige till gymnasieskola. Tyskland I Tyskland finns gymnasier för årskurserna 5 till 12 eller 13. Dessa är i princip enbart studieförberedande. I Bayern har gymnasielärare ofta kallats för klassprofessor, vilket efter 1968 dock använts mera sällan. Österrike I Österrike finns gymnasier för årskurserna 5–12. Dessa är i princip enbart studieförberedande. I Österrike kallas gymnasielärare för professor. Se även Gymnasieskola Gymnasium (Sverige) Referenser Noter Källor Skolverket Utbildningsinfo.se (Skolverket) - Hitta och jämför skolor och gymnasieprogram i Sverige. Bra Böckers lexikon Upplaga 4: 1991-1997 Externa länkar Gymnasium i antikens Grekland (engelska Wikipedia) Sekundärutbildning


text: Gunnar Galin, född 4 april 1902, död 21 januari 1997, var en svensk bandyspelare, ishockeyspelare, idrottsledare och tidningsman. Biografi Gunnar Galin debuterade 1918 som sextonåring i AIK-dressen. Galins glansdagar var inte i AIK utan under de år som han spelade för IK Göta, 1925-1931. Tillsammans med "stjärn-Birgrarna" Birger Holmqvist och Birger Weideby ledde han IK Göta till fyra SM-guld. Det blev tre vinster över Västerås SK och en över IK Sirius. Han spelade också ishockey med IK Göta och blev svensk mästare fyra gånger. Internationellt spelade han sex landskamper med landslaget och vann bland annat EM-guld 1921 och erövrade silver i samma turnering 1922 och 1924. I fotboll debuterade han med AIK 1917, som femtonåring. Han spelade i AIK fram till 1926 med ett avbrott 1921 för spel med SC Corso i Mecklenburg-Strelitz förmodligen i samband med studier. Härefter växlade han med spel i AIK och Djurgårdens IF vilket ledde till sex allsvenska säsonger och totalt tjugo mål. I övrigt representerade han bland annat AIK och Djurgårdens IF i ett flertal andra grenar som bordtennis, tennis, curling. Efter sin egen aktiva karriär blev han ledare, kapten, för det svenska Davis Cup-laget i tennis under 1950-talet. I laget styrde han över spelare som Lennart Bergelin och Sven Davidsson. Gunnar Galin brukar framställas som en av våra framgångsrikaste Davis Cup-kaptener. Gunnar Galin har av många ansetts som Sune Almkvists efterträdare på tronen. Han var en ledargestalt på banan men även som ordförande för Svenska Bandyförbundet mellan 1950 och 1961 och för internationella bandyförbundet från bildandet 1955 och fram till 1963. Åren 1954-1958 var han också ordförande för AIK. Vid sidan av idrotten arbetade Gunnar Galin vid Idrottsbladet mellan 1924 och 1933 som distributionschef och 1933 till 1955 som ekonomichef. På Aftontidningen var han sportchef mellan 1956 och 1957. Vidare arbetade han på Stockholmstidningen-Aftonbladet som kassadirektör 1957-1959 och som ekonomichef från 1959. Karriären i korthet Klubbar: AIK, Järva IS, Djurgårdens IF och IK Göta 1925-1931 Position: vänsterhalv, centerhalv och centerforward SM-finaler: 4 (1925, 1927, 1928, 1929) SM-guld i bandy: 4 (samtliga ovan) SM-guld i ishockey: 4 landskamper bandy: 9 landskamper ishockey: 6 Stor grabb: Nr 2 Källor Avlidna 1997 Födda 1902 Svenska bandyspelare Svenska ishockeyspelare Svenska tennisspelare Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Män Svenska mästare i bandy Svenska mästare i ishockey Europamästare i ishockey Presidenter för Federation of International Bandy


text: Gunnar Hyttse, född 18 juni 1908, död 13 februari 1988, var en svensk bandyspelare. Gunnar Hyttse hette från början egentligen Karlsson. Han är en av de fem "Hyttan"-bröderna som samtliga spelat bandy. Gunnar Hyttse har vunnit den allsvenska skytteligan fyra gånger. Denna bedrift är han och Hans Elis Johansson ensamma om. Meriter SM-finaler: 6 (1927, 1929, 1932, 1935, 1936, 1942) SM-guld: 1 (1942) Allsvensk skyttekung: 1931, 1932, 1933, 1935 landskamper: 12 Landskampsmål: 15 Stor grabb: Nr 3 Avlidna 1988 Födda 1908 Svenska bandyspelare Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Män Spelare i Västerås SK Bandy Västeråsare


text: Gustaf Lundberg, född 17 augusti 1695 i Stockholm, död där 18 mars 1786, var en av Sveriges genom tiderna mest produktiva och ekonomiskt mest framgångsrika konstnärer. Man räknar med att han i Paris målade i stort sett hela hovet vid Versailles och i Sverige medlemmarna av närmare 300 familjer. Han var mycket efterfrågad och blev förmögen. Lundberg är mest känd som pastellmålare, men målade i början av sin drygt 60-åriga karriär i olja, sporadiskt även senare i livet. Han räknas som den som fört arvet från pastellmålaren Rosalba Carriera vidare. Levertin betecknade Lundbergs stil som elegant och skimrande, men Laine och Brown noterar att han i jämförelse med Quentin La Tour framstår som en eklektisk (stilblandande) pastellmålare, såväl tekniskt som stilistiskt. Han kom ändå att under lång tid bli stilbildande för svensk porträttkonst. Lundberg är rikligt representerad på Nationalmuseum, i Slottssamlingarna på bland annat Drottningholms slott och Statens porträttsamling på Gripsholms slott och på Göteborgs konstmuseum samt i många privata samlingar. Biografi Elevtiden 1712–1719 Lundberg var son till kungliga köksmästaren Gustaf Lundberg och Sabina Richter, men blev tidigt föräldralös och kom att uppfostras hos sin morfar, guldsmeden Fredrik Richter. Till dennes släkt hörde vedutamålaren Johan Richter, som arbetade i Venedig, och den österrikiske hovkonterfejaren David Richter den äldre. Lundberg fick på detta sätt de första av de personliga förbindelser, som var viktiga för framgång vid denna tid. Vid 17 års ålder sattes han 1712 i lära hos hovkonterfejaren David von Krafft, där han inhämtade målarkonstens grunder, men slutade redan 1717 för att på dennes inrådan och på egen bekostnad fortsätta sin utbildning i Paris. Valet av Paris visar att han redan vid denna tid var inne på att slå sig fram som porträttmålare, eftersom utbildning i Italien var absolut nödvändigt för historiemålare. Beslutet att lämna Sverige bör också ha påverkats av de hårda tiderna efter de långa krigsåren, som lämnat landets ledande kretsar i ekonomiskt trångmål. Även etablerade svenska porträttkonstnärer hade svårt att få beställningar, vilket ledde till att många utvandrade. I Paris blev han elev till Hyacinthe Rigaud, Nicolas Largillière och historiemålaren Jean François de Troy. Han deltog också i teckningsundervisning för Pierre-Jacques Cazes vid den franska Konstakademien. Genom den svenske ambassadören Erik Sparre af Sundbys förmedling fick Lundberg, från överintendenten hertigen d'Antin, det av utländska konstnärer hett åtrådda tillståndet att besöka det kungliga slottet Louvrens samlingar. Som fri konstnär i Paris 1719–45 Protestanter var i det katolska Frankrike utestängda från såväl målarskrået som kungliga konstakademien. De fria hantverkare som stod utanför skråna fick sälja sina produkter under stränga villkor, inom det område där de arbetade och med begränsade möjligheter att anställa medarbetare. Lundbergs tidigaste kända målning är ett religiöst motiv (Korsfästelsen) som beställdes 1719 till gudstjänstrummet på svenska ambassaden där den lutherska församlingen avhöll sina gudstjänster. Detta gav Lundberg en "reklamplats" och en mängd nya kontakter. Beställare var dåvarande kommissionssekreteraren Niklas Peter von Gedda. Lundberg målade också porträtt i olja av denne och hans hustru Hedvig Charlotta von Düben. Svenska resenärer beställde i stor utsträckning sina porträtt från Lundberg och Gedda hjälpte honom att lära känna den polske ex-kungen Stanislaw Leszczynski, som tillbringat några år i exil i Kristianstad tillsammans med sin familj. Detta kom att visa sig betydelsefullt, eftersom hans dotter Maria 1725 kom att bli fransk drottning genom sitt äktenskap med Ludvig XV. Hon talade svenska och var stor Sverigevän. Detta skulle komma att leda till flera beställningar för Lundberg. Följande år utförde han en kopia av Jean-Baptiste Santerres stora helfigursporträtt av Marie Anne de Bourbon Condé. Det fina utförandet visar att Lundberg redan vid 25 års ålder till fullo tillägnat sig måleriets teknik. Det stora omslaget i Lundbergs konst kom 1721 med den venetianska pastellmålaren Rosalba Carriera som lanserade pastellmåleriet i Frankrike, där det omedelbart slog igenom. Lundberg blev hennes enda elev under det år hon var i Paris och hos henne lärde han sig en hemlig metod för att fixera pasteller. När hon återvände hem 1722 blev Lundberg en av de ledande porträttmålarna i Paris, en ställning som han lyckades bevara i två decennier. Denna ledde till mängder av beställningar från den kungliga familjen, från hovet och tongivande kretsar inom Paris-societeten. När Carl Gustaf Tessin var svenskt sändebud i Paris 1739–42 kunde Lundberg bo hos honom på den svenska beskickningen, vilket ytterligare ökade hans prestige och klientel. Med Tessins hjälp blev han 1741 invald i franska konstakademien för vilken han utförde receptionsstycken i form av porträtt av François Boucher och Charles-Joseph Natoire (se nedan i galleriet). Båda dessa finns i idag i Louvren. Men konkurrensen om kunderna hårdnade under 1730-talet, framförallt från Quentin La Tour och senare även Jean-Baptiste Perronneau, vilka representerade en mer modern och realistisk stil med starkare psykologisk karakterisering. Lundberg började därför undersöka möjligheterna att återvända till Sverige. År 1745 gjorde han ett kort besök i Madrid, där han målade det franska kungaparets dotter som var gift med Don Filip av Bourbon. På hösten detta år återvände han så till Sverige efter 27 års bortavaro. I Sverige från 1745 När Lundberg återvände till Sverige 1745 var han en internationellt erkänd konstnär och gjorde omedelbart stor succé. Med honom slog rokokons graciösa och eleganta pastellkonst igenom i Sverige, där man tidigare endast kunnat anlita senbarocka konstnärer som Georg Engelhard Schröder, Lorentz Pasch d.ä. och Olof Arenius. Lundberg blev kungahusets, hovets, adelns och det högre borgerskapets porträttör på modet för de närmaste 30 åren och hans ateljé en mötesplats för den mondäna societeten. Genom Tessin blev Lundberg tidigt introducerad vid kronprins Adolf Fredrik och Lovisa Ulrikas hov, vilket avsatte resultat i flera porträtt (tre nedan i galleriet). Vid hovmålaren Georg Engelhard Schröders död 1750 utnämndes Lundberg till den avlönade posten som hovkonterfejare med titeln hovintendent och fick beställningar från bland annat hovet. Nu följer tre mycket produktiva decennier, under vilka Lundberg avbildar medlemmarna i närmare 300 svenska släkter. Lundberg skapade en enhetlig svit av framförallt representationsporträtt, där männens omgärdats av krav på ett visst utförande, medan kvinnornas i allmänhet är mer kravlösa och därmed konstnärligt bättre. De värderas därför generellt högre än mansporträtten. Ett mått på dåtidens uppskattning av Lundberg är denna lilla dikt av Anna Maria Lenngren: "Den skönhet som är värd för eftervärlden pråla / Ej någon annan bör än vittre Lundberg måla." Medhjälpare i ateljén Det var väl känt redan vid denna tid att pastellmålningar är känsliga för ljus som bleker dem, fukt som får papperet att fläckas och bölja sig samt mekanisk påverkan som får färgen att lossna. Den 10 januari 1760 skriver Carl Gustaf Tessin i sin Åkerö-dagbok: "Herr Hofintendenten Lundberg har i dessa dagar velat hafva besvär med mitt porträtt. Han och jag är årsbarn, som dock ej märkes hvarken på dess hand eller ögon. Skada och evig skada, att dessa porträtt äro i pastell." Porträtten som Tessin syftar på är hans eget i riksrådsdräkt (nedan i galleriet) och hustruns i gul klänning och svart spetsmantilj. Bägge förevisades vid utställningen "Solen och Nordstjärnan" på Nationalmuseum 1993–94, dock utanför katalogen. De var då i det närmaste förstörda genom mycket kraftig blekning. Det var därför vanligt att beställa kopior i olja redan från början. Ett exempel på detta är just riksrådsporträttet, för vilket Tessin kopierade Lundbergs kvitto i Åkerö-dagboken: "Un portrait original en pastel de Son Excellence' Monseigneur le Comte de Tessin avec cadre et glace Dlr cuivre 1.300 Un dito de Madame La Comtesse de Tessin 1.300 Deux copies en huile du Portrait de son Excellence à 200 d 400 Deux cadres pour les dite copies 300"Ett ramat och inglasat pastelloriginal kostade alltså 1 300 daler kopparmynt, vilket motsvarade omkring 40 000 kronor 2009. Ramade kopior i olja kostade 350 daler kopparmynt per styck, vilket motsvarade ca 11 000 kronor 2009. Detta var ett vänskapspris, eftersom Tessin varit Lundbergs mecenat i decennier och hade ont om pengar. För det porträtt av Gustav III som sändes till det danska hovet i samband med hans vigsel 1766, erhöll Lundberg inte mindre än 4 300 daler kopparmynt (87 000 kronor i 2009 års penningvärde). Flera medhjälpare var sysselsatta i Lundbergs ateljé, dels för att utföra kopior i både olja och pastell, dels för att göra bakgrunder och klädesdetaljer i pastell. Kända medhjälpare är Jakob Björck, Per Eberhard Cogell (senare stadsmålare i Lyon), miniatyrmålaren Peter Adolf Hall, Jonas Forsslund och en pastellmålare vid namn Pettersson. Lundberg hade dessutom tidvis så många beställningar att han lade ut kopieringsuppdrag på Johan Henrik Scheffel och Fredrik Brander. Dessutom tycks Ulrika Pasch, Olof Arenius och hovminiatyristen Johan Georg Henrichsen samt Niklas Lafrensen d.ä. haft tillgång till Lundbergs original. Trots att så många var sysselsatta med Lundbergs produktion, brukar kopior i olja efter hans pasteller rutinmässigt tillskrivas Björck, som arbetade för Lundberg 1750–74. Av Tessins riksrådsporträtt finns till exempel tio kopior registrerade i Svenskt porträttarkiv. Samtliga har tillskrivits Jakob Björck. Detsamma gäller fyra kopior av hustruns porträtt, vilka uppenbarligen beställts vid annat tillfälle."Björcks kopior i olja kom ej sällan Lundbergs elegans och skimmer förvånande nära", skriver Oscar Levertin i sin studie. Björck kopierade även i pastell, men några verk som med säkerhet kan attribueras till honom är inte kända. Lundbergs senare år Gustav III uppskattade Lundberg och när Vasaorden instiftades 1772 blev denne en av de första riddarna. Han bär det på sitt självporträtt ovan, men endast bandet är synligt i Björcks kopia. År 1779 fick han vid 84 års ålder i uppdrag att måla den lille kronprinsen Gustav Adolf, vilket han kunde göra utan glasögon. Det är troligt att han fortsatte att måla ända fram till sin död 1786. Gustaf Lundberg är begravd på Uppsala gamla kyrkogård. Bouppteckningen visade att han hade närmare 100 000 daler kopparmynt i Grillska banken (1,8 miljoner kronor i 2009 års penningvärde mätt efter konsumentprisindex) och ett mycket exklusivt bohag med vackert möblerade rum, konst, äkta porslin och dyrbart silver. Lundberg var ogift och ärvdes av en adoptivdotter, Maria Fult. Han hade varit trolovad med hennes äldre syster fram till dennas död och lovat henne att sörja för lillasystern. Lundbergs konst förekommer ofta på kvalitetsauktioner och värderas numera till allt från 28 000 till 115 000 kronor. Porträtt av vackra kvinnor tenderar att värderas högre än mansporträtt och rikt skulpterade ramar höjer värdet.Gustaf Lundbergs väg i Södra Ängby, Stockholm är uppkallad efter Gustaf Lundberg. Verk i urval Tryckta källor Oscar Levertin; Gustaf Lundberg – en studie (Ljus förlag 1902) Merit Laine och Carolina Brown; Gustaf Lundberg 1695–1786 (Nationalmuseum 2006) Boo von Malmborg; Svensk Porträttkonst (Allhems Förlag och Nationalmuseum 1978) Sixten Strömbom; Index över svenska porträtt (Nationalmuseum 1939) Lothar Brieger; Das Pastell. (Verlag für Kunstwissenschaft, Berlin 1922.) Gunnar W. Lundberg; Gustav Lundberg, artikel (Svenskt Biografiskt Lexikon 1984) Sigrid Leijonhufvud; Omkring Carl Gustaf Tessin. (Norstedts 1917) Otryckta källor Carl Gustaf Tessin; Dagbok 1760 och 1761 (Handskrift, Kungl. Biblioteket) Gustaf Lundberg, Självbiografi''. (Avskrift 1787 av S.L. Gahm Persson, Uppsala Universitetsbibliotek.) Externa länkar Sammanfattning av Levertin 1902. Stockholms Auktionsverk Gustaf Lundberg Noter Vidare läsning Svenska porträttmålare Födda 1695 Avlidna 1786 Män Konstnärer från Stockholm Svenska målare under 1700-talet Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Ledamöter av Konstakademien


text: Karl Gösta "Snoddas" Nordgren, född 30 december 1926 i Arbrå, Gävleborgs län, död 18 februari 1981 i Ljusne församling, Gävleborgs län, var en svensk sångare och bandyspelare. Biografi ”Snoddas” var bandyspelare i Bollnäs GIF mellan 1948 och 1957 då laget bland annat blev svensk mästare i bandy 1951 och 1956. Han slog igenom som sångare den 26 januari 1952 i Lennart Hylands legendariska radioprogram Karusellen och orsakade då vad som än idag kallas för ”Snoddasfeber”. I programmet framförde ”Snoddas” sången "Flottarkärlek", som sedan blev hans signaturmelodi och dessutom en landsplåga. I ursprungsversionen av "Flottarkärlek" fanns inte den kända strofen ”Haderian Hadera” med. Den lades till först i efterhand och till den skivinspelning som gjordes. Strofen fanns med före radioprogrammet men programledaren Lennart Hyland ansåg denna opassande och "Snoddas" fick därför stryka den inför sändningen. Hans far Kalle Nordgren var bland annat fiskhandlare och sålde kondomer och kallades därför ”Gummi-Kalle” eller ”Kådis-Kalle”. Sonen Gösta hängde ofta med i strömmingsbilen och fick därför öknamnet ”Gummisnodden”. Senare förvandlades ”Gummisnodden” till ”Snoddas” kort och gott. ”Snoddas” turnerade på 1970-talet med Arne Qvick (ofta kallad Arne ”Rosen” Qvick efter sin hit med samma namn), även han från Bollnäs. Från 1970-talets början ackompanjerades ”Snoddas” av dragspelaren Karl Erik Svensson och samarbetet fortsatte fram till den 18 februari 1981, då "Snoddas" hastigt avled, 54 år gammal, under en turné, när han på kvällen spelade innebandy med handikappade ungdomar i en gymnastikhall på Källshagens sjukhem i Vänersborg. Dödsorsaken var troligen hjärtproblem. Eftermäle På Brotorget i Bollnäs fanns en relief som en hyllning till ”Snoddas”. Det så kallade ”Snoddaståget” är ett inslag i stadskärnan på sommaren där det bjuder yngre och äldre folk på en tur. I Linköping fanns 1951−2022 ett gatukök (i i stadsdelen Gottfridsberg fram till 1971, därefter i Ryd), som var uppkallat efter Snoddas. Flottare? Vid de riksomfattande turnéer som följde på ”Snoddas” genomslag i Karusellen medföljde bland annat en enkel fiskeeka som påstods vara ”Snoddas” egen. Fansen plockade bitar ur ekan som souvenirer så att under en sommar kom man att förbruka hela tre ekor. Att ”Snoddas” skulle ha varit flottare betvivlas av dem som minns honom som fiskhandlarbiträde. Men eftersom "Flottarkärlek" var det stora numret lanserade Torsten Adenby detta yrke i idolens CV. Diskografi i urval 1974 – Vår Hembygds kyrka, Gösta "Snoddas" Nordgren & Arne "Rosen" Qvick 1975 – En flottare med färg, Gösta "Snoddas" Nordgren 1975 – Två glada Laxar, Gösta "Snoddas" Nordgren & Arne "Rosen" Qvick 1978 – Man ska leva som man lär (WISA) Gösta "Snoddas" Nordgren med Karl Erik Svenssons orkester 1981 – Det gamla julkortet, Snoddas 1981 – Hadderian, Haddera... (WISA) Gösta "Snoddas" Nordgren med Karl Erik Svenssons orkester Se även: Gösta "Snoddas" Nordgren på Svensk underhållningsmusik, revyer och film 1900–1960 Övrigt Radioprogrammet Karusellen sändes från Karlaplanstudion, numera Maximteatern, Styrmansgatan, Stockholm. Filmografi Referenser K Gösta Nordgren i Svenskt biografiskt lexikon, Band 27, 1991, sida 348 Noter Vidare läsning Adenby, Torsten (1952). Boken om Snoddas, Forum förlag, Stockholm Dahlström, Eva (red) (1994). Doris, Snoddas och alla vi andra – berättelser från 50-talet, Örebro, Folkrörelsernas arkiv i Örebro län i samarbete med Liv i Sverige, 1:a uppl (inb.) Sima, Jonas (1996). Sagan Snoddas - Sverige i oskuldens tid, Carlsson förlag, Stockholm (inb.) Strand, Karin (2003). Känsliga bitar – text- och kontextstudier i sentimental populärsång, Ord & Visor, Skellefteå Externa länkar Jonas Sima: "Sagan om Snoddas och folksjälen" Roger Lindqvist: "Snoddas sista framträdande" Svenska bandyspelare Bandyspelare i Bollnäs GoIF Svenska sångare inom populärmusik Musik i Bollnäs Personer från Arbrå socken Födda 1926 Avlidna 1981 Män Svenska idrottare under 1900-talet Svenska sångare under 1900-talet


text: Guldbollen är Aftonbladets och Svenska Fotbollförbundets pris till årets bäste manliga svenska fotbollsspelare. Pristagaren utses av en jury och priset delas ut vid Fotbollsgalan. Åren 1946-1965 delades Guldbollen ut i samarbete med Stockholms-Tidningen. Zlatan Ibrahimović har vunnit Guldbollen tolv gånger (2005, 2007, 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2020). Han är den ende som vunnit Guldbollen fler än två gånger. Följande spelare har vunnit Guldbollen två gånger: Bo Larsson, Ralf Edström, Ronnie Hellström, Patrik Andersson, Glenn Hysén, Tomas Brolin, Henrik Larsson, Fredrik Ljungberg och Victor Nilsson Lindelöf. Guldbollen är formgiven av silversmeden Bengt Liljedahl. Pristagare 1940-talet 1946 - Gunnar Gren 1947 - Gunnar Nordahl 1948 - Bertil Nordahl 1949 - Knut Nordahl 1950-talet 1950 - Erik Nilsson 1951 - Olle Åhlund 1952 - Kalle Svensson 1953 - Bengt Gustavsson 1954 - Sven-Ove Svensson 1955 - Gösta Löfgren 1956 - Gösta Sandberg 1957 - Åke "Bajdoff" Johansson 1958 - Orvar Bergmark 1959 - Agne Simonsson 1960-talet 1960 - Torbjörn Jonsson 1961 - Bengt Nyholm 1962 - Prawitz Öberg 1963 - Harry Bild 1964 - Hans Mild 1965 - Bo Larsson 1966 - Ove Kindvall 1967 - Ingvar Svahn 1968 - Björn Nordqvist 1969 - Tommy Svensson 1970-talet 1970 - Jan Olsson 1971 - Ronnie Hellström 1972 - Ralf Edström 1973 - Bo Larsson (2) 1974 - Ralf Edström (2) 1975 - Kent Karlsson 1976 - Anders Linderoth 1977 - Roy Andersson 1978 - Ronnie Hellström (2) 1979 - Jan Möller 1980-talet 1980 - Rolf Zetterlund 1981 - Thomas Ravelli 1982 - Torbjörn Nilsson 1983 - Glenn Hysén 1984 - Sven Dahlkvist 1985 - Glenn Strömberg 1986 - Robert Prytz 1987 - Peter Larsson 1988 - Glenn Hysén (2) 1989 - Jonas Thern 1990-talet 1990 - Tomas Brolin 1991 - Anders Limpar 1992 - Jan Eriksson 1993 - Martin Dahlin 1994 - Tomas Brolin (2) 1995 - Patrik Andersson 1996 - Roland Nilsson 1997 - Pär Zetterberg 1998 - Henrik Larsson 1999 - Stefan Schwarz 2000-talet 2000 - Magnus Hedman 2001 - Patrik Andersson (2) 2002 - Fredrik Ljungberg 2003 - Olof Mellberg 2004 - Henrik Larsson (2) 2005 - Zlatan Ibrahimović 2006 - Fredrik Ljungberg (2) 2007 - Zlatan Ibrahimović (2) 2008 - Zlatan Ibrahimović (3) 2009 - Zlatan Ibrahimović (4) 2010-talet 2010 - Zlatan Ibrahimović (5) 2011 - Zlatan Ibrahimović (6) 2012 - Zlatan Ibrahimović (7) 2013 - Zlatan Ibrahimović (8) 2014 - Zlatan Ibrahimović (9) 2015 - Zlatan Ibrahimović (10) 2016 - Zlatan Ibrahimović (11) 2017 - Andreas Granqvist 2018 - Victor Nilsson Lindelöf 2019 - Victor Nilsson Lindelöf (2) 2020-talet 2020 - Zlatan Ibrahimović (12) 2021 - Emil Forsberg 2022 - Dejan Kulusevski Guldbollenvinnare per klubb Redovisat för den klubb som spelaren spelat flest matcher för under året som Guldbollen delats ut. Tidernas guldboll Vid Fotbollsgalan 2004 utsågs Henrik Larsson till vinnare av "Tidernas guldboll" efter att Aftonbladet och Svenska Fotbollförbundet hade anordnat en öppen omröstning. Se även Ballon d'Or FIFA World Player of the Year Referenser Externa länkar Aftonbladet A-Pressen Svenska fotbollspriser Priser och utmärkelser instiftade 1946


text: Johan Gunnar Gren, före 1958 folkbokförd som Olsson, född 31 oktober 1920 i Oscar Fredriks församling i Göteborg, död 10 november 1991 i Annedal i Göteborg, var en svensk fotbollsspelare (högerinner) som med det svenska landslaget vann OS-guld 1948 och VM-silver 1958. Gren är främst känd som en del av den legendariska innertrion Gre-No-Li som under 1950-talet var framgångsrik i italienska AC Milan till vilka han anslöt 1949. Här blev han italiensk mästare 1950/1951 tillsammans med de två övriga svenskarna i trion: Gunnar Nordahl och Nils Liedholm. Gren blev även svensk mästare, för IFK Göteborg 1942, allsvensk skyttekung 1947 och fick dessutom år 1946 som första spelare motta Aftonbladets pris Guldbollen som Årets bästa svenska fotbollsspelare. Grens tjugo år i landslagslaget var svenskt rekord innan det år 2021 slogs av Zlatan Ibrahimovic. Under åren 1939–1958 spelade han 57 landskamper på vilka han gjorde 32 mål. Gunnar Grens goda bollbehandling och taktiska skicklighet gav honom i Italien smeknamnet Il professore (Professorn). Gren är som medlem nr 13 invald i Svensk fotbolls Hall of Fame. Biografi Uppväxten Gren växte upp i Majorna i Göteborg. Hans talanger uppmärksammades första gången den 7 oktober 1934, då Göteborgs Fotbollförbunds ordförande Carl "Ceve" Linde anordnade en öppen tävling i bolljonglering i Gamla Mässhallen. Gren som tävlade för BK Strix vann med 126 tillslag, vilket var nära nog dubbelt så många som tvåan - Yngve "Knappen" Lindegren från Örgrytes allsvenska lag klarade av. Han hade därmed vunnit sitt första idrottspris - en bronsplakett. Göteborgska "Idrottsbladet" skrev dagen därpå: "Det var en upplevelse att se särskilt de mindre grabbarna leka med bollen i skallning och jonglering. Fenomenala saker presterades, och de stora pojkarna i de nationella serierna blevo skändligen slagna över hela linjen av 'kryddorna' från pojklagen. 13-åringen Gunnar Gren från Bollklubben Strix gjorde så fina tricks, att han som en annan Rastelli mycket väl skulle kunna ta engagemang vid en cirkus eller varieté." Segern gav honom hans första kommersiella engagemang. Han fick underhålla publiken i pausen på en handbollsmatch, mellan Majorna och Redbergslid, och hans gage var då fem kronor. Allsvenska tiden Gunnar Gren spelade sin första allsvenska match med Gårda BK den 1 maj 1938 på Gamla Ullevi då man mötte Malmö FF (resultatet blev 0–0). I augusti 1940 debuterade Gren officiellt i A-landslaget vid en bortalandskamp mot Finland. Efter 54 allsvenska matcher och 16 mål för Gårda BK lämnade Gren klubben på våren 1941, då han engagerades i IFK Göteborg, i vilken klubb han blev både svensk mästare och vann skytteligan. Debuten i IFK blev mot Gårda BK i augusti 1941 (vinst med 6–1, där Gunnar Gren gjorde första målet). Sin sista match för IFK spelade Gren den 6 juni 1949 mot IFK Norrköping på Gamla Ullevi (förlust 0–1). Han hade då spelat 164 matcher för Göteborg och gjort 78 mål. I maj 1947 deltog Gren i det europeiska landslaget (FIFA) som spelade mot det engelska på Hampden Park i Glasgow. Gren spelade fyra matcher i det svenska landslag, som blev olympiska guldmedaljörer 1948. Proffs i Italien År 1949 blev det dags för tiden som proffs i Italien. Han spelade under tre säsonger i AC Milan därefter två säsonger i AC Fiorentina och slutligen en säsong i Genova AC. I Milan bildade han tillsammans med Gunnar Nordahl och Nils Liedholm den omskrivna trion Gre-No-Li, vilka debuterade på Stadio Marassi i Genua, i matchen AC Milan–Sampdoria 11 september 1949. Namnet uppfanns av fotbollskrönikören Signore Conju i tidningen Corriere Lombardo. I Italien blev han oerhört populär och den italienska publiken gav honom namnet Il professore redan under den första säsongen. Själv ansåg Gren att ”Nacka” Skoglund var den största, svenska bollbegåvningen i Italien. Han sa bland annat: "Fast vi tre var inte de största svenskarna i Italien, det var "Nacka" Skoglund. Folk älskade hans sätt att spela och hans sätt att leva. Och det var förstås innan han tittade för djupt i flaskan. Ingen blir någonsin större än Nacka. Tänk bara när vi i Milan föll mot Inter med 3–2 och nykomlingen Nacka gjorde 2 mål." Tillbaka i Sverige Efter sejouren i Italien flyttade han hem till Göteborg 1956, där han blev spelande tränare i Örgryte IS (debutmatchen i division II mot Jönköpings Södra, vinst för Örgryte) till och med 1959 och senare i GAIS från hösten 1963. Efter hemkomsten gav fotbollens ledare Gren amatörstatus och den 21 oktober 1956 blev han, tillsammans med det före detta Roma-proffset Stig "Vittjärv" Sundqvist, den förste spelare att få landslagsstatus på nytt. Visserligen bara en B-landskamp mot Danmark i Viborg. Men Sverige vann med 4–0 och Gunnar Gren svarade för en fullt godkänd insats. Vid nästan 38 års ålder spelade Gren högerinner i det svenska landslag som tog silver i VM i fotboll 1958 i Sverige. Han gjorde det svenska ledningsmålet i semifinalen mot Västtyskland. Han hade då sedan debuten i landslaget 29 augusti 1940 och fram till sista matchen den 16 oktober 1958, spelat 57 A-landskamper. Efter turneringen togs Gren ut till världslaget. Som ett tillfälligt återinhopp i den italienska fotbollsvärlden fick Gren 1960 anställning som teknisk direktör för ligaklubben Juventus i Turin. Detta var då den högsta befattning inom italiensk fotboll någon svensk innehaft. Sin sista allsvenska match spelade han för GAIS den 1 oktober 1964, 27 år efter den första. Gunnar Gren var egentligen tränare i GAIS, men eftersom det gick dåligt för laget fick han göra comeback, som Allsvenskans genom tiderna äldsta spelare (ett rekord som sedan 1979 innehas av Rolf Nilsson) i ett desperat försök att rädda kvar laget i serien. Tyvärr hjälpte det inte. GAIS slutade sist i tabellen. Gunnar Gren avslutade sin aktiva karriär 1976 som tränare för uddevallalaget IK Oddevold. Han förde vid 56 års ålder IK Oddevold till en överlägsen serieseger i Division 4 Bohuslän-Dal. Gren hoppade själv in som spelare i sista seriematchen hemma mot Bengtsfors där Oddevold vann med hela 7–1. Utmärkelser och erkännanden Gunnar Gren blev 1946 den förste att få Guldbollen som landets bäste fotbollsspelare; detta var året innan han vann skytteligan. Av facktidningen "Gazetta dello Sport" utnämndes Gren två gånger till ligans främste utländske spelare. År 1970 blev han av en expertjury i Hylands hörna utsedd till "Alla tiders störste svenske fotbollsspelare". Gunnar Gren valdes år 2004, i den andra selektionen, som medlem nr 13 in i Svensk fotbolls Hall of Fame. Han presenteras där med texten: ""Il professore" försåg i Milan och landslaget Gunnar Nordahl med de målgivande passningarna. OS-guld 1948, VM-silver 1958. Spelarkarriären omfattade 40(!) säsonger." Gunnar Grens staty Gunnar Grens staty, utförd i brons av Jan Steen, avtäcktes den 29 september 1993 vid en fotbollsmatch på Gamla Ullevi, varefter den flyttades till en plats utanför Gamla Ullevi. Statyn bekostades av Göteborgsalliansen och Kanal Göteborg. När arenan revs senhösten 2006, magasinerades statyn, men återkom sedan på samma plats, fast utanför den nya arenan med samma namn. Populära namnförslag i Göteborgstrakten på den nya arenan var "Gunnar Grens fotbollsstadion" eller "Gunnar Gren arena". Övrigt Den 3 september 1958 godkändes släktnamnet Gren för Gunnar Grens familj, som tidigare hetat Olsson officiellt. Gren var farfaderns soldatnamn, men hade inte registrerats i folkbokföringen för hans efterkommande. Gunnar Grens OS-guld 1948 och VM-silver 29 juni 1958 erövrades alltså medan han ännu var folkbokförd som Olsson. Gren var en bra tennisspelare och blev i veterandubbel svensk mästare tillsammans med Torsten Johansson. Gunnar Gren är begravd i familjegraven på Västra kyrkogården i Göteborg. Tränaruppdrag Örgryte IS (1956-1959) IFK Göteborg (1960) GAIS (1963-1964, 1968-1969) IFK Värnamo (1965-1966) Skogens IF (1970) Fässbergs IF (1973) Götahed-Färjenäs IF (1974) Tuve IF (1975) IK Oddevold (1976) Norrby IF (1979) Bibliografi Referenser Kommentarer Källhänvisningar Källor Idrottsarvet 1991 : årsbok för Idrottsmuseet i Göteborg, redaktion: Roland Jerneryd & Allan T Nilsson, Idrottens Tryckeri, Göteborg 1991 ISSN 0283-1791 s. 18–37 Tidernas elva : Sveriges största fotbollshjältar, redaktörer: Åke Persson och Måns Gahrton, Semic, Sundbyberg 1999 s. 55ff Vidare läsning Externa länkar Gunnar Gren på Gais webbplats Gunnar Gren i Svensk fotbolls Hall of Fame Aftonbladet - Guldbollen år 1946 Svenska fotbollsspelare Svenska fotbollstränare Spelare i Örgryte IS Fotboll Spelare i AC Milan Fotbollsspelare i IFK Göteborg Spelare i ACF Fiorentina Spelare i Genoa CFC Spelare i Serie A Svenska olympiska guldmedaljörer Tävlande vid olympiska sommarspelen 1948 från Sverige Tävlande i fotboll vid olympiska sommarspelen 1948 Olympiska guldmedaljörer 1948 Spelare i VM i fotboll 1958 Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Svenska mästare i fotboll Idrottare från Göteborg Svenska landslagsspelare i fotboll Män Födda 1920 Avlidna 1991 Gravsatta på Västra kyrkogården i Göteborg Tränare i Örgryte IS Fotboll Fotbollstränare i IFK Göteborg Tränare i Gais Fotbollstränare i IFK Värnamo Medlemmar i Svensk fotbolls Hall of Fame Svenskar i Italien Spelare i Fotbollsallsvenskan Svenska idrottare under 1900-talet Svenska idrottsledare under 1900-talet


text: Nils Gunnar Nordahl, född 19 oktober 1921 i Hörnefors i Västerbottens län, död 15 september 1995 i Alghero i Italien, var en svensk fotbollsspelare (centerforward) som år 1949 blev Sveriges första fotbollsproffs på hög nivå när han värvades till italienska AC Milan. Nordahl blev dessförinnan fyrfaldig svensk mästare för IFK Norrköping och allsvensk skyttekung fyra gånger. Han spelade i det svenska landslag som tog guld vid OS i London 1948 och gjorde sammanlagt 43 mål på 33 landskamper. Som proffs i Italien blev svensken en av tidernas främsta målskyttar i Serie A vars skytteliga han vann fem gånger mellan 1950 och 1956. Nordahl är som medlem nr 9 invald i Svensk fotbolls Hall of Fame. Idrottskarriär Tidiga år Nordahl började sin fotbollsbana tillsammans med bröderna Bertil, Knut, Gösta och Göran i västerbottniska Hörnefors IF, starkt påhejade av sina föräldrar som aktivt stöttade barnen i idrotten. Med en ytterligt stark fysik och ett tungt välriktat skytte förenade han med spelintelligens, egenskaper vilka tidigt formade honom till en formidabel målgörare. På 41 matcher i division III, sköt han inte mindre än 68 mål under åren 1937–1940. Han var 1936–1940 industriarbetare vid Hörnefors sulfitfabrik och därefter brandman, 1940–1943 i Hörnefors och 1943–1948 i Norrköping. Allsvensk debut, skyttekung och OS-guld Gunnar Nordahl fick tidigt möjligheten att spela allsvenskt i Degerfors IF, där han fortsatte sitt målskytte. Med 58 mål på 77 matcher och skytteligaseger 1943 fick flera klubbar upp ögonen för den hårdskjutande norrlänningen. IFK Norrköping blev klubben som vann dragkampen och i denna skulle Nordahl komma att utvecklas snabbt. Med i snitt mer än ett mål per match i Allsvenskan, skytteligaseger ytterligare fyra gånger, Guldbollenvinnare 1947 och SM-guld fyra år i rad visade han, att han var mogen för en större utmaning. Den 12 november 1944 i matchen IFK Norrköping-Landskrona BoIS (9–1), gjorde Nordahl sju mål, dessutom i svit. När han sedan var med i det svenska landslag som i OS i London 1948 besegrade Jugoslavien i finalen (3–1, 1 mål av Nordahl) och dessutom vann turneringens skytteliga med sju mål, nådde ryktet om svensken med det enastående målsinnet ända till Italien. Prestationen var stor då OS och VM under denna tid betraktades som likvärdiga turneringar då inte alla länder tillät proffs i VM förrän i Sverige 1958. Sveriges första proffs 1949 värvades Nordahl till Italien och AC Milan och blev därmed Sveriges första professionella fotbollsspelare på hög nivå. Övergångssumman var 75 000 kronor och Gunnar själv fick en månadslön på 1 500 kronor. Redan första säsongen (en halv säsong) gjorde han 16 mål på 15 matcher och succén var given. Den hårdföre och (trots sin vikt) snabbe svensken skaffade sig snabbt ett rykte som en pålitlig målskytt och en av Serie A:s stora stjärnor. Med de hårda regler som Svenska Fotbollförbundet hade vid denna tid, då endast amatörer kunde bli aktuella för landslagsspel, hade Nordahl genom sitt proffsspel avsagt sig möjligheten att spela för det svenska landslaget. Så efter OS-guldet blev det inte några fler landskamper för svensken med Italien som ny hemadress. En sällan skådad målskytt Under sin första hela säsong i Italien vann Nordahl skytteligan med 35 gjorda mål – ett rekord som stod sig i 66 år. Samtidigt hade han i klubben fått sällskap av två andra svenskar, Gunnar Gren och Nils Liedholm, och de skulle de närmsta åren skapa sig ett internationellt rykte som en fruktad trio – Gre-No-Li. Under sin proffskarriär i Italien 1949–1958, vann Nordahl skytteligan 5 gånger (rekord i Serie A) och blev oerhört populär i hela det fotbollstokiga landet. Sammanlagt blev det 225 mål på 291 matcher i Italien och förutom italienaren Silvio Piola (274 ligamål) och dennes landsman Francesco Totti har ingen gjort lika många mål i den italienska förstadivisionen. Svensken har dock ett vida bättre målsnitt än Piola (0,77 mot 0,51 mål/match) som spelade hela 24 säsonger i Serie A. De sista åren i Italien spelade Nordahl i AS Roma (1956–58) där han mot slutet också tog rollen som spelande tränare. Han gjorde även där en del mål, trots att krutet i dojan inte var lika explosivt som förr. Spelarkarriärens slut - och början på en ny Gunnar Nordahl avslutade sin spelarkarriär i Karlstad BIK, först som spelande tränare, sedan enbart tränare, åren 1959–61. Målet var att ta upp klubben i Allsvenskan, men närmare än en tredje plats i div 2 kom man inte. Nordahls plan var sedan att återvända till Italien och där fortsätta sin tränarkarriär, men ett "importstopp" för utländska tränare gjorde att han istället stannade kvar i Sverige. Degerfors IF, IFK Norrköping (största framgången som tränare med ett Cup-guld 1969), IF Saab och Östers IF drog nytta av den tidigare skyttekungens tjänster innan han i AIK 1977–78 avslutade sin tränarkarriär på nationell nivå. Stor Grabb och Hall of Fame Nordahl blev redan år 1945 Stor grabb inom svensk fotboll och år 2003 valdes han i den första selektionen som medlem nr 9 in i Svensk fotbolls Hall of Fame. Där lyder presentationstexten:"'Il Pompiere' är svensk fotbolls störste målskytt. Hans sätt att dominera straffområdet i Sverige, Italien och i landskamper var unikt.” Privatliv Gunnar Nordahl var det sjunde av tio barn till Emil Nordahl (1886-1968) och Nikolina, född Hällman (1888-1967). Familjen försörjdes av fadern som arbetade på Hörnefors sulfitfabrik och de var bosatta i en bostad kallad "Ågern" tillhörande sulfitfabriken. Gunnar Nordahl var gift med Irma Nordahl, född Berg (1920-1977). Han var far till fotbollsspelaren Thomas Nordahl, samt dottern Lotta. Nordahl var brandman till yrket innan han blev proffs i Italien 1949. Självbiografi Meriter I klubblag IFK Norrköping SM-guld (4): 1944/45, 1945/46, 1946/47, 1947/48 Svenska Cupen (1): 1945 AC Milan Italiensk mästare (2): 1950/51, 1954/55 Coppa Latina (2): 1950/51, 1955/56 (Cupen var en slags föregångare [på mera regional nivå] till den senare införda Europacupen) I landslag Sverige 33 A-landskamper, 43 mål NM-guld 1947 (Nordiska mästerskapet) Olympiskt Guld 1948 Individuellt Allsvensk skyttekung (4): 1942/43 (14 mål), 1944/45 (27), 1945/46 (25), 1947/48 (18) Olympiska fotbollsturneringens skyttekung (1): 1948 (7 mål) Italiensk skyttekung i Serie A (5): 1949/50 (35 mål), 1950/51 (34), 1952/53 (26), 1953/54 (23), 1954/55 (27) Guldbollen som Sveriges bäste fotbollsspelare (1): 1947 Tredje bästa målskytt i Serie A genom alla tider med 225 mål på 291 matcher 2 matcher för Europalaget (som mötte England) 1947 och 1953 Stor Grabb i Svensk fotboll 1945 Invald i Svensk fotbolls Hall of Fame, 2003 Arvet efter Nordahl Gunnar Nordahl, som avled 15 september 1995, står i dag staty såväl i sin födelseort Hörnefors som utanför Idrottsparken i Norrköping. Gunnar Nordahls Minnesfond grundades 1995 av familjen Nordahl, Svenska Fotbollförbundet och IFK Norrköping, och delar årligen ut stipendier till personer eller föreningar som "främjat ungdomsfotbollen i Sverige". IFK Norrköping har döpt den norra ståplatsläktaren på Platinumcars Arena till Curva Nordahl till minne av dess forna stjärnspelare. Namnet är en hyllning till Gunnar Nordahl och hans framgångsrika proffskarriär i Italien där Curvan är den centrala platsen för klubbens mest passionerade supportergrupper. Namnet är även en anspelning på väderstrecket Nord och den norra läktaren. Curva Nordahl invigdes den 5 april 2015. Thomas Nordahl klippte det symboliska bandet och från storbildsskärmen skickade Milanlegendaren Franco Baresi en hälsning från hjärtat: "Jag vill på mina och klubben Milans vägnar tacka för att ni namngett en läktarsektion efter en av de största legendarerna i klubbens historia – Gunnar Nordahl, som vi alla känner till som en fantastisk stor anfallsspelare. Tack ännu en gång. Jag önskar er stor framgång i framtiden". Referenser Noter Webbsidor www.gunnar-nordahl.com Tryckta källor Vidare läsning Gunnar Nordahl: Guld och gröna planer (1954) Eva af Geijerstam: Grenoli - ett fotbollsäventyr Externa länkar Sveriges Landslag i Fotboll 1947. Om nordiska mästerskapet detta år bland annat. Födda 1921 Svenska fotbollsspelare Svenska fotbollstränare Fotbollsspelare i Degerfors IF Fotbollsspelare i IFK Norrköping Spelare i AS Roma Avlidna 1995 Spelare i AC Milan Spelare i Serie A Svenska olympiska guldmedaljörer Tävlande vid olympiska sommarspelen 1948 från Sverige Tävlande i fotboll vid olympiska sommarspelen 1948 Olympiska guldmedaljörer 1948 Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Män Spelare i Karlstad BK Tränare i AIK Fotboll Svenska mästare i fotboll Personer från Hörnefors Svenska landslagsspelare i fotboll Medlemmar i Svensk fotbolls Hall of Fame Svenskar i Italien Spelare i Fotbollsallsvenskan Svenska idrottare under 1900-talet Svenska idrottsledare under 2000-talet