text: Demokrati (från grekiskans δήμος, démos – folk och κρατος, krátos – styre, herravälde, översatt: folkstyre eller folkmakt) är ett styrelseskick där makten i en stat eller annan organisation utgår från dess medborgare, invånare, deltagare eller medlemmar. I en demokrati har medborgarna individuella rättigheter som ska skydda dem mot statliga ingrepp och majoritetsförtryck. Demokrati innehåller alltså två grundläggande komponenter: majoritetsstyre och individuella rättigheter och friheter. Demokrati är ett omtvistat politiskt begrepp och det finns många olika sätt att definiera och kategorisera demokrati. Sveriges demokrati är en representativ demokrati, vilket innebär att röstberättigade i fria och allmänna val väljer förtroendevalda representanter till landets beslutande församlingar vilka kan vara både på lokal och statlig nivå. Direktdemokrati innebär att besluten istället fattas direkt av röstberättigade. Direktdemokrati tillämpas bland annat i föreningar, men även i vissa länder som Schweiz. Beslutande folkomröstningar är en typ av direktdemokrati. Sedan åren kring 1990 är demokrati det styrelseskick som de flesta länder uppger sig ha, genom olika demokratimodeller. Demokrati kan därmed innebära en sak i exempelvis Kina och något annat i Danmark. De som förespråkar liberal demokrati kan påstå att stater som inte är liberala demokratier inte är "riktiga demokratier" då man menar att de saknar politisk demokrati. Socialister, anarkister och länder som förespråkar folkdemokrati kan å sin sida påstå att liberala demokratier inte är "riktiga demokratier" då man menar att dessa saknar ekonomisk demokrati. Demokrati kan förknippas med vissa värderingar och rättigheter. Demokratiska grundtankar som framhålls av bland andra Sveriges regering och riksdag är alla människors lika värde och rättigheter, tanke och yttrandefrihet och respekten för de mänskliga rättigheterna enligt internationella konventioner. De flesta demokratiska stater har grundlagar för att förhindra att den politiska makten blir snedfördelad, till exempel genom att makten är delad mellan den verkställande makten, den lagstiftande makten och den dömande makten. Återkommande kritiska poänger är majoritetsförtryck, att medborgarna inte har tid att sätta sig in i alla frågor, och att de politiska partierna ägnar mer tid åt röstfiske än åt att styra. Intressekonfliktsfrågan är också vanlig. Embryot till vad som uppfattas som den moderna representativa demokratin uppstod i västvärlden på 1700- och 1800-talen med Frankrike och USA som tidiga exempel. Under 1900-talet fördjupades demokratin med bland annat kvinnlig rösträtt. Den moderna representativa demokratin har sedan successivt under 1900-talet spridit sig över världen till Latinamerika, Afrika, Asien och mot slutet av århundradet till före detta socialistländer. Även om begreppet demokrati oftast används i kontexten av politiska stater används det också inom privata organisationer, då ofta med hänsyftning på att alla närvarande har rösträtt. I det sammanhanget kontrasteras demokrati ibland mot chefsstyre eller expertstyre. Demokrati kan vara upphov till konflikter om/när samförstånd och värdegemenskap byts mot majoritetsstyre. Nära till hands ligger det som i marxistisk ideologi kallas klassmotsättningar, diskriminering och rasism/sexism. Etymologi Ordet demokrati är en sammanfogning av grekiskans δῆμος demos, folket, och κράτος kratos, styre, med den ungefärliga betydelsen "folkstyre". I svenskan finns ordet belagt sedan 1596. Definitioner Grundläggande drag Demokrati är ett omtvistat begrepp och det finns många olika sätt att definiera och kategorisera demokrati. Demokrati används både som ett politiskt ideal och ideologi å ena sidan, och som ett analytiskt begrepp för att definiera styrelseskick runt om i världen (och historiskt) å andra sidan. Trots att demokrati är ett omtvistat begrepp enas många forskare om att demokrati rör kollektivt beslutsfattande, samt innehåller två grundläggande komponenter: majoritetsstyre och individuella rättigheter och friheter. Sveriges riksdag har definierat sex grundläggande drag för demokrati: Fria val Mångfald av partier Politiska rättigheter Likhet inför lagen och rättssäkerhet Mänskliga rättigheter Fungerande statsförvaltning Vidare anger Sveriges riksdag att demokratin består av tre värden som ibland kan komma i konflikt med varandra: Folkstyre Rättsstat Handlingskraft Balansen och den potentiella konflikten mellan värdena har av statsvetarna Katarina Barrling och Sören Holmberg benämnts som "demokratins triangeldrama". Demokrati bygger på tre kärnvärden eller principer: folksuveränitetsprincipen, samt politisk frihet och jämlikhet, där både frihet och jämlikhet är lika centrala för demokrati. Principen om folksuveränitet innebär att folket utgör den yttersta grunden för den offentliga makten. Frihet kan förstås ur ett negativt perspektiv som frånvaro av dominans, eller i positiv bemärkelse som autonomi eller självstyre. Som idealtyp fungerar ett demokratiskt system så att det både skapar frihet och garanterar individers möjlighet att välja hur de vill leva sina liv. Enligt statsvetaren Claudia Zilla utgörs demokratins frihetsdimension av att alla som lever i det demokratiska samhället är på lika villkor underordnade den konstitution och de lagar som stiftas och att ingen står över lagen, samtidigt som medborgarna och folket utgör den yttersta grunden för beslutsfattandet. För att detta ska fungera krävs en rättsstat. Jämlikhet ska i sin tur förstås som politisk och medborgerlig jämlikhet, dvs. att alla medborgare har samma medborgerliga och politiska rättigheter. Medborgerlig jämlikhet innebär likheten inför lagen, medan politisk jämlikhet är ett tillstånd där alla medborgare har samma inflytande på det kollektiva beslutsfattandet. Olika typer av analytiska definitioner När bedömare ska avgöra om ett land utgör en demokrati eller inte, dvs. göra en analytisk bedömning snarare än en normativ, så finns det enligt statsvetaren Charles Tilly fyra olika typer av definitioner som används: konstitutionella, substantiella, procedurdefinitioner och processorienterade definitioner. De som använder en konstitutionell definition ser till landets grundlag och de bestämmelser som finns rörande politisk aktivitet, människors fri- och rättigheter, m.m. Om ett lands konstitution innehåller tillräckliga demokratiska element så definieras det landet därmed som en demokrati. Det här sättet att definiera ett land som demokrati eller ej har dock en uppenbar brist i att länders politik och styrelse i praktiken tenderar att skilja sig från vad som står skrivet i konstitutionen. Vid en substantiell analys iakttar man livet i landet och vilken politik som regeringen bedriver. Om regeringen förordar individens friheter, trygghet, jämlikhet, en öppen samhällsdebatt, goda levnadsförhållanden och fredliga konfliktlösningar så kan landet anses vara en demokrati. Detta oavsett vad konstitutionen säger. Problemen med metoden är dels hur målkonflikter mellan de ovannämnda värdena ska hanteras, dels att en sådan definition förhindrar en förståelse av under vilka institutionella omständigheter jämlikhet och individuell frihet uppstår. Den tredje typen av definition, procedurdefinitionerna, siktar in sig på ett urval av sätt som landet styrs på och avgör utifrån dessa landets demokratiska status. Ofta analyserar man hur valen i landet går till. Då tittar man på hur stor del av befolkningen som röstar, om det finns flera genuina politiska alternativ och om det går att byta regering och landets politik genom att rösta i allmänna val. En organisation som använder den här definitionen i sitt arbete är demokratiinstitutet Freedom House. Problemet med den här typen av demokratidefinition är att det är en relativt snäv analys som görs, vilket innebär att man kan missa odemokratiska element i viktiga delar av samhället utanför den politiska sfären. En processdefinition av demokratin utgår från en uppsättning processer som hela tiden är i rörelse. Snarare än att bara analysera t.ex. val, så ser processdefinitionen till en större del av samhället och hur de demokratiska processerna fungerar. Skillnaden är att istället för att se till de formella kraven på t.ex. en organisation eller en stat så observeras demokratiska processer i praktiken och hur de faktiskt fungerar. Några frågor som besvaras är om alla medborgare har samma möjlighet att rösta, om de kan påverka dagordningen och delta i det demokratiska samtalet. Robert Dahl har tagit fram en känd processdefinition som listar fem processkriterier för demokrati: effektivt deltagande, jämlikt röstande, upplyst förståelse, kontroll över dagordningen och inkludering av alla vuxna. Nackdelen för det här sättet att definiera demokrati är att det - åtminstone på nationell nivå - lätt reduceras till en lista över ja- och nej-frågor. Kritiker har pekat på att ett sådant tillvägagångssätt inte tar hänsyn till att demokrati ofta är en fråga om nyanser, där ett land kan vara mer eller mindre demokratiskt än ett annat. Minimalistisk definition En minimalistisk definition av demokrati som använts av forskare i jämförande studier mellan olika länder är Joseph Schumpeters definition. Han definierar demokrati så här: "Vi definierar den demokratiska metoden som ett institutionellt arrangemang för politiska beslut, där [de politiska eliterna] får makt att besluta genom en fri tävlan om folkets röster". Enligt Schumpeter är demokrati först och främst en politisk metod för att avgöra vem som ska styra i vad han ser som en kamp mellan olika politiska eliter och partier. Schumpeters definition är en typ av procedurdefinition. Inkludering och kompetens Utifrån de grundläggande demokratiska principerna om politisk frihet och jämlikhet menar flera statsvetare och politiska tänkare att en av demokratins centrala delar är politisk inkludering. Statsvetaren Claudia Zilla menar att demokrati per definition handlar om politisk inkludering men inte nödvändigtvis om social och ekonomisk inkludering. Det tydligaste uttrycket för politisk inkludering - och ett centralt krav enligt många demokratidefinitioner - är lika rösträtt. William A. Galston argumenterar för att demokrati i sin mest grundläggande form kräver jämlikhet mellan alla medborgare, samt att kriterierna för medborgarskap är breda och omfattar en stor del av samhället. Ju fler som inkluderas i politiken och beslutsfattandet av beslut som rör dem, desto mer demokratiskt är samhället enligt det här synsättet. Om det bara är en liten elit som styr, även om eliten är vald i konkurrens med andra, så är samhället mindre demokratiskt än om fler varit involverade i beslutsfattandet. Exempelvis menar vissa statsvetare att man inte kan kalla länder utan kvinnlig rösträtt för demokratiska, även om de uppfyller andra krav som allmän rösträtt (för män), valda representanter, m.m. Statsvetaren Charles Tilly argumenterar för att bredden på medborgarskapet, dvs. hur stor del av befolkningen som har vissa rättigheter, tillsammans med graden av medborgarskapets jämlikhet och statens kapacitet utgör centrala mått på graden av demokrati i ett samhälle. Om det finns olika rättigheter mellan olika grupper och det är många grupper som exkluderas från politiska rättigheter är samhället mindre demokratiskt än med en bredare politisk inkludering. Statsvetaren Ludvig Beckman argumenterar för demokratins grundidé om att den som är "underställd kollektiva beslut ska ha möjlighet att delta i dem" bygger på två principer för att kunna fungera: inklusionsprincipen och kompetensprincipen. Beckman menar att principen om inkludering kräver att så många samhällsgrupper som möjligt får delta i politiska beslut, medan kompetensprincipen handlar om att den som deltar i det politiska livet behöver kunna identifiera sina egna intressen. Principerna står i motsatsförhållande till varandra och leder i praktiken bland annat till en begränsning av politiskt deltagande genom en rösträttsålder. Robert A. Dahls definitioner Som en av USA:s mest inflytelserika statsvetare under 1900-talet har Robert A. Dahls definition av demokrati och polyarki fått ett starkt inflytande och brett erkännande. Dahl skiljer i huvudsak mellan ett demokratiskt ideal och en empirisk typ av regim. Den förra kallar han demokrati, medan den senare benämns som polyarki. Polyarkin är ett styrelseskick som kommer nära idealet demokrati, men är till skillnad från demokrati inte ett normerande begrepp. Dahl har formulerat det demokratiska idealet med följande kriterier: Beslutsjämlikhet: Vars och ens åsikt har samma tyngd i kollektivt beslutsfattande Effektivt deltagande: Under hela beslutsprocessen har var och en lika stora möjligheter att uttrycka sina önskemål Upplyst förståelse: Var och en skall ges tillräcklig tid för att sätta sig in i de frågor som ska beslutas Kontroll över dagordningen: Folket bestämmer själv vilka frågor som skall eller inte skall beslutas genom kollektivt beslutsfattande Inkludering: Alla vuxna permanent bosatta i ett land ska anses tillhöra folket (demos). Som synes är principen om medborgarskap viktig i Dahls kriterier. Under en stor del av demokratins historia var det bara män, inte kvinnor, som betraktades som fullvärdiga medborgare - och på motsvarande sätt har aldrig slavar haft medborgerliga rättigheter. Barn brukar inte heller erkännas alla medborgerliga rättigheter. Som komplement till det demokratiska idealet ställer Dahl upp ett antal kriterier för polyarki, alltså den empiriska typ av regim som ligger närmast de demokratiska idealen: Valda befattningshavare: Myndigheterna ska kontrolleras av valda representanter Fria och opartiska val: Befattningshavarna ska utses i regelbundna, opartiska val med få inslag av tvång. Allmän rösträtt: Så gott som alla vuxna bör ha rösträtt till valen Rätt att kandidera i valen: Nästan alla vuxna bör ha rätt att ställa upp i valen Yttrandefrihet: Individer i polyarkin ska kunna uttrycka sina politiska åsikter utan risk för straff. Detta rör politik i vid bemärkelse Alternativa informationskällor: Alla medborgare ska kunna söka alternativ information, den typen av information ska rent praktiskt finnas och ska skyddas av lagen. Föreningsfrihet: Medborgarna ska ha rätt att bilda självständiga föreningar, t.ex. politiska partier eller intresseorganisationer. Rättigheterna och friheterna ska inte bara finnas formellt utan också i praktiken. Detta förutsätter att någon form av rättsstat existerar. Karl Popper Den österrikiske filosofen Karl Popper förde fram en definition av demokrati som det styrelseskick där de styrande kan avlägsnas av de styrda på ett fredligt sätt och att den demokratiska ordningen inte utan vidare kan sättas ur spel. Det vill säga att folket kan bli av med makthavarna utan blodspillan. Mot detta ställde Popper vad han kallade tyranni, ett styrelseskick som de styrda bara kan förändra med våld. Poppers definition har delvis kritiserats för att vara förenklad, men kanske framför allt för att det inte stämmer att icke-demokratiska stater enbart kan förändras genom våld. Som exempel på detta har kritiker lyft reformerna i Sovjetunionen och hur många kommunistiska länder i Östeuropa kom att genomgå en fredlig övergång från icke-demokrati till demokrati under slutet av 1980-talet och 1990-talet. Folket och styret Frågan om vilka som utgör folket (demos) i en demokrati är en central fråga som har givit upphov till många olika lösningar och förslag. Såväl i det antika Grekland som i moderna styrelseformer har vissa grupper i samhället uteslutits som okvalificerade för politiskt deltagande. I den klassiska världen runt Medelhavet var det enbart fria manliga medborgare som var kvalificerade att betecknas som del av folket och delta i politiken. I modern teori är definitionen av "folket" i folkstyrelsen avgörande för olika förståelse av demokratins innebörd. Likaså har frågan om vad styret är och tolkningen av denna haft skiftande betydelser. Enligt traditionen från antikens Grekland har demokrati ofta förknippats med folkets direkta deltagande i den politiska beslutsprocessen genom folkförsamlingar, direktdemokrati. Direktdemokratiska element som folkförsamlingar har senare förekommit i nordamerikanska kolonier och delstater, samt i Schweiz. Folkomröstningar förekommer i många länder och kan förstås som ett direktdemokratiskt element. Demokrati kan ur andra synvinklar även syfta på ett större medbestämmande på andra arenor än i en stat, så som demokrati i familjen, brukardemokrati, arbetsplatsdemokrati, närdemokrati med mera. Typer av demokrati Direktdemokrati Den traditionella indelningen av demokrati har varit direkt demokrati och representativ demokrati. Den direkta demokratin brukar anses ha sitt ursprung i staden Aten i antikens Grekland, och innebär att alla röstberättigade har möjlighet att själva ta beslut i alla politiska frågor. I antikens Aten utövades den direkta demokratin genom att alla fria män samlades på ett torg och fattade beslut med handuppräckning. Samma system, med bistånd av viss modern teknik, används än i dag exempelvis i Schweiz kantoner och i vissa kommuner i till exempel USA. I Massachusetts, USA, finns bland annat öppna kommunala möten där varje medborgare har rösträtt i olika frågor. Det moderna informationssamhället anses av vissa öppna för möjligheten av system med direktdemokrati även om befolkningstalet är stort, något som ibland kallas för e-demokrati. Folkomröstningar och medborgarinitiativ är två konkreta former av direktdemokrati i många demokratiska system. I Sverige är emellertid folkomröstningar rådgivande – staten eller kommunen behöver inte rätta sig efter folkomröstningens utfall, så länge omröstningen inte gäller en grundlagsändring. Representativ demokrati (indirekt demokrati) Representativ demokrati eller indirekt demokrati är idag den dominerande formen av demokrati, och innebär att de röstberättigade i allmänna och återkommande val får välja partier eller personer som i begränsade perioder får mandat att fatta bindande beslut i folkets namn. De olika partierna eller personerna konkurrerar om väljarnas röster. De representanter som väljs får en plats i den lagstiftande församlingen. Denna variant av demokrati kan även kallas valdemokrati på grund av valens betydelse. För att en representativ demokrati ska fungera behöver medborgarna garanteras vissa grundläggande fri- och rättigheter. Sådana kan vara yttrandefrihet, pressfrihet, tillgång till alternativ information, allmän rösträtt och organisationsfrihet för att denna demokratimodell ska fungera som det är tänkt. Dessa fri- och rättigheter får rent logiskt den pluralistiska demokratimodellen att fungera. Det kan sägas handla om att garantera fri opinionsbildning. I en representativ demokrati handlar valet av personer främst om åsiktsrepresentativitet. I väljarnas mandat ingår en förväntan att de valda representanterna i sina beslut i linje med den ideologi de sagts sig representera. Trots väljarnas förväntan är representanterna generellt valda på ett fritt mandat och kan själva avgöra hur de vill rösta. Statsskicket i ett land reglerar hur makten ska delas mellan olika valda församlingar och personer. Parlamentarism (som till exempel i Storbritannien eller Sverige) innebär att en folkvald församling i sin tur utser en regering. Presidentialism (som till exempel i USA) innebär att en folkvald president har stor makt. Statsskicken i exempelvis Frankrike och Finland är kombinationer av parlamentariskt och presidentiellt styre. I Sverige har den valda församlingen (riksdagen) den lagstiftande makten och regeringen den verkställande makten. Val i Sverige hålls vart fjärde år till riksdag, landsting och kommunfullmäktige. Val i Finland av president sker vart sjätte år, och till kommun, välfärdsområde och riksdag vart fjärde år. Europaparlamentet håller val vart femte år. Det finns inte bara en slags representativ demokrati. Det existerar flera olika modeller för hur demokratin bäst kan organiseras och ges innehåll. Några exempel enligt statsvetaren Joakim Ekman är elit-/konkurrensdemokrati, deltagardemokrati och deliberativ demokrati. Elit- eller konkurrensdemokrati Den elitistiska demokratimodellen utgår från att beslut som fattas i en modern demokrati inte kan sägas avspegla någon slags folkvilja. I stället uttrycker denna modell demokratin som ett politiskt system där folket regelbundet får välja mellan ett antal konkurrerande eliter. När en eliter kommer till makten är det orimligt att samtliga de beslut som fattas stämmer överens med folkets eller väljarnas vilja. Väljarna lämnar snarare över styret av staten till en professionell elit. Folket utövar sin makt främst genom ansvarsutkrävande. Medborgarna avsätter de politiker och partier som de menar gör ett dåligt jobb, genom att i nästa val lägga sin röst på något annat parti. Val handlar således inte bara om att välja in partier eller personer utan den demokratiska komponenten i en konkurrensdemokrati är att kunna avsätta den professionella elit och på så sätt utkräva ansvar för misskötsel av den makt de betrotts med. Deltagardemokrati Deltagardemokrati ser kontinuerligt politiskt aktiva och engagerade medborgare som en förutsättning för en väl fungerande demokrati. De menar att det inte är tillräckligt att väljarna utser sina representanter vid de allmänna valen såsom i konkurrensdemokratin. Medborgarna ses således som något mer än enbart väljare. Besluten bör inte helt lämnas över till eliterna, utan medborgarna bör kontinuerligt medverka i det politiska beslutsfattandet. Ett exempel kan vara att föräldrarna på en förskola ges viss makt över besluten som rör förskolan. Det kan handla om möjligheter att föra fram önskemål till ansvariga politiker och tjänstemän eller väcka vissa frågor. Förespråkarna för deltagardemokrati menar att den stärker demokratiska besluts legitimitet och förankring och att den leder till ökad kunskap, politiskt självförtroende och en mer utbredd känsla för det allmännas bästa. Ytterst menar de att deltagardemokratin bidrar till att en värdegemenskap uppstår hos medborgarna. Kritiker av deltagardemokrati menar att deltagardemokratiska arrangemang riskerar att bli ojämlika och att det demokratiska idealet om en person, en röst kan hotas, genom att aktiva och politiskt intresserade ges oproportionellt mycket makt. Deliberativ demokrati Förespråkarna för deliberativ demokrati menar att demokrati inte bara har att göra med valet av politiska representanter eller bara ett allmänt medborgardeltagande. Det centrala är i stället att lära sig lyssna och förstå andras argument och diskutera sig fram till lösningar på gemensamma problem. Termen deliberativ kommer från engelskans deliberative som betyder ”övervägande” eller ”överläggande”. Den deliberativa demokratin betecknas även som samtalsdemokrati eller diskursiv demokrati. Idealet bygger på föreställningen att god kommunikation och lyssnande är grundläggande för att finna gemensamma lösningar på problem och att detta utgör grunden för en väl fungerande demokrati. I den svenska Demokratiutredningen lyftes ”en deltagardemokrati med deliberativa kvaliteter” fram som ett ideal för Sverige. Deliberativ demokrati utgår från förutsättningslöshet som ett ideal och strävar efter att uppnå samförstånd. Istället för att ställa olika intressen mot varandra i demokratiska val, strävar samtalsdeltagarna efter att uppnå konsensus, genom att höra och respektfullt pröva den andres ståndpunkt innan en lösning utformas som kan accepteras av en majoritet. Deliberativ demokrati bidrar därmed också till att tydligt identifiera frågor där enighet inte är möjlig. Andra typer av demokrati Världens äldsta parlament återfinns på Island, där Alltinget grundades år 930. Även i de övriga nordiska länderna förekom olika former av ting och beslutande församlingar, långt innan begreppet demokrati nått Norden. Alla landskap i Sverige praktiserade ting, och exempel är bland annat Jamtamot i Jämtland och Gutatinget på Gotland. På dessa möten hade dock, liksom i antikens Grekland, endast män rösträtt. Ibland omnämns denna form av demokrati som bondedemokrati. Den lokala formen av ting var sockenstämman. Konstitutionell demokrati En konstitutionell demokrati är ett form av styre där regeringens befogenheter är begränsade och reglerade genom en konstitution, det vill säga en skriftlig uppsättning grundläggande principer och lagar som används för att styra ett land. Konstitutionell demokrati garanterar grundläggande rättigheter för sina medborgare. Dessa rättigheter skyddas genom juridiska medel och inbyggda kontroll- och balanssystem inom samhällsstrukturen. Till exempel kan en konstitutionell demokrati innehålla maktdelningsprinciper för att förhindra att en enda entitet eller individ erhåller obegränsad makt. Begreppet konstitutionell demokrati står för den ursprungligen västerländska formen av demokrati, och är ett styrelseskick med representativ demokrati där de folkvaldas politiska makt står under rättsväsendet. Vanligtvis garanterar grundlagar individens fri- och rättigheter och reglerar majoritetens makt över minoriteters civila rättigheter. Liberal demokrati Den liberala dimensionen av demokrati innebär ett huvudsakligt fokus på att skydda individens frihet från staten (så kallade negativa friheter), vilket skiljer den från den socialdemokratiska synen som primärt fokuserar på att stärka socioekonomisk jämlikhet och lika möjligheter (så kallade positiva friheter). Den liberala demokratidimensionen ser skyddandet av individens frihet gentemot en godtycklig stat som det främsta målet för ett demokratiskt styrelseskick, och förespråkar därför för en begränsad stat och starkt skydd av privat äganderätt och marknadsekonomi. Liberal demokrati fokuserar på att skydda individens rättigheter och friheter. Denna syn har sitt ursprung i upplysningstidens idéer om individuell autonomi och skydd mot godtycklig makt. Liberaler menar att statens främsta roll är att värna om medborgarnas rättigheter, och de ser individens frihet och rättigheter som fundamentala för ett rättvist samhälle. Liberal demokrati förkastar inte betydelsen av socioekonomisk jämlikhet, men den lägger ett större fokus på individens friheter. Liberal demokrati arbetar för att se till att alla medborgare har lika rättigheter och att dessa rättigheter skyddas från godtyckligt ingripande av staten. Medborgarna har rätten att utforma sitt eget liv utan otillbörlig inblandning från staten (så kallade negativa friheter). I detta sammanhang är liberal demokrati förknippad med idéer om individuell frihet och rättigheter, och dessa idéer utgör kärnan i den liberala demokratisynen. Social demokrati eller socialdemokratisk demokrati Enligt sociologen Christopher Kollmeyer innebär den socialdemokratiska dimensionen av demokrati ett fokus på att stärka socioekonomisk jämlikhet och lika möjligheter (så kallade positiva friheter), vilket skiljer den från den liberala synen som primärt fokuserar på att skydda individens frihet från staten (så kallade negativa friheter). Kollmeyer förklarar att den socialdemokratiska demokratidimensionen ser jämlikhet som en central del av ett rättvist samhälle och förespråkar därför för en aktiv stat som jobbar för att minimera socioekonomiska skillnader. Socialdemokratisk demokrati fokuserar på att motverka orättvisa socioekonomiska skillnader. Detta perspektiv har sitt ursprung i marxistiska idéerna om att ekonomisk makt kan omvandlas till politisk makt, vilket kan leda till att demokratin mest gynnar de redan rika på bekostnad av en rättvis fördelning av resurser. Socialdemokrater menar att staten har en skyldighet att verka för en jämnare fördelning av samhällets rikedomar för att garantera alla medborgares rättigheter och välfärd. Socialdemokratisk demokrati inte förkastar betydelsen av civila och politiska rättigheter, men den lägger ett större fokus på socioekonomisk jämlikhet. Socialdemokratisk demokrati arbetar för att se till att alla medborgare inte bara har lika rättigheter, utan även lika möjligheter, och att de får ta del av samhällets resurser på ett rättvist sätt. I detta sammanhang är socialdemokratisk demokrati förknippad med idéer om social rättvisa, och dessa idéer utgör kärnan i socialdemokratins demokratisyn. Socialistisk demokrati En annan demokratiterminologi som har sitt ursprung i marxismen är indelningen i politisk demokrati, social demokrati och ekonomisk demokrati, liksom i indelningen borgerlig demokrati och socialistisk demokrati. Politisk demokrati står för avskaffandet av vad socialisterna uppfattar vara diktatur (se borgerlig demokrati) genom avskaffandet av monarkin och bourgeoisin. Social demokrati står för ett samhälle där alla medborgare har lika värde och ursprungligen handlade det om att alla väljares röster skulle ha samma värde oberoende av väljarens inkomster. Ekonomisk demokrati i marxistisk terminologi står för en socialistisk fördelning av samhällets resurser och produktionsmedel, vilket är anledningen till att beteckningen "demokratiska republiken" ingår i namnet på länder som Östtyskland och Vietnam. Flytande demokrati Flytande demokrati är en blandning mellan direktdemokrati och representativ demokrati. Formen ger de röstande möjlighet att i varje fråga antingen rösta själv (direktdemokrati), eller delegera sin röst (representativ demokrati). Formen ger deltagarna möjlighet att själv bestämma i vilken utsträckning de vill engagera sig samtidigt som de som väljer att delegera sina röster har lika mycket inflytande som de som väljer att rösta själva i en fråga. Demokrati och ideologi Nattväktarstaten En grundtanke i den liberala idétraditionen är att staten utgör ett potentiellt hot mot medborgarnas frihet och personliga egendom, en hot som det politiska systemet ska skydda medborgarna från, en beskyddande demokrati. Staten behövs för att hålla ordning och skapa en fungerande infrastruktur men ska i största möjliga utsträckning hålla sig borta från medborgarna. Statens inblandning i individernas liv ses i grund och botten som någonting ont, som ett hinder mot mänsklig frihet och i förlängningen mot ett samhälles ekonomiska utveckling. Förespråkare för nattväktarstaten betonar samhällets förmåga att bidra till medborgarnas välstånd genom att individens strävan efter egen vinning och fria marknadskrafter bejakas. Välfärdsstaten Mot idén om nattväktarstaten står en annan demokratisyn, att demokrati ska bidra till människors utveckling. Enligt detta senare synsätt handlar det inte enbart om att säkerställa medborgarnas fri- och rättigheter utan också om att staten, genom till exempel skolor, institutionella arrangemang och lagstiftning, ska se till att människor ”växer”, bildas och fylls med insikter om samhällsordningen. Insiktsfulla medborgare antas vara en förutsättning för ett vitalt demokratiskt samhälle. Det anses således inte tillräckligt med formella demokratiska institutioner i form av val och en demokratisk konstitution, utan demokratin ska sträva efter ett mer kvalitativt innehåll. Förespråkare för välfärdsstaten ser en risk för stora ojämlikheter om det mesta lämnas till marknaden. Staten behöver ingripa aktivt och åtminstone i viss utsträckning reglera marknadskrafterna i syfte att värna om de som de identifierar som de svagaste i samhället. I detta tänkande finns en starkare betoning av rättvisa, social eller ekonomisk jämlikhet, allmän utbildning och fattigdomsbekämpning. Skiljelinjen mellan idén om nattväktarstaten och välfärdsstaten beskrivs ibland gå mellan liberalismen och socialismen. Socialliberaler kan sägas utgöra ett mellanting som ser staten som en möjliggörare snarare än som ett hot. Socialliberaler menar att allt inte bör lämnas till marknaden utan att staten behövs för att skapa förutsättningar för ett jämlikt samhälle där fattigdom och brist på utbildning motverkas. Idealet med en beskyddande demokrati bygger på en något mer pessimistisk bild av staten medan idealet med en utvecklande demokrati bygger på en optimistisk bild av den politiska maktens ingrepp i medborgarnas liv. Historia Demokratin i antikens Grekland Folkförsamlingar, vars sumeriska namn var ukkin och akkadiska puhrum, vilka beskrivs ha beslutande funktioner, omtalas i texter från kulturen i Mesopotamien. Särskilt goda belägg för denna folkförsamlings natur och funktion finns i texter från den assyriska handelskolonin i Anatolien (början av 2000-talet f.Kr.) och i texter från de sumeriska stadsstaterna (2000-talet f.Kr.). Denna folkförsamling uppges ibland vara indelad i två "kamrar": en befolkad av de "äldre/stora" och en av de "yngre/små". Folkförsamlingen ska ha tillsatt kommittéer och utsett administrativa och politiska företrädare. Begreppet "primitiv demokrati" har använts för att beteckna sumeriskt styrelseskick. Mycket forskning återstår dock för att klarlägga nämnda församlings exakta natur och organisation. Antikens Grekland anses ofta vara den västerländska demokratins vagga; se Den atenska demokratin. Under några få århundraden gick man från feodalism till en elementär form av demokrati. År 594 f.Kr. valdes Solon till arkont av Aten. Adelns vanstyre gjorde att en revolt hotade och han fick därför långtgående befogenheter. Han mildrade de drakoniska lagarna och demokratiserade delvis Aten. Bönders skulder avskrevs och slavar frigavs. Tidigare hade bara adeln rösträtt, men i stället infördes timokrati, att rösträtten fördelades efter förmögenhet. Befolkningen delas upp i fyra fylen (socialklasser) efter rikedom, pentakosiomedimner, hippeis, theten och zeugiter. De valde nio arkonter för ett år i taget. Dessutom fanns det en folkförsamling (ekklesía) som var ett slags stormöten där samtliga medborgare har rösträtt. Det finns även ett så kallat folkråd (boulé) med 500 ledamöter funktion som beredningsorgan för folkförsamlingen. Efter Solon 590 f.Kr. togs makten åter av diktatorer (tyranner), men efter maktstrider återupptogs 507 f.Kr. den demokratiska utvecklingen av Kleisthenes. Folket delades nu upp i tio fylen och ett råd inrättades med 50 representanter från varje fyle. Dessutom inrättades en folkförsamling dit alla medborgare hade tillträde. Medborgarskapet gällde dock enbart män, medan kvinnorna inte tilläts delta i det offentliga livet och förväntades hålla sig helt inom den egna hemmet. En intressant aspekt på den atenska demokratin var att ämbetsmännen utsågs med lottens hjälp, vem som helst kunde bli ämbetsman. För att undvika inkompetens valdes tio ämbetsmän inom varje område. Val av ämbetsmän ansågs inte demokratiskt eftersom det skulle gynna den som hade stora medel och kunde påverka människor att rösta på honom. Demokratin i den Romerska republiken Mellan åren 509 f.Kr. och 27 f.Kr. (omtvistat, sönderfallet stammade minst ett sekel tillbaka i tiden till mordet på bröderna Gracchus år 133 f.Kr.) var stadsstaten romarriket en republik, med då ungefär samma mening som en folkvald demokrati. Folkförsamlingarna (comitiae) innehade indirekt den utövande makten genom att varje år utse ämbetsmännen (magistrati), bland annat kvestorerna, edilerna, pretorerna, konsulerna och censorerna. Konsulerna tjänade två stycken samtidigt ett år åt gången som senatens ordförande och överbefälhavare för republikens styrkor. De valdes i slutet av varje år i direkta val av comitia centuriata, som bestod av alla vuxna manliga romerska medborgare. Dessa sammanträdde på Marsfältet utanför staden och var enligt socialt spektrum (inkomst, social bakgrund mm) indelade i 193 centurior. Dessa röstade inbördes vilken kandidat de ville se som konsul och kandidaten som fick flest röster fick hela centurians röst (motsvarande delstaternas elektorsröster i dagens USA). De två kandidater som vann flest centurior satt som konsuler under året som följde, och hade absolut vetorätt över varandra, samtliga ämbetsmän och över senaten. Denna var inte demokratiskt vald, utan bestod av de förnämsta politikerna ur Roms rikaste familjer. Folkförsamlingen hade dock alla fria män födda i Rom (från 89 f.Kr. hela Italien) tillgång till, under förutsättning att de uppnått vuxen ålder. Att romerska medborgare "vallfärdade" till Rom årligen för att rösta var dock mycket ovanligt, det var Roms befolkning som hade makten i folkförsamlingarna och de rikare medborgarna hade även där högre inflytande. Ett ovanligt men välkänt tilltag med stora likheter till dagens undantagstillstånd var senaten och konsulernas möjlighet att utse en diktator i orostider, ett berömt exempel är då Hannibal efter segern vid Trasimenus tågade mot staden. Senaten måste godkänna beslutet varpå konsulerna tillsammans utsåg en välkänd politiker till diktator. Denna hade, förutom ämbetsmännens vanliga immunitet under sin ämbetstid även fullständig juridiskt skydd från åtal även efter sin tid som diktator för förseelser begångna under denna period. Diktatorns makt var begränsad till en sexmånadersintervall och kunde inte förlängas. De två undantag som skedde, i båda fall under hot om vapenmakt, var Sulla och Caesars diktaturer. Den förra skulle vara på "obestämd tid" och nedlades frivilligt av Sulla efter knappt ett år, den andra, Caesars, på livstid men ändades kort efter mordet på honom. Under det sista århundradet före Kristus började fundamenten i republiken krackelera. Efter en hastig återgång till demokratiska val efter mordet på Caesar 44 f.Kr. utropades det andra triumviratet följande år, en konstitutionssanktionerad, tredelad militärjunta mellan Octavianus, Antonius och Lepidus. Efter att de två sistnämnda stupat respektive tvingats i exil och triumviratet upphört "återlämnade Octavianus makten till senaten och folket", men innehade själv så stor popularitet bland folkförsamlingarna och legionerna att han i realiteten blev envåldshärskare. Läs Augustus för mer information. Modern tid I parlamentarismens föregångsland, England, ledde religiösa motsättningar till den puritanska revolutionen. Den kulminerade 1649 med Karl I:s avrättning och bildandet av en republik. Den världsliga och andliga aristokratin samlades i överhuset, grundat 1649, medan de ofrälse hänvisades till underhuset, som länge också dominerades av aristokratin. Den puritanska republiken avvecklades 1660, men redan 1689 fastslog engelsmännen, i ”Bill of Rights”, parlamentets överhöghet, och den har sedan dess varit obruten. Författningen demokratiserades dock inte förrän ett antal rösträttsreformer genomfördes åren 1832–1928. De första länder efter antiken som anses uppfylla vissa definitioner av demokrati var Korsikanska republiken (grundad av Pasquale Paoli 1755) och USA. Den amerikanska oavhängighetsförklaringen 1776 fastslog folksuveränitet samt alla människors jämlikhet och grundläggande rättigheter. Författningen av 1789 präglas av maktdelning mellan lagstiftande, verkställande och dömande makt, garantier för tros-, yttrande-, förenings- och församlingsfrihet. Efter första franska republikens utropande 1792 infördes för första gången allmän rösträtt för myndiga män i ett större europeiskt land (förutom den allmänna rösträtt som hade funnits i Korsika). I valet till det nya franska parlamentet, nationalkonventet, fick varje man en röst. Under 1800-talet utvidgades gradvis den andel av männen som hade rösträtt i Europa och dess nybyggarländer. Från andra halvan av 1800-talet fick även kvinnor rösträtt, med västra USA och vissa kolonier, till exempel Nya Zeeland, som pionjärer. I Europa var Schweiz och Liechtenstein sist att införa kvinnlig rösträtt på nationell nivå; 1971 respektive 1984. Under andra halvan av 1900-talet omvandlades åtskilliga militärdiktaturer och auktoritära regimer i Latinamerika, Afrika, Asien och Sydeuropa till fungerande demokratier. Med Östblockets och Sovjetunionens fall 1989-1992 ökade antalet demokratier ytterligare. Vid millennieskiftet fanns bara två relativt renodlade diktaturer kvar i Europa, Jugoslavien och Vitryssland, även om andra stater i östra Europa hade och fortfarande har svåra problem att utveckla fungerande demokratiska institutioner. Enligt Freedom House ökade mellan 1900 och 1950 andelen av världens befolkning som bor i demokratier med allmän och lika rösträtt från 0 till 31 procent. År 2000 hade andelen stigit till 58 procent och fortsatte att öka. Effekter av demokrati Olika effekter av demokratin har föreslagits av forskare. Enligt den demokratiska fredsteorin har två demokratier aldrig gått i krig mot varandra. Relaterade idéer är att demokratier är mer benägna att samarbeta med varandra och att demokratier har större sannolikt att vinna de krig som de deltar i. Det finns en rad ekonomiska fördelar med demokrati som har presenterats av olika forskare. Vissa forskare argumenterar för att demokratier tenderar att t.ex. ha stabila makroekonomiska doktriner. Dessa kan sedan leda till innovation och offentliga investeringar i forskning och utbildning som är gynnsamma för den ekonomiska utvecklingen. Ekonomen Amartya Sen har argumenterat för att ett demokratiskt styrelseskick förhindrar att en hungersnöd inträffar. Mått på demokrati En del menar att skillnaden mellan demokrati och icke-demokrati inte är svartvit utan att det finns en skala mellan de båda. Ett land skulle med andra ord kunna vara mer eller mindre demokratiskt och demokratin kunna stärkas eller försvagas från år till år. Som ett försök att mäta gradskillnader mellan mer eller mindre demokrati finns det ett antal organisationer som har tagit fram olika metoder för att mäta demokrati. Democracy Index Democracy Index, demokratiindex, är ett jämförelsetal för graden av demokrati, beräknat av tidskriften The Economist. Enligt detta index var Norge det mest demokratiska landet år 2015, följt av Island och Sverige (med totalt 9,45 poäng), medan Nordkorea klassas som en av ett antal auktoritära regimer och hamnar sist (med 1,03 poäng). Indexet omfattar 167 olika länder, varav 20 klassas som fullt demokratiska. Länderna klassificeras fyra kategorier baserade på dess demokratiindex: 20 funktionella demokratier, 59 demokratier med anmärkningar, 37 hybridregimer och 51 auktoritära regimer. Freedom House Freedom House publicerar varje år rapporter över situationen för demokrati och frihet i världens länder. Länderna bedöms i två aspekter, politisk frihet och mänskliga rättigheter, på skalan 1-7. Därefter delas länderna in i tre kategorier till följd av resultatet: fria (free), delvis fria (partly free) och ej fria (not free). Utöver den årliga publikationen Freedom in the World, publiceras årligen Freedom of the Press, Nations in Transit och Countries at the Crossroad. Den första tar upp journalisters frihet och självständighet runt om i världen, Nations in Transit fokuserar sin bevakning på 29 länder i centrala Europa och Eurasien. Countries at Crossroads är en publikation som behandlar 30 olika länder som alla står i ett vägskäl vad gäller politisk utveckling. Vidare ges flera olika specifika och fristående rapporter ut varje år. Polity Indexet Polity IV är konstruerat av statsvetare som retroaktivt har satt ett värde mellan 0 och 10 på världens länder varje år sedan 1816 dels på en demokratiskala, dels en auktoritär skala. MaxRange: MaxRange, ett dataset som definierar demokratinivå och regimtyp (politiskt system) på en 100-gradig skala där varje värde motsvarar ett unikt politiskt tillstånd. Värdena rangordnas 1-100 baserat på grad av demokrati och politiskt ansvarsutkrävande. MaxRange anger det värde som motsvarar alla länder och varje månad från 1789 och fortlöpande. MaxRange är skapat och utvecklat av Max Rånge och är i dag anknutet till Högskolan i Halmstad. En enkel demokratiklassificering för alla stater 1789-2016 enligt MaxRange finns här Icke-demokratiska styrelseskick Exempel på andra styrelseskick än demokrati är envälde, autokrati, aristokrati och hierokrati (präststyre, som slentrianmässigt brukar kallas teokrati, trots att det betyder "gudsvälde"). Monarkier kan vara demokratiska om den politiska makten utgår från röstberättigade snarare än monarken själv. Demokratiska monarkier är ofta konstitutionella monarkier. Se även Borgerlig demokrati Civilsamhället Demokratiindex Demokratisering Demokratiutredningen Demokratiskt underskott Demokratisk utbildning Diktatur Hästskoteorin Konsociationell demokrati Masspsykologi Massmedia Monarki Oligarki Parlamentarism Partikrati Politeia Polyarki Pluralistisk demokrati Regeringsform Statsskick Källor Referenser Vidare läsning Externa länkar Statsskick Statsvetenskap Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Demiurg är ett namn för skaparguden som härstammar från grekiskans demiurgos "hantverkare", av demios "offentlig" och ergos "arbete". Namnet Demiurgen omnämns för första gången i Platons dialog Timaios 41a, som den gud som skall ha skapat världen. Den världsbild som Platon beskriver är inspirerad av kosmologin i boken Theogonin, förmodligen författad av Hesiodos. Gnostisk-kristen teologi lånade via judisk mysticism in namnet demiurg för att beskriva Jahve som figurerar i stora delar av Gamla testamentet. Gnostikerna ansåg att det finns ett mycket högre, transcendent och för människan oförståeligt väsen, Gud, bl.a. benämnd som "Den utan slut, eller "Den högste". Demiurgen Jahve kan nästan liknas vid en trickster som påstår sig vara skaparguden, men som snarare är orsaken till att skapelsen inte blev perfekt. Ursprung Upphovet till beskrivningarna av demiurgen som orsak till att världen inte är perfekt trots att Gud är perfekt fyller samma behov som den mysticism som utvecklats inom de flesta världsreligioner. Inom judendomens kabbala talar man till exempel om en olyckshändelse vid skapelsen av vår värld och människorna. Inom islams sufism söker man mysteriernas, konstens och poesins väg till Gud i stället för att lägga tonvikten vid islams handfasta ritualer. Av de religioner som fanns i Iran före islam hade flera ett dualistiskt synsätt på verkligheten, och denna spreds genom Alexander den stores erövringar. När den judiska gnosticismen i både Babylon och Alexandria kolliderade med den hellenistiska världen inträdde dess dualistiska fas. Här kom den under inflytande av platonsk filosofi, från vilken den lånade läran att en lägre, ond demiurg (hantverkare) var ansvarig för världens skapelse. Enligt gnosticismen betraktas demiurgen som den lägre gudom som skapat sinnevärlden och materien som håller människornas själar fångna. Markion (död 160) var en av de mest kända kristna gnostikerna, och han slog fast att den judiske skaparguden, demiurgen, var ond och upphovet till all ondska i världen. Markion ville därför skära bort allt judiskt från kristendomen, och idag skulle han förmodligen klassas som antisemit. Demiurgen var, enligt Markion, ansvarig för det ondas inträde i världen och människans förvisning dit, vilket framgick av berättelsen om Adam och Eva. Demiurgen var även odeciderad, villrådig och ombytlig: efter att ha bannlyst avbildningar befallde han Moses att sätta upp en ormskulptur i koppar (4 Mos. 21:8). Han var dessutom oförmögen i vissa situationer: han måste fråga Adam var han höll hus (i Mos. 3:9), och han var tvungen att personligen träda ner till Sodom och Gomorra för att informera sig om vilka grova försyndelser som fanns där (i Mos. 18:21). Denna förståelse av den Bibliske guden avvisas av Judiska och Kristna teologer som menar att allt Guds handlande blir förståeligt om det läses i rätt kontext. Gud förbjuder människan att bygga avgudar men inte bilder av himmelska ting. I samband med byggnationen av Förbundsarken beordrar Gud avbildandet av två Keruber Ett underordnat väsen I de gnostiska evangelierna, som ratades ur Nya Testamentet, uppträder demiurgen ofta som om han vore den högsta gudomen, den dolde guden, och verkar omedveten om sin rätta plats trots att han ständigt påminns om detta. Enligt den gnostiska skriften Arkonternas Väsen visar Demiurgens fåfänga anspråk att ha monopol på all gudomlig makt att han är förblindad: Arkonternas väsen hör liksom Tomasevangeliet och Sanningens evangelium, till de nästan 2 000 år gamla kristet-gnostiska skrifter som en bonde år 1945 hittade nedgrävd i ökensanden i Nag Hammadi i övre Egypten. Om Världens Uppkomst har följande att säga om demiurgen: Johannes Heliga Bok går längst i sin kritik av Demiurgen och frågar sig varför Gud är en avundsjuk gud om det nu inte finns några andra gudar: Noter Litteratur Nock, A. D. (1972) Essays on Religion and the Ancient World. Cambridge: Z. Stewart Pagels, E. (1979) De gnostiska evangelierna. Stockholm: Wahlström och Widstrand. Robinson, J. M. (1968) The Nag Hammadi Library translated into English under the editorship of J. M. Robinson. Teologi Gnosticism Skapargudar


text: Domän kan avse: Domain (flera betydelser) Domän (biologi) – en term inom systematiken i biologi Domän (historiskt–ekonomiskt) – den jord kronan förfogade över i Sverige Domän – inom matematiken mängden av alla möjliga argument eller 'invärden' för en funktion, se definitionsmängd Domän (ringteori) – en ring som saknar nolldelare inom abstrakt algebra Domän (språk) – ett användningsområde av ett språk Domännamnssystemet – ett system för att förenkla adressering av datorer på IP-nätverk Domännamn – en alfanumerisk uppgift om enskilda enheters adress i ett datornätverk, exempelvis på Internet Domännamnsserver – inom IT en alternativ benämning på DNS-server Domänverket – ett tidigare statligt affärsdrivande verk i Sverige Proteindomän – inom molekylärbiologi en självständig del av ett protein Weissdomän – ett begrepp inom fasta tillståndets fysik


text: Diskurs (latin: discursus, "springande till och från") betyder antingen "talad kommunikation eller debatt" eller "en formell diskussion eller debatt". Med begreppet diskurs avses oftast de skrivna och talade kommunikationerna kring ett särskilt ämne. Termen används bland annat inom lingvistiken där diskurser uppfattas som språkliga enheter uppbyggda av flera meningar, såsom konversationer, argument, tal eller skrifter. Inom samhällsvetenskapen, och särskilt inom sociologin, används begreppet diskurs för att beskriva användandet av språk i ett socialt sammanhang. En viktig förgrundsgestalt inom den samhällsvetenskapliga diskursanalysen är Michel Foucault, som betraktade diskurser som "kunskaper" med oliker underförstådda antaganden. Enligt Foucault är kunskap och makt nära sammanbundna och kan betraktas som olika aspekter av samma fenomen. Andra inflytelserika inriktningar inom diskursanalysen är kritisk diskursanalys och diskurspsykologi. Andra centralfigurer inom diskursanalysen är Malcolm Coulthard, Norman Fairclough, Leo Spitzer, Ernesto Laclau och Chantal Mouffe. Diskursanalys är en kvalitativ analysmetod som används för att analysera språkliga uttryck i olika former av socialt eller politiskt relevanta texter. Diskursanalyser kan genomföras på olika sätt inom olika akademiska områden som undersöker relationerna mellan språk och socialt liv, till exempel antropologi, sociologi, psykologi och genusvetenskap. Inom dessa fält är begreppet "diskurs" i sig självt en begrepp som diskuteras. Under 1900-talet, via den generativa grammatiken, strukturalismen, poststrukturalismen, dekonstruktionen och pragmatiken, har ordet fått en utvidgad betydelse. Detta beror på att de gemensamt ser språket som summan av de enheter, den struktur, som skapar, upprätthåller och utgör begreppsbildning och förståelse, och därför är den avgörande instansen för mänsklig samvaro, där diskursen är begreppsvärlden i dess specifika uttryck. Med denna utvidgade betydelse är det ett samlingsnamn för de infallsvinklar, begrepp, sätt att resonera, frågeställningar och så vidare som tillämpas inom ett visst område. Denna utvidgning från specifik till generell betydelse är närbesläktad med begreppet paradigm som under samma tid genomgick en likartad utveckling. Diskursbrott innebär att en diskussion som tidigare varit mer eller mindre tabubelagd, plötsligt går att formulera och diskutera, till exempel att avskaffa monarkin eller ha kvinnliga präster. Troligen kan man säga att ett diskursbrott även kan uppstå i ett äktenskap, inom en familj eller inom ett företag. Inom ämnet omvärldsbevakning är diskursbrott ett fundamentalt begrepp då det ofta föregår en större förändring av förutsättningarna (risker och möjligheter) för ett företag. Diskursanalys inom språkvetenskapen Diskurs (eng. discourse) inom språkvetenskapens olika delområden gäller såväl tal och skrift som multimodal kommunikation. Språket i arbete/verksamhet är i fokus med såväl aktörer inom ett språkområde, till exempel det svenska, som inom en global kontext . För den språkvetenskapliga diskursanalysen är anknytningen till kontexten i fokus. Studier har gällt diskursen knuten till olika arbetsplatser, nationella och internationella företag , reklam liksom till muntlig och skriftlig interaktion i juridiska, medicinska, tekniska, och ekonomiska kontexter. Diskursen beskrivs som dynamisk, det vill säga den förändras över tid, beroende på sociala och samhälleliga förhållanden liksom av förändringar knutna till de aktörer, experter och lekmän, som inkluderas i interaktionen. Inom den tillämpade språkvetenskapen har studier vidare gällt olika pedagogiska kontexter, knutna till skola, högskola och universitet. Den skriftliga diskursen inom olika vetenskapsområden har också varit föremål för flera studier. Diskursanalys inom samhällsvetenskapen Inom samhällsvetenskapen används diskursanalys för att undersöka hur språkliga uttryck, texter och tal används för att skapa sociala och kulturella institutioner och föreställningar. Diskursanalys kan användas för att undersöka en rad olika sociala och politiska frågor, inklusive identitet, kön, rasism, och kulturella förändringar. Många diskursanalyser tillämpar ett såkallat kritiskt förhållningssätt, vilket innebär att vissa särskilt utpekade sociala och ekonomiska strukturer ifrågasätts, såsom kapitalism eller traditionella könsroller. Inom samhällsvetenskapen används diskursanalys ofta för att studera politiska och sociala debatter. Genom att analysera hur olika aktörer använder språk för att representera sig själva och sina positioner i en debatt kan diskursanalys bidra till att förstå maktrelationermellan olika röster. Diskursanalys kan också användas för att undersöka hur språkliga uttryck och kulturella normer påverkar hur människor förstår och hanterar sociala problem och frågor, och hur dessa normer kan förändras över tid. Diskursanalys kan också användas för att undersöka hur identiteter konstrueras och förhandlas i samhället. I många studier är själva konstruktionsprocessen central, dvs. analysen gäller diskursens historiska utveckling.Genom att analysera hur språkliga uttryck och diskurser används för att konstruera och förändra identiteter kan diskursanalys bidra till att förstå hur sociala grupper och kategorier definieras och hur dessa definieringar påverkar människors erfarenheter och möjligheter. Litteratur Mats Börjesson: Diskurser och konstruktioner (2003) Mats Börjesson och Eva Palmblad, Diskursanalys i praktiken (2007) Malcolm Coulthard, An Introduction to Discourse Analysis (1997) Norman Fairclough, Discourse and Social Change (1992) Norman Fairclough, Media discourse (1995) John Flowerdew, Discourse in Context. Contemporary Applied Linguistics 3 (2014) Britt-Louise Gunnarsson, Professional Discourse (Continuum 2009); (Bloomsbury 2016) Britt-Louise Gunnarsson, ed., Languages of Science in the Eighteenth Century (2011) Britt-Louise Gunnarsson, Per Linell & Bengt Nordberg, eds., The Construction of Professional Discourse (1997) Ken Hyland, ed., Discourse Studies Reader. Essential Excerpts (2013) Ernesto Laclau och Chantal Mouffe, Hegemonin och den socialistiska strategin (2008) Michel Foucault Diskursens ordning : installationsföreläsning vid Collège de France den 2 december 1970 (1993) Jacob Torfing New theories of discourse : Laclau, Mouffe and Zizek (1999) Teun A. van Dijk, ed., Discourse as Social Interaction. Discourse Studies 2. A Multidisciplinary Introduction (1997) Marianne Winther Jørgensen och Louise Phillips, Diskursanalys som teori och metod (2000) Ruth Wodak, ed., Gender and discourse (1997) Se även Kvalitativ metod Källor Externa länkar Bildningsbyrån UR - Diskurs Youtube - Introduktion till diskursanalys Pragmatik Sociolingvistik Termer inom språkfilosofi Postmodernism Termer inom litteraturvetenskap Lingvistik


text: Doris May Lessing, född Tayler den 22 oktober 1919 i Kermanshah i Iran, död 17 november 2013 i London, var en brittisk författare, ansedd som en av 1900-talets främsta. År 2007 belönades hon med Nobelpriset i litteratur med motiveringen "den kvinnliga erfarenhetens epiker, som med skepsis, hetta och visionär kraft har tagit en splittrad civilisation till granskning". Hon var den äldsta person som belönats med Nobelpriset i litteratur. Lessing avstod, på inrådan av sin läkare, från att resa till Stockholm för att hämta priset. Lessing växte upp i Sydrhodesia, nuvarande Zimbabwe. Hon lämnade Afrika 1949 och bosatte sig i Storbritannien, där hon 1950 gav ut sin första roman, The Grass is Singing. Flera av Lessings tidiga verk utspelar sig i Afrika. Sedan 1960-talet var hon inspirerad av sufismen, islams mystik, samt författare som Idries Shah, Olaf Stapledon, Rabia al-Adawiyya, och Jalal al-din Rumi. Biografi Doris May Tayler föddes i Kermanshah i Persien, nuvarande Iran, som dotter till två britter. Fadern Alfred Cook Tayler förlorade ett ben som soldat under första världskriget. På sjukhuset Royal Free Hospital i London träffade han sin blivande fru, sjuksköterskan Emily Maude McVeagh, när han höll på att återhämta sig från sin amputation. Efter sitt giftermål flyttade paret till Iran, för att Alfred skulle ta ett jobb som kontorist hos Imperial Bank of Persia. 1925 flyttade familjen till den brittiska kolonin Sydrhodesia (nuvarande Zimbabwe) för att odla majs och andra grödor på cirka 1 000 tunnland mark som Alfred hade köpt. I den tuffa miljön strävade hans fru Emily efter att leva en edvardiansk livsstil. Det hade kanske varit möjligt om familjen varit rik; i verkligheten hade de ont om pengar och gården gav mycket små inkomster. Modern gav Doris Lessing en klassisk engelsk uppfostran och sände henne till klosterskola och därefter till flickskola. Hon hoppade av skolan när hon var tretton år gammal och skaffade sig på egen hand den kunskap hon önskade. Hon var därmed autodidakt, det vill säga saknade formell utbildning. När Lessing var femton år flyttade hon hemifrån för att komma ifrån sin mor. Hon tog anställning som barnflicka och studerade med hjälp av sin arbetsgivare litteratur i sociologi och politik. År 1937 fick hon plats som telefonist i Salisbury (nuvarande Harare). Sitt första äktenskap ingick Lessing 1939, vid nitton års ålder, med Frank Wisdom som blev far till hennes första två barn, John och Jean. Äktenskapet blev inte vad hon hade föreställt sig. Hon lämnade både make och barn 1943 och ägnade energi åt den kommunistiska grupp, Left Book Club i Salisbury, hon blivit medlem i året dessförinnan. Där mötte hon den tysk-judiske flyktingen och kommunisten Gottfried Lessing som hon gifte sig med 1945. Med honom fick hon sonen Peter. Äktenskapet med Gottfried Lessing sprack 1949, varpå Doris Lessing samma år flyttade till London med sin yngste son. Året därpå debuterade hon som romanförfattare med Gräset sjunger. Efter att en period ha varit aktiv medlem av kommunistpartiet, kvinnofrihetskämpe och deltagit i antiatomvapenkampanjer, övergav hon kommunismen 1956. Samma år förbjöds hon inträde till både Sydafrika och Sydrhodesia för sin kritik mot apartheid; det sydafrikanska förbudet hävdes inte förrän 1995. Sedan dessa årtionden har hon varit verksam som författare på heltid. Hon var bosatt i London fram till sin död och var verksam som författare. Med tiden vände hon sig allt häftigare mot kommunismen, och hennes världsbild blev mer präglad av sufismen, islams mystik. Hon var framförallt inspirerad av författaren Idries Shah som hon kom i kontakt med på 1960-talet. Doris Lessing fick ett flertal erkännanden för sitt författarskap, som inbegriper såväl skönlitteratur som faktaböcker, och i samtliga fall innehåller ett stort mått av självbiografiskt innehåll. Hon har engagerat sig för afghanerna under Sovjetunionens invasion, genom Afghan Relief. I samband med detta företog hon 1986 en resa till ett afghanskt flyktingläger i Peshawar i Pakistan om vilket hon har skrivit i Våra ord blåser bort med vinden (1987). Litterär verksamhet Lessings prosa brukar delas in i tre skilda faser: Kommunisttemat 1944–1956, när hon skrev radikalt om sociala frågor, Det psykologiska temat 1956–1969 och därefter det sufiska temat, som kom att etablera Lessing som en mystikförfattare av rang. Efter det sufiska temat producerade hon litteratur inom alla tre områdena. Lessing började sin karriär med romanen Gräset sjunger (1950), som handlar om rasmotsättningar och romantik, och utspelar sig i Sydrhodesia. Hennes nästa roman, Martha Quest (1952), blev den första delen av fem i den långa sviten Våldets barn, som mynnar ut i den dystra undergångsvisionen Staden med fyra portar (1969). Det var emellertid med monumentalverket Den femte sanningen (1962) som hon etablerade sig som författare av internationell rang. Denna bok betraktas av många (dock inte av Lessing själv) som ett viktigt feministiskt verk. Den femte sanningen är ett betydande experimentellt verk och handlar om en ung kvinna, författarinnan Anna Wulf, som efter ett kraschat äktenskap valt att leva ensam, ibland tillsammans med väninnor. Boken illustrerar vilka krav samhället ställer på en ensam kvinna och vilken slags roll hon mer eller mindre tvingas in i. Boken har också en intressant struktur baserad på längre prosastycken följda av brottstycken ur fem olika "minnesböcker", där huvudpersonen själv analyserar sin situation. Boken har också uppenbara självbiografiska inslag. Dystopi med Science fiction-inslag hade kommit med Staden med fyra portar och på den följer några år med fristående noveller, där handlingen delvis utspelar sig på ett plan, som Lessing själv karakteriserat som "inner-space fiction": Briefing for a Descent into Hell (1971) som sätter en schizofren person på en mystisk färd. The Summer before the Dark (1973) som utsätter en krisdrabbad kvinna för en liknande yttre/inre upptäcktsresa. En överlevandes minnen (1974) beskriver en urban civilisations förfall genom en kvinnas fönster, medan en flicka växer upp vid hennes sida som ett tyst hopp om en fortsatt mänsklig tillvaro. Filmatiserad 1981. Med rymdeposet Shikasta (1979) tog Lessings karriär steget fullt ut. Det ledde henne till ett allvarligt försök inom mjuk science fiction efter att ha undersökt "inre verkligheter" och blivit fascinerad av de nya möjligheterna med genren. "Jorden", här kallad Shikasta, kom att bli inledningen till en serie om fem böcker med samlingstiteln "Canopus in Argos: Archives" (ungefär Ur arkiven från Canopus i Argo). Bland kännare av science fiction betraktas hennes verk som några av de mest originella romaner som skrivits. Science fictions verktyg blir i Lessings händer till parabler och allegorisk/didaktiska skildringar, med anspelningar på förmyndarattityder i bibel-skildringar och tydlig inspiration av islams mystik, sufismen och tänkaren Idries Shah. Om Idries Shah skrev hon att han "var en vän, en guide och kunskapsförmedlare" för henne. Pentalogin visar från många olika infallsvinklar ett par mycket avancerade rymd-civilisationers enträgna försök med “påtvingad evolution”. Den femte sanningen gjorde Lessing aktuell som nobelpriskandidat, men det sas att hennes science fiction-böcker diskvalificerade Lessing som toppkandidat. 2007 fick hon dock Nobelpriset i litteratur med motiveringen den kvinnliga erfarenhetens epiker, som med skepsis, hetta och visionär kraft har tagit en splittrad civilisation till granskning. Om motiveringen sa hon själv i en intervju: "Löjligt, men dom måste väl hitta på någonting att säga". Lessing skrev också ett antal böcker om katter, som var hennes favoritdjur. Under 1990-talet publicerade Lessing sin självbiografi i två band. År 2001 kom Ljuvaste dröm som är självbiografisk men i romanform, eftersom hon inte ville lämna ut vänner eller vänners barn. År 2007 utkom hennes sista bok, The Cleft. Utmärkelser och hedersbetygelser Somerset Maugham Award (1954) Prix Médicis étranger (1976) Österreichischer Staatspreis für Europäische Literatur (1981) Shakespeare-Preis der Alfred Toepfer Stiftung F. V. S., Hamburg (1982) W. H. Smith Literary Award (1986) Palermo Prize (1987) Premio Internazionale Mondello (1987) Författare-hedersgäst på 1987 års Worldcon (Science Fiction-världskonvent) i första hand för sin Canopus i Argo-pentalogi. Mainstreamförfattare i gemen undviker gärna att skylta med sina försök inom SF, medan Lessing aldrig tvekat att medge detta. Hennes presentation, där hon beskrev sin SF-betonade Memoirs of a Survivor (1974) som "ett försök till en självbiografi", blev också mycket väl mottagen. Premio Grinzane Cavour (1989) James Tait Black Memorial Book Prize (1995) Los Angeles Times Book Prize (1995) Premio Internacional Catalunya (1999) David Cohen British Literary Prize (2001) Companion of Honour from the Royal Society of Literature (2001) Premios Príncipe de Asturias (2001) S.T. Dupont Golden PEN Award (2002) Nobelpriset i litteratur (2007) Verk av Lessing utgivna på svenska 1950 – The Grass Is Singing Gräset sjunger (översättning Gunvor och Bertil Hökby, Hökerberg, 1951) Gräset sjunger (översättning Gunvor och Bertil Hökby, reviderad och kompletterad av Lena E. Heyman, Wahlström & Widstrand, 2007) 1952–1969 – Våldets barn (Children of Violence), bildningsroman i fem delar: Martha, översättning Sonja Bergvall (Martha Quest 1952); Flickan Martha (Martha Quest 1952), översättning Gunnar Frösell Bra gift, översättning Sonja Bergvall (A Proper Marriage 1954) En fläkt av stormen, översättning Sonja Bergvall (A Ripple from the Storm 1958) Instängd, översättning Sonja Bergvall (Landlocked 1965) Staden med fyra portar, översättning Kjell Ekström (The Four-Gated City 1969) 1962 – Den femte sanningen, översättning Mårten Edlund (The Golden Notebook) 1966 – Vanan att älska: noveller, översättning Harriet Alfons och Jadwiga P. Westrup (The Habit of Loving; A Man and Two Women) 1968 – Katter, översättning Harriet Alfons och Jadwiga P Westrup (Particularly Cats) Ny utg. 1988 med teckningar av Laris Strunke 1971 – Instruktion för nedstigning i helvetet, översättning Sonja Bergvall (Briefing for a Descent into Hell) 1972 – Inte den typ som gifter sig och andra noveller, översättning Sonja Bergvall (The Story of a Non-Marrying Man and Other Stories) 1973 – Sommaren före mörkret, översättning Sonja Bergvall (The Summer Before the Dark) 1974 – En överlevandes minnen, översättning Sonja Bergvall (The Memoirs of a Survivor) 1983 – Canopus i Argo-serien, översättning Sonja Bergvall (Canopus in Argos: Archives): 1979 – Shikasta, översättning Sonja Bergvall (Re: Colonised Planet 5, Shikasta) 1980 – Giftermålen mellan zonerna tre, fyra och fem, översättning Sonja Bergvall (The Marriages Between Zones Three, Four and Five) 1980 – Planeten Sirius' experiment, översättning Sonja Bergvall (The Sirian Experiments) 1982 – Planet 8: representanternas lärotid, översättning Sonja Bergvall (The Making of the Representative for Planet 8) 1983 – De känslosamma agenterna i imperiet Volyen, översättning Sonja Bergvall (The Sentimental Agents in the Volyen Empire) 1983 – En god grannes dagbok, översättning Kerstin Hallén (The Diary of a Good Neighbour) 1985 – Om de gamla kunde och de unga visste, översättning Kerstin Hallén (If the Old Could) 1985 – Den goda terroristen, översättning Annika Preis (The Good Terrorist) 1987 – Våra ord blåser bort med vinden: rapportbok från Afghanistan, översättning Lars Hansson (The Wind Blows Away Our Words) 1988 – Det femte barnet, översättning Annika Preis (The Fifth Child) 1989 – Rufus: berättelsen om en okuvlig katt, översättning Solveig Nellinge (Particularly Cats and Rufus the Survivor) 1994 – Under huden: del 1 av min självbiografi fram till 1949, översättning Annika Preis (Under My Skin: Volume One of My Autobiography, to 1949) 1998 – Vandra i skugga: del 2 av min självbiografi: 1949-1962, översättning Inger Johansson (Walking in the Shade: Volume Two of My Autobiography) 2001 – Ben, ute i världen, översättning Annika Preis (fristående fortsättning på Det femte barnet) (Ben, in the World) 2001 – Ljuvaste dröm, översättning Inger Johansson (The Sweetest Dream) 2005 – Kärleksbarnet, översättning Annika Preis (The Grandmothers) 2006 – Om katter, översättning Harriet Alfons (On Cats) Övriga verk 1962 – Tigerlek (Play with a Tiger) (teaterpjäs) 1983 – The Diary of a Good Neighbour - utgiven under pseudonymen Jane Somers 1984 – If the Old Could - utgiven under pseudonymen Jane Somers 2003 – The Grandmothers: Four Short Novels 2005 – The Story of General Dann and Mara's Daughter, Griot and the Snow Dog 2007 – The Cleft Referenser Källor Biografi på Doris Lessings officiella webbplats Biografi hos Contemporary Writers, The British Council Doris Lessing, Våra ord blåser bort med vinden, Stockholm 1987 Litteraturens historia i världen, Olsson/Algulin, Stockholm 1992 Svenska Akademien om Doris Lessing - Biobibliografisk notis, P1 Kulturnytts hemsida, 11 oktober 2007 Om sufismen av Doris Lessing Doris Lessing - En författare i vår tid, red. Ingrid Holmquist och Anna Cavallin, Bokförlaget h:ström Text & Kultur, 2016 Noter Externa länkar Doris Lessing - a Retrospective Födda 1919 Avlidna 2013 Engelskspråkiga författare Brittiska novellförfattare Brittiska romanförfattare Brittiska science fiction-författare Nobelpristagare i litteratur Brittiska nobelpristagare Kvinnor Brittiska författare under 1900-talet Brittiska författare under 2000-talet Personer från Kermanshah Mottagare av prinsen respektive prinsessan av Asturiens pris


text: Djurgymnasiet är en friskola på gymnasienivå i kvarteret Tryckeriet i stadsdelen Liljeholmen i Stockholms kommun. Djurgymnasiet, som startade 2002, erbjuder naturbruksprogrammet med inriktningen djurvård. Utbildningen har utvecklats från Sveriges första utbildning för djurskötare i djurparker, senare kallad djurvårdarlinjen. Gymnasiet ger grundläggande behörighet för högskolestudier. Externa länkar Djurgymnasiets webbplats Naturbruksgymnasier Gymnasieskolor i Stockholm Friskolor i Sverige Liljeholmen


text: Datum (från latin datum, ”givet”) är en referens till en viss dag representerad i ett kalendersystem. Datumformat ISO 8601 Enligt den internationella standarden ISO 8601 skrivs datum som år-månad-dag med årtalet i fyra siffror (exempelvis ). Den formen är även svensk standard. Formen fastställdes ursprungligen den 30 juni 1972. Internetstandarden RFC 3339 är baserad på ISO 8601. Europa I stora delar av Europa skrivs datum ofta som dag/månad/år (exempelvis ). Europeiska unionen har bestämt att ordningen dag månad år ska användas på livsmedel och läkemedelsförpackningar. Att använda punkt som separator med denna ordning (exempelvis ) har definierats i DIN 5008. Sverige Språkrådet rekommenderar att man i löpande text skriver (den) (eller om man bara vill använda siffror). Skrivsättet anses olämpligt i löpande text men kan användas vid datering av dokument, i brevhuvud etc. USA I USA skrivs datum som månad/dag/år (exempelvis ). Denna form är ursprungligen från Storbritannien och importerades under kolonialtiden till Nordamerika, men Storbritannien har numera tagit efter övriga Europa. Anledningen till ordningen är att datum på engelska i tal vanligen anges i formen . Se även Kalender Lista över alla datum Källor Externa länkar IETF: RFC 3339 RFC 2550: Y10K and Beyond ISO 8601 Datumformat Dagens datum på över 400 språk


text: Dick Bengtsson, född 8 juli 1936 i Högalids församling, Stockholm, död 7 augusti 1989 i Solna, var en svensk konstnär. Hans produktion omfattar måleri, collage, film och installationer. Några av hans mest kända målningar: Richard in Paris, Barnen, Venus,Cupido med sko och Hus med hakkors. Motiven är ofta skapade parvis, ibland sinsemellan spegelvända och med fysisiska attribut monterade på tavlornas ramar. Många tekniker blandades och kompletterades ibland med oortodoxa behandlingar med strykjärn och annan mycket fysisk åverkan. Dick Bengtsson berättade aldrig om bakgrunden till någon av sina tavlor. Bland hans filmer finns Årets brott, en svensk svartvit 16 mm kortfilm på nio minuter från 1969. Ett av Dick Bengtssons kända verk är Möbelrälsen från 1986, då han kunde realisera den magnifika Möbelrälsen som han fick idén till redan 1966. Den består av ett 1940-talsmöblemang med skåp, stolar, bäddsoffa, byrå mm, uppställt på en tio meter lång järnvägsräls. Den har setts som en protest mot flyttlasspolitiken. Han gav utställningar i bland annat Stockholm, Malmö, Göteborg, Borås och Paris. Bengtsson finns representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum och Norrköpings Konstmuseum. Bibliografi Bo A. Karlsson, Per Lindgren och Joel Svensson: Här bor Dick Bengtsson" Sveriges Allmänna Konstförenings årsbok 2005 (Dick Bengtssons konstnärskap) KällorHjärnstorm'' nr 62, temanummer om Dick Bengtsson, med texter av bland andra Lars O Eriksson, Leif Nylén Olle Granath och Gabrielle Björnstrand. Noter Svenska målare under 1900-talet Svenska installationskonstnärer Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Konstnärer från Stockholm Födda 1936 Avlidna 1989 Män


text: Danska () är ett östnordiskt språk som är nationalspråk i Danmark och modersmål för flertalet danskar. Bland danska medborgare på Grönland och Färöarna har endast 10–15 % danska som modersmål, medan övriga talar danska som andraspråk. Det talas även av cirka 50 000 personer i Sydslesvig i Tyskland, där det har status som minoritetsspråk. Danskan, som tillhör de östnordiska språken, är nära besläktad med svenskan och norskan. Skriven danska är lätt att förstå av såväl svenskar som norrmän, där cirka 90 procent av orden är igenkännbara med små stavningsskillnader. Före reformen 1907 i Norge, var bokmålet närmast identiskt med tidens danska skriftspråk. Sålunda ligger danska och norska närmare varandra, än vad svenskan gör i förhållande till båda språken. Många svenskar har svårt att särskilja danska från norska i skrift. För innehållsförteckningar och dylikt används ibland så kallad "dansk-norska". Historia Urnordiska till medeltidsdanska Danskan har utvecklats från det gemensamma nordiska språket urnordiska, som talades fram till vikingatiden i nuvarande Danmark, Norge och Sverige. Med vikingatiden utvecklades dialektskillnader inom fornnordiskan, och danernas tungomål dominerade i de av vikingarna i västerled ockuperade områdena, såsom Färöarna, Grönland, Island, Normandie och Danelagen i England. I England kom det forndanska/fornnorska tungomålet att påverka den framväxande engelskan i så hög grad att många ord i modern engelska har sitt ursprung i skandinaviskan. Språket under vikingatiden är känt från runinskrifter och kallas av den anledningen ofta för rundanska. De latinska skrivtecknen kom till Norden – och Danmark – i samband med kristendomens intåg under sen vikingatid. Omkring 1100 inträdde den litterära tiden i Danmark, och markerar därmed en ny språkhistorisk period. Den romersk-katolska kyrkan är en kulturbärande institution vid denna tid i Danmark, och naturligtvis en dominerande faktor i språklig och kulturell utveckling. Från kristendomen och latin kommer en mängd lånord, främst med koppling till kyrkliga fenomen. Under denna period står danskan även under stort inflytande av lågtyska. Hansaförbundet är en dominerande kultur- och språkfaktor, och många av den tidens tekniska och kulturella landvinningar benämns med lågtyska begrepp, då dessa kommer in i danskan via Hansans verksamheter i Norden. Danska börjar användas i skrift under slutet av 1100-talet. Runt 1200 tecknas de äldsta skrivna landskapslagarna ned. Man kan genom studier av de första skrivna källorna se att danskan vid denna tid har börjat skilja ut sig från norskan och svenskan, men man kan även iaktta antydningar till dialektala skillnader inom danskan; östdanska i Skåne, ö-danska på Själland, och västdanska på Jylland. I huvudsak är dialekterna mer konservativa i öster, och mer förändringsbenägna i väster. Dessa drag återfinns även i dagens dialekter, i den mån dialekt fortfarande talas. Tidigt under medeltiden, kanske cirka 1100, utvecklades ett prosodiskt uttrycksmedel, det så kallade stödet, det vill säga en särskild betoning av stavelser genom en ”luftstöt”. I danskan som helhet började under denna period även en annan skillnad mot övriga språk att skönjas – tryckförsvagning i trycksvaga stavelser. Detta fenomen vidareutvecklas cirka 1150–1300 i danskan till den så kallade infortisförsvagningen (svækkelsen), vilket innebär att vokalerna a, i och u försvagas i trycksvag stavelse till ett schwa (ə). Samtidigt med infortisförsvagningen inträffade även spirantförsvagningen, vilken berör de tre samnordiska frikativerna mjukt g, mjukt d (ð), samt v. Mjukt g blev till en halvvokal, [j ↓] efter främre vokal och [w] efter bakre. Detta fick även genomslag i skriften. Försvagningen i sig träffade regelmässigt samtliga ord med aktuella ljud, de oregelbundenheter som finns idag beror på att vokalljuden (som styrde försvagningen åt olika håll beroende på om det var fråga om främre eller bakre) i vissa fall har ändrats. Det kan också vara fråga om senare lån. Spirant nummer två, ð, försvagas i många danska dialekter till ett [j ↓] eller försvinner, dock ej i köpenhamnsdialekten (vid denna tid). Spirant nummer tre, v, utvecklas till ett [w]. Efter bakre vokal faller ljudet därmed samman med det mjuka g:et – såväl ”lov” som ”lag” får samma uttal. Den tredje och sista i raden av stora försvagningar vid denna tid var klusilförsvagningen, vilken inträder cirka 1200–1350. I korthet innebär den en förmjukning av eftervokala korta p, t och k, till tonat b, d och g, respektive. Utvecklingen gick därefter vidare, men det är bokstäverna b, d och g som fastnade i skriftspråket. I köpenhamnsdialekten försvagades tonat b ytterligare till otonat b, eller i vissa varianter till w. Betonat d vidareutvecklas till ð. Betonat g blev till mjukt g, dock fortsatte försvagningen i några ord, på samma sätt som i spirantförsvagningen, det vill säga att det mjuka g:et vidareutvecklades till [j ↓] efter främre vokal och [w] efter bakre. Förutom de tre försvagningarna, som får anses som ett i huvudsak typiskt danskt särdrag, förekommer även andra ljudändringar av språket gemensamt med övriga nordiska språk. Exempelvis försvann den frikativa klusilen (th); i tryckstark position utvecklades detta till ett (t), i trycksvaga till (d). Ett annat exempel är bortfall av h framför j och v. En ytterligare ljudutveckling som skedde parallellt i Norden, dock med olika styrka och hastighet, är vokalöppningen, det vill säga korta stängda vokaler i vissa ord försköts från mer slutna till öppnare. Ljudet i utvecklades till e, y till ø, ø till ö samt u till o. Fonemet /ö/ fick dock ingen egen bokstav. Överhuvudtaget ledde vokalöppningen inte till någon större stavningsförändring av skriven danska. Cirka 1300 rundades det gammalnordiska långa a till ett å (vilket fick skrifttecknat aa), samt kort a förlängdes till det tidigare långa a. Under tidig medeltid blev Danmark en stormakt och med sin nära anknytning till kontinenten förändrades de danska dialekterna snabbare än de svenska. Framförallt Jylland och de danska öarna förändrades snabbt, men i viss mån även det danska Skåne och Bornholm. De betonade stavelserna fick mer tryck, och det var nu som den för danska så karakteristiska stöten uppstod (se nedan). De obetonade ändelserna började nu stavas -e och -æ eller försvann helt och hållet, som på Jylland. P, t och k började uttalas tonande mellan vokaler. Traditionellt anger man cirka 1350 som en gräns mellan yngre och äldre middeldansk. Det är vid denna tid som många ändringar på allvar slog igenom i skriftspråket, bland annat de tre försvagningarna, böjningssystemet upplöses, och många ord kom in från lågtyskan. Det skedde ett stort inflöde av lågtyska köpmän och hantverkare, och dessa blev föregångsmän inom dessa nya näringar. Då lågtyskan dessutom ligger språkligt nära de nordiska språken, fanns således såväl sociala som språkliga förutsättningar för en kraftig påverkan från lågtyska, särskilt ifråga om nya lånord. Litteraturen på danska blev under yngre middeldansk-perioden mer omfångsrik och diversifierad. Mycket är dock översättningar, från latin, lågtyska och svenska. Senare under medeltiden (1350–1500) fortsatte latin att utöva inflytande på danskan. I och med hansan och de många tyskar som bodde i Danmark kom danskan att ärva en del ändelser från tyskan: -bar, -eri och -het med mera. 1500-till 1900-talet Under 1500-talet knöts Danmark fastare samman, för att alltmer domineras av Själland och Köpenhamn. Det blev detta område som nu drev språkutvecklingen. Danskan blev nu mer enhetlig, delvis på grund av Kristian III:s Bibel (1550) och den Danske Lov (1683). Språkperioden cirka 1525–1700 kallas för äldre nydansk. I början av 1500-talet infördes boktryckarkonsten, reformationen genomfördes, och riksenheten (byråkratin) stärktes, vilket allt samverkade till att påverka språket. Reformatorerna använde boktryckarkonsten till att sprida religiös litteratur på danska, och överhuvudtaget tog danskan platsen som bruksspråk i kyrka och förvaltning, på bekostnad av latinet. Genom en stor användning av danskan i tryck, blev det nödvändigt med en upprensning av den tidigare använda dekorativa stavningen. Eftersom Köpenhamn och Själland redan vid denna tid utgjorde rikets administrativa centrum, kom det själländska språket att bli riksnorm, först för skriftspråket, men efterhand även för talspråket (under 1600-talet). Christian III:s bibel från 1550 är reformationstidens mest betydelsefulla verk, och den första fullständiga bibelöversättningen på danska. Efter reformationen blev lågtyskan avlöst av högtyskan som den viktigaste källan för lånord, men även franskan hade ett stort inflytande. Gränsen mellan äldre och yngre nydansk brukar dras vid cirka 1700. Orsaken är den store författaren Ludvig Holberg, som använde danska språket för litterära framställningar som man tidigare inte trott detta språk vara gott nog för. Under upplysningstiden kom även reaktioner mot ”utländskt” inflytande på danskan, och man försöker att rensa ut franska, latinska och grekiska lånord. Dock ökade istället strömmen av lånord. Tyska och franska var de viktigaste källorna, men under 1800-talet började även engelskan att göra sig gällande. Under 1700- och 1800-talen trycktes både latinet och tyskan tillbaka, för att mer betraktas som överklasspråk. Danskan visade genom flera litterära verk att den kunde stå på egna ben. Under H. C. Andersens tid var danskan så dominant att den även påverkade svenskan i form av danska lånord. Den dansk-norska realunionen 1536–1814 medförde att danskan var det officiella skriftspråket i Norge och totalt dominerade utvecklingen av bokmålet fram till den norska språkreformen 1907. Under 1900-talet skedde en snabb uttalsförändring som kom att öka distansen mellan danskan och svenskan. Utmärkande för denna utveckling var bland annat de försvagade slutstavelserna och kraftiga frikativor efter betonad vokal. Dessutom blev det tidigare öppna a:et mer ä-likt, något som är tydligt när man jämför modern danska med en dansk film från 1960-talet. Uttalsutvecklingen har lett till att det idag är stor skillnad mellan skriftspråk och talspråk. En utveckling som skiljer danskan från de nordiska grannländerna är dialekternas borttynande och riksdanskans genomslagskraft. Urbanisering och utvecklade kommunikationer, de korta avstånden och den geografiskt lilla ytan, samt avsaknad av annat större socio-ekonomiskt centrum än Köpenhamn, ses som förklaringar till varför dialekterna håller på att dö ut helt. Stavningsreformen 1948 I den stora stavningsreformen 1948 infördes bokstaven "å", hämtad från svenskan. Dubbelbokstaven "aa" (med å-uttal) i orden byttes då i allmänhet ut mot "å", något som skett i Norge under perioden 1869–1938. Diskussioner om att ersätta aa med å inleddes dock redan i slutet av 1700-talet, och å förekom som tangent på vissa tidiga skrivmaskiner från 1870-talet. Den tidigare danska stavningen av å-ljudet med två a-n, "aa", gör att exempelvis stadsnamnet "Århus" stavas Aarhus på äldre kartor. Kommunen i Ålborg har officiellt valt att fortsätta att skriva stadsnamnet enligt äldre traditioner och skriver således fortfarande stadens namn som Aalborg. Från 1 januari 2011 stavas även Aarhus igen officiellt med "aa", vilket förklaras som en internationalisering av namnet. Samtidigt slutade man skriva andra substantiv än egennamn med versal ("stor bokstav"); tidigare hade alla dessa efter tyskt maner skrivits med inledande versal. "Den gamle Fabrik" skrivs efter 1948 (ofta) som "Den gamle fabrik". Även efter 1948 års stavningsreform kvarstår i danskan en större frihet (jämfört med svenska) vad gäller stavning av verks titlar. Därför kan man än idag stava titlar på böcker, konstverk, lagar och liknande med endast första ord samt ingående namn med inledande versal. Man har också friheten att välja stavning även av andra "viktigare" ord i titeln med inledande versal. Vad gäller längre titlar, rekommenderar dock Dansk Sprognævn att man använder gemener även på dessa "viktigare" ord. Exempel: Den lille havfrue eller Den Lille Havfrue (Den lilla sjöjungfrun) Bibliografi over arbejder om nyere principper for arbejdsledelse Dialekter Översikt Danska har många dialekter, vilket tydligt märks då det är lätt att höra vilken del av Danmark en dansktalande person kommer ifrån. Riksdanska (rigsdansk) är det officiellt erkända danska riksspråket, som används i TV, radio och i undervisning. Uttalet av riksdanska ligger nära de dialekter som talas på Själland och sägs ha uppstått ur Köpenhamns borgarklass med inflytande från övriga nordsjälländska och östsjälländska dialekter och sydvästskånska. På Färöarna talades tidigare Gøtudansk, en variant av danska med färöiskt uttal. Tidigare var användningen av dialekt och den dialektala särarten mer utpräglad. Numera talar man på danska oftare om regionalsprog (regional danska) än om konkreta dialekter. Dialektområden I Danmark finns huvudsakligen tre olika dialektområden – jyska, ömål och bornholmska. De är dominerande på Jylland, öarna mellan Jylland och Sverige samt det något isolerade Bornholm längst i öster. Nedan listas de (cirka) 32 danska dialekter som definieras av Afdelning for Dialekforskning vid Nordisk Forskningsinstitut, Köpenhamns universitet: Ømål Amagermål Sjællandsk Nordsjællandsk Nordvestsjællandsk Sydvestsjællandsk Østsjællandsk Sydsjællandsk (sydligt sydsjællandsk) Sydømål Østmønsk Vestmønsk Nordfalstersk Sydfalstersk Lollandsk Fynsk Østfynsk Vestfynsk (nordvest- och sydvestfynsk) Sydfynsk Langelandsk Tåsingsk (med Thurø) Ærøsk (med Lyø, Avernakø, Strynø, Birkholm, Drejø) Jysk Nørrejysk (vestjysk och østjysk) Vestjysk Thybomål Morsingmål Sallingmål Hardsysselsk Fjandbomål Sydvestjysk (med Fanø) Sydøstjysk Østjysk Vendsysselsk (med Hanherred och Læsø) Himmerlandsk Ommersysselsk Djurslandsk (Nord- och Syddjurs samt Nord- och Sydsamsø, Anholt) Midtøstjysk Sønderjysk Vestlig sønderjysk (med Mandø och Rømø) Østligt sønderjysk (med Als) Söder om tyska gränsen: mellemslesvisk, angelmål, fjoldemål Bornholmsk Fonologi Uttal och förståelse Talad danska är ofta svårare att förstå för både svenskar och norrmän på grund av den snabba uttalsutveckling som danskan haft under 1900-talet. Svenskars problem att förstå danska är huvudsakligen en vanefråga, och sålunda har skåningar vanligen lättare för danska än till exempel norrlänningar. Under TV-monopolets dagar var tittandet på DR-TV mycket vanligt i de delar av Sverige där dansk TV kunde tas in. Med det ökande utbudet TV-kanaler ser sannolikt något färre sydsvenskar än förut på danska TV-kanaler. Å andra sidan visas mycket mer dansk TV-drama på svenska TV-kanaler än före cirka 1990. I alla händelser kan många svenskar lära sig förstå danska på autodidakt vis, många danska ord finns även i svenskan. Exempelvis aften det vill säga "afton" eller "kväll". Svårare är de lågtyska ord som exporterats till danskan men inte till svenskan, till exempel isenkram (av medellågtyska isenkram, av fornhögtyska isan "järn") vilket betyder "järnvaror". Motsatsen finns dock också; till exempel kommer ordet "fönster" från medellågtyskans vinster, medan danskan använder en omskrivning av "vindöga", vindue (engelskans window härstammar också från det fornnordiska ord vindauga). Språkljud Danskan innehåller 31 vokaler (20 monoftonger och 11 diftonger). Detta är det största antalet vokaler av alla germanska språk. Några danska vokaler, till exempel "a", har flera varianter som uppkommer före/efter vissa konsonanter. De flesta vokalerna uttalas med tungan belägen lägre i munnen i fall de kommer före eller efter "r". Exempel: [ε] + [r] = [ar] / [ra] [ø] + [r] = [ör] / [rö] Danskan har 18 konsonanter som ofta uttalas olikt deras svenska motsvarigheter. Några typiska drag hos det danska uttalet är: d efter vokal uttalas i danska ungefär som th i engelskans that. Efter n och l uttalas d inte alls. Jämför till exempel i orden: knalde (smälla) och sand (sand). Danskan har tungrots-r. Dock ligger r:et inte fullt så långt bak i munnen som i skånskan, och efter vokal blir r:et mer som en svag diftong med ö. Exempel: kirke [kiöke] (kyrka). Om v inte inleder ett ord uttalas det ungefär som w i engelska. Exempel: blive [bliwe] (bliva). De danska konsonanterna i paren [d ~ t], [k ~ g] och [p ~ b] är alla tonlösa, och hela olikheten mellan de två ljuden i varje par grundas på aspirationen. Aspirationen i danskan är starkare än i till exempel svenskan eller engelskan. Stöten Stötljudet (på danska: stødet eller stødtonen) är ett ljud som uppstod i danskan under tidigare delen av medeltiden. Det uttalas med en stöt genom stämbanden och har samma funktion i danskan som akut accent har i svenskan. Utan detta uttal hade det inte varit möjligt att skilja på vissa ord som stavas likadant. Så till exempel betyder hjælper med stöt "hjälper", medan hjælper utan stöt betyder "hjälpare". Jämför med svenskans anden (av and uttalas med akut accent och anden (av ande, uttalas med grav accent). (På danska betyder anden med stöt "and-en", medan anden utan stöt betyder "annan".) Grammatik Danska och svenska har förhållandevis små grammatiska skillnader. En skillnad ligger i stavning av böjningsformer. Standarddanska har, precis som standardnorska, uteslutande e som vokal i böjningsformer, medan svenskan kan ha a, e, i, o, u eller ingen vokal alls. Detta gäller både verb ("dansa"=danse, "druckit"=drukket) och adjektiv ("breda"=brede, "bredare"=bredere, "bäste vän/bästa väninna"=bedste ven/bedste veninde). För substantiv finns pluralböjningarna ingen, et år, flere år -e, et hus, flere huse -er, en bil, flere biler vokalbyte, et barn, flere børnDessutom har sammansatta substantiv som på svenska är oregelbundna endast vokalen e ("kvinno-"=kvinde-, "gatu-"=gade-). Avsaknad av pluraländelse hos neutrala substantiv, vilket är vanligt i svenskan (ett hus, flera hus) är ovanligare i danskan. Det förekommer dock (et år, flere år). Skillnader i syntax och ordföljd finns också, men de är få. Här finns exempel som "Ih, hvor er det smukt" ('Å vad det är vackert') och "tage maden frem" ('ta fram maten'). Räkneord Här följer en lista över de danska räkneord som i någon högre grad avviker från motsvarande svenska. Orden för tiotalen 50–90 kommer från den förr vanliga tjogräkningen. Halvtreds (50) är en gammal förkortning av halvtredje sinde tyve, vilket i sin tur kommer av två tjog (på danska snes) och halvparten av det tredje tjoget, det vill säga 21⁄2 tjog – alltså: 2,5 x 20 = 50. Talen 21, 22 stavas en og tyve, to og tyve, talet 99 heter ni og halvfems. På samma sätt blir 372 tre hundrede to og halvfjerds. Ordningstalen tjugoandra, nittionionde och trehundra sjuttiotredje blir på danska toogtyvende, niooghalvfemsindstyvende och trehundredetreoghalvfjerdsindstyvende. Lånord Danskan har många nyare lånord som utgör direktlån från engelskan: Computer, teenager, babysitter, download och weekend är några exempel. I motsats till svenskan, och ännu mer norskan, har danskan en stark tendens att behålla sådana ord i originalform. Ett förslag till en mindre stavningsreform, där fördanskad stavning tilläts som alternativ, av ord som mayonnaise som majonæse, möttes med stort motstånd av danska skribenter och tidningsmän (det så kallade Majonnäskriget). Tendensen att oftare behålla engelska ursprungsstavningen i lånord underlättas av att danska och engelska har fler vokalöverensstämmelser än i exempelvis svenskan. Det gäller bland annat uttalen av u och a. Anpassning av stavningen har dock skett i exempelvis fjæs (engelska: face). Kommatering Traditionell dansk kommatering är mer intensiv än svenskans. Vid varje "paus" kan ett kommatecken sättas ut. Senare års försök att införa en kommatering som är mer lik svenskans och norskans har gått trögt. Exempel på traditionell kommatering: De senere års forsøg, på at indføre en ny dansk kommatering, er gået i stå. [Der er ingen kommaer i den viste sætning på dansk].Två exempel på traditionell kommatering, det ena helt utan komman, det andra med flest möjliga: Der kan som hjælp til at lette læserens forståelse af teksten valgfrit sættes de såkaldte forståelseskommaer i meget lange sætninger på dansk. Den, der gør dette, bør, af hensyn til læseren, overveje, om det ikke vil være bedre, hvis kommaer blev erstattet med tankestreger, parenteser eller opdeling. Kommatering har efter flera förändringar, senast de i 2004 års rekommendationer, blivit en mycket omdiskuterad fråga. Språknormering Danska språket regleras inte av någon motsvarighet till Svenska Akademien. Istället kommer förändringar till på initiativ från exempelvis Dansk Sprognævn, Den Danske Ordbog, eller från universitet. Förhållandevis många ord kan därför stavas på mer än ett sätt. Exempel betyder jysk eller jydsk båda två "jylländsk". Lokalt förekommer till och med grammatiska skillnader. Den kanske mest kända dito är bruket av bestämd artikel av engelsk typ (på delar av Jylland). Men istället för the används æ. Exempel:æ huse er høje. som betyder "husen är höga" (normal danska husene er høje''). Alfabetet A B C D E F G H I J K L M N O P Q R S T U V W X Y Z Æ Ø Å a b c d e f g h i j k l m n o p q r s t u v w x y z æ ø å Forndanska skrevs med runalfabetet. Det latinska alfabetet infördes i samband med kristendomens intåg. Medeltidsdanskan tog likt svenskan in ligaturerna Æ och Œ från medeltidslatin. Œ har troligen uppkommit genom att bokstaven med tiden förlorat de horisontella linjerna och resten av E getts lutning. I likhet med de tyska varianterna av ligaturerna Æ och Œ, där E markerats som prickar över första vokalen – Ä och Ö, skapades bokstaven Å i Sverige för Gustav Vasas Bibel 1526. Där placerades a med ring ovanför, som ett förenklat a eller o för att symbolisera omvandlingen till ljud likt O. Aa hade sedan medeltiden uttalats som Å (ungefär [o:]) i Norden, utvecklat ur fornnordiskans långa A. Sedan 1948 är bruket av Å infört även i danskan såväl som i norskan. Efter inflytande från engelskan och webben har "Aa" respektive "aa" åter kommit i bruk, och sålunda heter till exempel Aabenraa officiellt inte längre Åbenrå. Referenser Ågerup Jervelund, Ågerup (2008): Sådan staver vi. dsn.dk. Läst 19 juli 2015. () Externa länkar Europeiska unionens officiella språk Språk i Danmark Språk på Grönland Språk på Färöarna Språk i Tyskland Språk i Norge V2-språk Subjekt–verb–objekt-språk