text: Bibeln (grekisk {koine}: τὰ βιβλία, tà biblía, 'böckerna') är inom kristendomen en fastställd samling skrifter av alldeles särskild betydelse och därför kallad "den Heliga Skrift". Ofta är skrifterna samlade i en bok, uppdelad i två delar, Gamla testamentet och Nya testamentet. Bibeln är en av världens mest publicerade böcker och ges ut globalt i ca 100 miljoner exemplar per år. Listan om vilka böcker som ingår i den kristna bibeln fastställdes genom bibelkanon genom koncilierna i Hippo år 393 och i Kartago år 397 och förekommer första gången i Athanasius påskbrev från 367. Katekeser är utgivna av olika kyrkor i olika sammanhang såsom en form av bibeltolkning. Listan om vilka böcker som ingår inom judendomen, Masoretiska bibeltexten i Tanakh fastställdes av masoreterna, under tidig medeltid (mellan 800- och 1100-talen). Det finns flera frågor om Bibelns tillkomst, om dess berättelsers faktiska underlag, traderingen till nedskriven text, författarskap och själva textens tillkomstprocess. Dessa behandlas inom den teologiska grenen isagogik, som söker klargöra de bibliska böckernas tillkomsthistoria samt hur den bibliska kanon kommit till. Bibelns innehåll Kristendomens bibel är uppdelad i två delar. Gamla testamentet är Bibelns äldsta del och innehåller berättelserna om jordens skapelse, patriarkerna och Israels folks historia fram till och kort efter den så kallade Babyloniska fångenskapen. I Gamla testamentet återfinns också det bibliska Israels lagsamlingar, poesi och profetiska litteratur. Som allmän bibelkanon fastställd i Konciliet i Kartago år 397, 39 böcker (Apokryferna oräknat): 1-5 Mosebok, Josua, Domarboken, Rut, 1-4 Konungaböckerna (1-2 Samuel, 1-2 Kung), 1-2 Paralipomenon (1 Krön, 2 Krön), Job, Psaltaren, 1-5 Salomo (Ordspråksboken, Predikaren, Höga Visan, Vishetens bok, Jesus Syraks vishet), De mindre profeterna (Hosea, Joel, Amos, Obadja, Jona, Mika, Nahum, Habackuk, Sefanja, Haggai, Sakarja, Malaki), Klagovisorna, Baruk, Jesaja, Jeremia, Daniel, Hesekiel, Tobit, Judit, Ester, 1-2 Esra (Esra, Nehemja), 1-2 Mack (Första Mackabeerboken, Andra Mackabeerboken). Nya testamentet behandlar i Evangelierna Jesu liv och undervisning, i Apostlagärningarna den första kyrkans historia och i Breven (epistlarna) olika dogmatiska och pastorala frågor. I Nya testamentets sista bok, Johannes uppenbarelse, beskrivs i profetiska ordalag den inom kristendomen så kallade Yttersta tiden, Yttersta Domen och Himmelriket. Uppenbarelseboken handlar den slutliga kampen mellan det onda och det goda, mellan Gud/Jesus mot djävulen. I slutet av boken beskrivs hur Gud återskapar paradiset, där varken död eller djävul finns. Som allmän bibelkanon fastställd i Konciliet i Kartago år 397, 27 böcker: 4 Evangelier (Matteus, Markus, Lukas, Johannes), Apostlagärningarna, 13 brev från aposteln Paulus (Romarbrevet, 2 brev till Korintierna, Galaterbrevet, Efesierbrevet, Filipperbrevet, Kolosserbrevet, Första och andra Thessalonikerbrevet, 2 brev till Timoteos, Titusbrevet, Filemonbrevet), Hebreerbrevet, Första och andra Petrusbrevet, 3 brev från Johannes, Jakobs brev, Judas brev, Johannesapokalypsen (Uppenbarelseboken). Gamla testamentet Gamla testamentet är skrivet (från muntlig tradition) successivt huvudsakligen från och med 500-talet och etablerandet av judiska akademierna i Babylon, på hebreiska och arameiska och existerade huvudsakligen före 200 f.Kr. som ett antal olika publikationer. Babylon Babylon kom att utgöra centrum för utvecklingen av den judiska religionen, med mellanspel av Jerusalem, fram till medeltiden och synagogorna i Europa. Babylonierna erövrade Juda rike omkring år 587 f.Kr. och då förstördes Salomos tempel vilket följdes av landsförvisning av majoriteten av judiska eliten under den babyloniska exilen. Det byggdes inget nytt tempel i Babylonien under exilen då uppfattningen var att templet endast kunde ligga i Jerusalem. Detta ledde till att det religiösa bruket ändrades och det allmänna bruket av synagogor uppstod. Babylonierna erövrades 539 f.Kr. av det persiska imperiet. De judar som tagits till Babylon som slavar tilläts av storkungarna Kyros II och Dareios I återvända hem och de byggde upp Jerusalem och det andra templet igen från grunden. En betydande del av lärda judar, med synagogor och akademier stannade dock kvar i Babylon och hade stor betydelse i drygt 1000 år för bibelns och judendomens utveckling till och med skapandet av Talmud Bavli (Babyloniska Talmud). Landet med Jerusalem blev en självständig judisk stat genom Judas Mackabaios som ledde den mackabeiska revolten (167–160 f.Kr.) mot Seleukiderriket (som skapats och tagit över området 323 f.Kr, efter att Alexander den store erövrat det Persiska riket). Landet blev senare romerskt protektorat genom Herodes den store som utsågs till kung av den romerska senaten 40 f.Kr. och regerade där till sin död omkring 4 f.Kr. Efter Herodes blev det 6 e.Kr. romerskt lydrike, Iudaea, under en romersk prefekt och ståthållare (där Pontius Pilatus är den mest kända). Efter ett judiskt uppror och judiska kriget, beordrade 70 e.Kr. den romerske befälhavaren i provinsen Iudaea, Titus, Jerusalems förstöring och förstörelsen av templet och tempelplatsen. Efter den misslyckade Bar Kokhba-revolten år 132-135 ändrade den romerske kejsaren Hadrianus namnet på den romerska provinsen Syria Judea till Syria Palestinae (efter filistéerna som var det andra folket i området) och många judar fördrevs. Innebörden var att därefter de i praktiken redan sedan gammalt etablerade judiska akademierna i (området av) Babylon blev det enda huvudsakliga centret för judisk religion, fram till 900-talet e.Kr. De babyloniska judarnas närvaro slutar med den israeliska statens operation Ezra and Nehemiah 1950–1952 där 120 000 judar flygevakuerades från Irak till Israel, i moderna Israel benämnda Bavlim (babylonierna). Därefter fanns bara 6 000 judar kvar och det avslutar en mer än 2 500 årig etablering i Babylon. Tillkomst Samma skrifter som inom kristendomen kallas Gamla testamentet återfinns alltså även inom judendomen som en kanonisk skriftsamling med namnet Tanakh eller den Hebreiska Bibeln där böckernas inbördes ordning skiljer sig något från den inbördes ordningen i kristna biblar. Dessa finns i tre huvudsakliga sammanställda och översatta versioner (som skiljer sig något, se Anno_Mundi): Septuaginta (grekisk (koine) Ἡ μετάφρασις τῶν Ἑβδομήκοντα, De sjuttio (judiska skriftlärdas) översättning (titeln från latin septuaginta, sjuttio, ofta förkortat 70 i Romerska siffror, LXX), på beställning av Ptolemaios II Filadelfos 285–247 f.Kr.), från cirka 200 f.Kr, i Alexandria i det hellenistiska Ptolemeiska Egypten), en grekisk (koine) översättning och sammanställning, används av östligt ortodoxa kyrkan Vulgata (latin: Versio Vulgata, Den allmänna översättningen, på beställning 382 e.Kr. av Påven Damasus I) latinsk översättning av Hieronymus i Rom färdig 405 e.Kr. och ersatte Septuaginta i väster i Romersk-katolska kyrkan och senare Protestantismen, dvs används av västlig kristendom Masoretiska bibeltexten (MT eller M; hebreiska: נוסח המסורה, latiniserad: Nusakh Ham'mas'sora) är den hebreiska och arameiska texten i de 24 böckerna i den hebreiska bibeln (Tanakh) inom rabbinsk judendom, sammanställning mellan 600-talet och 900-talet e.Kr., används i synagogor sedan dess Dessa har i sin tur översatts till en mängd språk. Orsaken till Septuagintas tillblivelse skall enligt Josefus ha varit bland annat det stora antal grekiska koine-talande judar i diasporan i de hellenistiska Seleukiderriket och i Ptolemaiska Egypten som inte förstod hebreiska eller arameiska och därför inte kunde studera Tanakh. De hebreiska manuskripten till Torah standardiserades från 700-800-talet och framåt till den så kallade Masoretiska bibeltexten (se även masoreter). Därvid kom Septuaginta att fullständigt förlora sin status inom judendomen – i synnerhet som den alltmer kom att användas som auktoritativ översättning av de kristna. Istället kom nya översättningar till grekiska att göras från judiskt håll, denna gång med den masoretiska texten som förlaga, till exempel bibelutgåvorna av Aquila av Sinope och Symmachus. Medan Septuaginta verkar ha blivit allmänt accepterad av judar under andra tempelperioden, har den till stor del avvisats som skriftmässig av den allmänna rabbinska judendomen sedan senantiken av flera skäl. För det första skiljer sig Septuaginta från den hebreiska källtexterna i många fall (särskilt i Jobs bok). För det andra visas i översättningarna ibland en okunnighet om hebreiska idiomatiska förhållanden. Ett särskilt anmärkningsvärt exempel på detta fenomen finns i Jesaja 7:14, där det hebreiska ordet עַלְמָה (' almāh, som översätts till svenska som "ung kvinna") översätts till koine-grekiska som (parthenos, som översätts till svenska som "jungfru/oskuld"). Slutligen ville rabbinerna också skilja sin tradition från framväxande kristendomstradition, som i hög grad förlitade sig på Septuaginta. Att notera är att Gamla Testamentet fastställdes till 39 böcker i Konciliet i Kartago år 397 mer än 500 år efter översättningen Septuaginta och den Masoretiska bibeltextens 24 böcker fastställdes av den allmänna rabbinska judendomen ca 1000 år efter. Så Septuaginta omfattar ursprungligen alltså även en mängd utelämnade översättningar, men publiceras som 39 böcker av östligt ortodoxa kyrkan. Under slutet av 1900-talet gjordes nyöversättningar ex Bibel 2000 i Sverige och Nova Vulgata där man genom modern vetenskaplig teknik, forskning och arkeologiska fynd såsom dödahavsrullarna anses ha bättre tillgång till antikt källmaterial än i antiken. Med reflexion till ex skillnaderna i Anno mundi anser många att också så var också fallet i arbetet med Vulgata från 400-talet e.Kr., att man hade bättre källmaterial och bättre översättning än den tidigare Septuaginta och därför anses av många Vulgata ha mera likheter i textdetaljer med den judiska Masoretiska bibeltexten. Apokryferna Till Bibeln räknas ofta även de så kallade Gamla testamentets apokryfer, även om synen på dessa böcker och vilka böcker som ingår i dessa apokryfer, skiljer sig åt mellan olika kyrkosamfund. Allmänt kan sägas att de gamla kyrkorna (Romersk-katolska och Ortodoxa) omfamnar Gamla testamentets Apokryfer som en del av bibelkanon medan nyare kyrkosamfund med rötter i reformationen i olika hög grad avfärdar dem som varande en del av kanon. I alla de svenska, officiella bibelöversättningarna har de funnits med, utom i 1917 års bibel där de gavs ut separat 1921. Nya testamentet Tillkomst Nya testamentet anses vara skrivet på klassisk grekiska (koine) mellan cirka år 50 och ett stycke in på 100-talet e.Kr., används av östligt ortodoxa kyrkan. Vulgata är latinsk översättning, på beställning 382 e.Kr. av Påven Damasus I av Hieronymus i Rom färdig c. 390 e.Kr. och används i väster av Romersk-katolska kyrkan och senare Protestantismen. Dessa har i sin tur översatts till en mängd språk. Under slutet av 1900-talet gjordes nyöversättningar ex Bibel 2000 i Sverige och Nova Vulgata. Annan användning Delar av eller hela Bibeln används också som helig skrift av Samaritanism, Rastafari, många icke-kristna samt nyare kristna trossamfund. Största samfund här är Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga (allmänt kända som "mormoner") och Jehovas Vittnen som båda anser att Bibeln bär på gudomliga sanningar. Dessa båda samfund har även egna – av samfunden godkända – översättningar (ursprungligen till engelska och översatta av samfunden, i mormonernas fall av grundaren Joseph Smith Jr) vilka blivit normerande för hur bibeltexten skall förstås och översättas vidare. Det bör dock påpekas att man inom Jesu Kristi Kyrka av Sista Dagars Heliga (som är Sista Dagars Heliga-rörelsens i särklass största samfund) främst läser samma bibelversioner som många andra kristna, samtidigt som man anser sig få intressanta inblickar genom Joseph Smiths översättning vilken är utgiven av rörelsens näst största samfund (som tidigare hette Reorganized Church of Jesus Christ of Latter Day Saints och numera efter namnbyte Community of Christ). Grekland = hellenistiska Babylon och Egypten Grekland, grekisk tid och grekisk i bibelns texter relaterar sig vanligen i bibeln till det hellenistiska makedonskaiska persiska/babyloniska imperiet efter Alexander den store, Seleukiderriket och till viss del det hellenistiska Ptolemaiska Egypten i dagens Mellanöstern, snarare än det Grekland vi känner idag. Imperiet som ockuperade Levanten som senare judarna i Palestina befriades från av Judas Maccabeus. Tidräkning i bibeltexterna Det samhälle och tidsepok som Jesus levde i och såväl gamla testamentet som nya testamentet skrevs i dominerades av den babyloniska varianten av Anno Graecorum. Detta gjorde Anno Graecorum-tidräkningen naturlig som utgångspunkt i såväl den judiska som kristna bibelns böcker. Dess utgångspunkt var den hellenistiska återerövringen av Babylon och starten för Seleukiderriket 312 f.Kr., och använde en modifierad judisk version av den babyloniska kalendern. Övergången från Anno Graecorum till Anno Mundi tidräkning skedde under första årtusendet parallellt ungefär samtidigt inom den judiska och östliga kristna världen, där de kristna använde den julianska kalendern istället medan judarna behöll den judiska varianten av den babyloniska Anno Graecorum kalendern. Babylon hade erövrats på 600-talet av Islam och flyttat till Bagdad och den judiska centralpunkten flyttades allt mer till Europa. I det kristna väster skapades istället Anno Domini som baserade sig på beräkningen av Jesus födelse, pga att det är stor skillnad om 1 732 år mellan den latinska Vulgata och grekiska Septuaginta bibelöversättningarna i beräkningarna av skapelsen, då den bysantinska Anno Mundi inte stämde med Vulgata, inte accepterades i den dåtida latinska Katolska världen. Anno Domini med gregoriansk variant av julianska kalendern utgör sedan mitten av 1700-talet grunden för den globala tidräkningen, UTC. Allmänt De judiska heliga skrifterna, som ingår i Gamla testamentet, utkristalliserades efter hand som fasta textsamlingar. I Nya testamentet omtalas dessa skrifter vanligen som ”Skriften” eller som ”Lagen och Profeterna”. De nytestamentliga författarna, som skriver på grekiska, citerar dem ofta via en redan befintlig grekisk översättning, Septuaginta, från cirka 200 f.Kr. I den tidiga kristna kyrkan lästes "lagen" och "profeterna" utifrån övertygelsen att dessa texter djupast sett handlar om Jesus Kristus. Efterhand kom också ett antal skrifter som erkändes vara skrivna av apostlarna eller deras nära medarbetare att spridas och läsas offentligt i de kristna kyrkorna – texter som kom att samlas under namnet Nya testamentet. Dessa skrifter – de fyra evangelierna, Apostlagärningarna, ett antal brev skrivna av främst Paulus (ofta kallade epistlar av grekiskans ἐπιστολή, "brev") samt Uppenbarelseboken - kom att tillsammans med det Gamla testamentet att ingå i den tidiga kyrkans kanon. Den process som ledde fram till samlandet av en kanon brukar benämnas kanonhistoria. Bibelns skrifter har alltså tillkommit under en mycket lång tid. Ofta dateras de äldsta böckerna till den tidiga delen av Israel som kungadöme (ca 900 f.Kr.) även om vissa forskare daterar de äldsta texterna till betydligt tidigare än så. Med bibelsyn avses på vilket sätt en person läser och förstår de bibliska texterna. Det vetenskapliga, systematiska arbetet med Bibeln kallas bibelvetenskap eller exegetik. Bibelns roll som grundläggande element i livsförståelse eller som rättesnöre för livsföring har medverkat till att den blivit spridd över hela världen, och anses vara den mest spridda och sålda boken någonsin. Etymologi - bibeln Det svenska ordet bibel har kommit in i svenska språket från det grekiska ordet τὰ βιβλία via latinet. Ordformen ”bibel” kan spåras tillbaka till år 1620. Tidigare ofta som Biblia, så 1541 då Biblia på Swensko utkom, även kallad Gustav Vasas Bibel Grekiskans τὰ βιβλία, ta biblia, ”böckerna” är en pluralform av ordet βιβλίον, biblion med betydelsen “liten bok”. Detta ord är i sin tur en så kallad diminutiv form av ordet βιβλος med betydelsen ”papyrus, bokrulle, bok”. Även formen βύβλος bublos, förekommer. Troligen kommer ordet från namnet på den feniciska hamnstaden Byblos, även kallad Gebal. Från denna stad skeppades nämligen papyrus till Grekland, där man sedan använde det till skrivmaterial. Den judiske författaren Josefus använder pluralformen τὰ βιβλία, ta biblia, ”böckerna”, om de judiska heliga skrifterna i sin skrift Judiska fornminnen. Även i Aristeasbrevet skrivet ungefär två hundra år tidigare omtalas de judiska skrifterna med detta namn. Nya testamentets skrifter kallades ursprungligen endast "hågkomster" eller "minnesanteckningar" men kom i och med helbibelutgåvorna (där Nya testamentet inkluderades) snart att även de betecknas som "skrifter" och en av de första exempel vi har på detta är från Johannes Chrysostomos som refererar till just "skrifterna" eller "böckerna" (τὰ βιβλία), då han avser både Gamla och Nya testamentet. Under 800-900 talen började man så småningom att uppfatta pluralformen ”biblia”, ”böckerna”, som ett ord i singularis femininum med betydelsen ”boken”. De båda orden har i nominativ samma utseende. Ordet med betydelsen "boken" har sedan kommit in som lånord i moderna västerländska språk "Bibeln" enligt olika trossamfund Judendomen Judendomen har 24 böcker i sin Bibel, på hebreiska Tanach, även kallad Hebreiska Bibeln. Den innehåller 24 böcker som motsvarar det som i kristendomens bibelkanon kallas Gamla testamentet men med en annan ordning och uppdelning. Kristendomen Kristna utgåvor av hela Bibeln delar upp böckerna i Gamla och Nya testamentet där det Gamla testamentet utgörs av omkring 39 böcker (apokryfer oräknade) och Nya testamentet 27. Gamla testamentets 39 böcker är desamma som de 24 böcker som utgör judendomens Torah. De har dock en annan ordning och uppdelning. Till exempel utgör Samuelsböckerna, Kungaböckerna och Esra-Nehemja endast tre böcker i Tanach medan de räknas som sex olika böcker i de flesta kristna utgåvor av Bibeln. Detsamma gäller Tolvprofetboken som i kristna biblar kan sägas behandlas som tolv individuella böcker medan de i Tanach hålls ihop till en. Nya testamentet förhåller sig i all väsentlighet enligt kristen dogmatik till Gamla testamentet som en tolkningsnyckel: det är genom texterna om Jesus och hur de första kristna använde det Gamla testamentets skrifter som deras djupaste mening blir uppenbar och förklarad. Därav blir det naturligt att hålla ihop dessa två skriftsamlingar som en även om den första kyrkan ännu inte hade något skrivet Nya testamentet utan endast predikade det kristna budskapet utifrån Tanach. Då berättelsen om Jesus är så central för den kristna kyrkan har dock Nya testamentet, och då särskilt de fyra evangelierna, fått särskilt stort utrymme och i liturgiska kyrkor läses vanligen endast en gammaltestamentlig text och två nytestamentliga vid det som i gudstjänsten brukar benämnas "Textläsningen" och det vanliga är att predikan sker utifrån evangelietexten. Deuterokanoniska skrifter Förutom de av samtliga samfund och judendomen godkända böckerna i Gamla testamentet finns även det som av protestanter kallas "tillägg till Gamla testamentet" eller "gammaltestamentliga apokryfer". Tio av de apokryfiska böckerna är kanoniska för Katolska kyrkan och med vissa tillägg för Ortodoxa kyrkan. I Ortodoxa kyrkan har de deuterokanoniska skrifterna ändå inte samma ställning som de ifrån den Hebreiska bibeln trots att den Ortodoxa kyrkan använder den grekiska Septuaginta som sin standardtext och kallas av dem för deuterokanoniska skrifter. Martin Luther lade dock till en bok bland apokryferna som inte fanns med i den katolska kanon, nämligen Manasses bön, så att det totalt blev 11 böcker i apokryferna, såsom de är i till exempel Bibel 2000. Tillkomst Det antas idag att Bibelns äldsta delar återfinns i delar av den så kallade Pentateuken, de fem Moseböckerna; samma böcker som utgör judendomens Torah (Lagen). Den anses traditionellt ha skrivits av Mose men dagens bibelforskare hävdar allmänt att en textkritisk analys visar att dessa böcker tillkommit under en lägre tid och att Pentateuken i sitt nuvarande skick blev slutgiltigt färdigställd runt år 400 f.Kr. Därnäst följer profeterna, som enligt den ursprungliga uppdelningen inleds med det deuteronomistiska historieverket, ett historieverk över Israels historia, troligen färdigställt på 500-talet f.Kr. Efter dessa följde de egentliga profeternas berättelser, vilka inkluderar Jesajas, Jeremias, Hesekiels böcker samt Tolvprofetboken med de tolv så kallade mindre profeternas skrifter. Troligen har den här avdelningen fått sin slutgiltiga form före 200 f.Kr. Den tredje avdelningen, skrifterna innehåller ett flertal kortare berättelser. Dessa torde inte ha färdigställts före 160 f.Kr., och troligen har det dröjt längre innan kanon fastställt vilka böcker som skulle ingå. Den slutgiltiga versionen av den judiska bibeln har troligen inte fastställts förrän efter att judendomen reorganiserades efter Jerusalems fall 70 e.Kr. Inom den kristna kyrkan som använde en grekisk översättning av Bibeln, Septuaginta, kom denna judiska kanon inte att slå igenom, och därmed kom den kristna kyrkan att använda en del skrifter som den judiska traditionen uteslutit, de så kallade gammaltestamentliga apokryferna. Den sedan slutet av 1900-talet mest använda editionen av Gamla testamentet kallas Stuttgartensia. Med den kristna kyrkans tillkomst uppstod även Nya testamentets böcker. Det började med att man gjorde samlingar av apostlabrev och skrev ned traditionerna om Jesus i evangelierna. I takt med att allt fler varianter av skrifterna cirkulerade blev det vid mitten av 100-talet nödvändigt att ge besked om vilka skrifter som godkändes av kyrkan. Ett flertal sådana listor med kommentarer finns bevarade. I ett rundbrev år 367 angav Athanasius vilka skrifter som tillhör kanon. Däri uttryckte han de östliga kyrkornas syn och genom historien har större delen av kristenheten hållit fast vid dessa avgränsningar. Det språk som Nya testamentet är skrivet på kallas koiné-grekiska och är vardaglig grekiska. Den allmänt använda grekiska editionen kallas Novum Testamentum. Bibeln på svenska För att göra bibeln tillgänglig för en bredare läsekrets har bibeln översatts till en mängd moderna språk, däribland svenska. Översättningarna kan som enklast antingen vara översatta med fokus på att det ska vara korrekt ord-för-ord, tanke-för-tanke, parafras eller när det gäller hymner och liknande att de ska vara melodiskt sammanhängande. Men då ord ofta har olika meningar och utsträckningar i olika språk tvingas en översättare alltid göra val. På svenska finns ett flertal olika bibelöversättningar. Den äldsta kända tillhörde kung Magnus Eriksson. Den har dock gått förlorad och man vet inga detaljer om den. Nedan följer ett urval av de mest kända: Officiella svenska översättningar och revisioner Gustav Vasas bibel (1541) Nya testamentet utkom 1526 Gustav II Adolfs bibel (1618, nytryck av Gustav Vasas bibel med tillägg av versindelning m.m.) Karl XII:s bibel (1703, revision av Gustav Vasas bibel) 1917 års kyrkobibel (1917) Bibel 2000 (1999, officiell översättning för de flesta svenska kristna samfund) NT 81 (1981, Nya testamentet) Tillägg till Gamla testamentet (1986, Gamla testamentets apokryfer) Andra större svenska översättningar Svenska Folkbibeln Nya Levande Bibeln Helge Åkessons Bibelöversättning Nya världens bibelöversättning Nya testamentet P. P Waldenströms översättning 1921, Waldenströms översättning av Nya testamentet David Hedegårds översättning Bo Giertz översättning (1980-talet) Reformationsbibeln Vår herres Jesu Kristi Nya testamente, översatt av Erik Benelius (sent 1800-tal) En av 1900-talets största bibelkännare, den framlidne Hugo Odeberg, försökte även med en egen översättning av Nya testamentet. Han kom inte längre än till Evangelierna och Apostlagärningarna. Emellertid finns det han översatt utgivet i boken "De fyra Evangelierna och Apostlagärningarna". Äldre översättningar till andra språk Det finns flera äldre och för bibelöversättningstraditionen mycket viktiga översättningar till andra språk än grundspråken hebreiska/arameiska och grekiska. Nedan följer de som haft störst betydelse i bibelhistorien: Septuaginta (De sjuttios (översättning), förkortas LXX = 70) från omkring 200 f.v.t. Den är en översättning från hebreiska till grekiska och omfattar Gamla testamentet och ett antal apokryfer. Vulgata, latinsk helbibelöversättning från år 405 e.v.t. gjord av Hieronymus. Peshitta, den vanligaste syriska översättningen. Den sahidiska översättningen, en koptisk översättning från omkring år 300 e.v.t. Silverbibeln eller Codex Argenteus, gotisk översättning från omkring år 400 e.v.t. Se även Textkritisk bibelforskning Bibeln som historisk källa Bibelsyn Bibelvetenskap Bibelserien Tysk/Italiensk tv-serie baserad på Bibeln Profet Messiasprofetior och Jesus Studiebibel Anno Mundi Tanakh Referenser Vidare läsning Litteratur Libris stora handbok till bibeln, huvudredaktör Pat och David Alexander, Svensk red Sune Fahlgren (översättning Ewa Edén-Modén), 2012 Lietzmann, Hans, Från fornkyrkan. Stockholm: 1935. The New Jerome Biblical Commentary. Edited by Raymond E. Brown, Joseph A. Fitzmyer & Roland E. Murphy. Upper Saddle River, N.J.: Prentice Hall 1999. Entre Galilée et l'Église, la Bible: une mise au point. Étude. Joël Col. , AutoEdition Méguila, 2003. Externa länkar Den hebreiska texten till Gamla testamentet https://web.archive.org/web/20170905183831/http://www.bibelwissenschaft.de/online-bibeln/biblia-hebraica-stuttgartensia-bhs/lesen-im-bibeltext/bibel/text/lesen/stelle/1/ Den grekiska texten till Nya testamentet https://web.archive.org/web/20170814063553/http://www.bibelwissenschaft.de/online-bibeln/greek-new-testament-ubs5/lesen-im-bibeltext/ Svenska Bibelsällskapet Bibeln parallella - wordproject Reformationsbibeln Sök i Bibel 2000 Sök i Svenska Folkbibeln Sök i 1917 års översättning och Levande Bibeln, samt i biblar på 54 andra språk Voxbiblia. Lyssna på Bibel 2000 eller 3 engelskspråkiga biblar


source: wikipedia

text: De bysantinska kejsarna och kejsarinnorna innehade makten i det romerska riket från och med att Konstantin den store bytt huvudstaden (och därmed flyttat den centrala administrationen i riket) till Konstantinopel år 330. Efter kejsardömets slutliga delning in i två administrativa indelningar år 395 och det västromerska rikets fall år 476 fortsatte de bysantinska kejsarna att regera över det östromerska riket från huvudstaden Konstantinopel. Deras rike kallas från och med det västromerska rikets fall 476 oftast för det bysantinska riket för att skilja på antikens romerska rike och den medeltida stat som utvecklades ur de "överlevande" östliga provinserna. Därav kallas rikets monarker för bysantinska monarker trots att detta inte är en beteckning de själva hade varit bekanta med. Kejsare till och med Theodosius I:s död år 395 var antingen medregenter eller kejsare över hela det romerska kejsardömet. Efter 395 regerade kejsarna i den här listan de östliga provinserna fram till det västromerska rikets fall år 476. Efter det ansåg sig de östromerska kejsarna som lagliga arvingar till hela det romerska riket då den östliga kejsaren Zeno år 480 upplöste titlarna "västromersk kejsare" och "östromersk kejsare" och utsåg sig själv till ensam Augustus över kejsardömet. Alla de bysantinska kejsarna ansåg sig själva vara rättmätiga romerska kejsare i direkt succession till Augustus. Termen "bysantinsk" skapades inte förrän på 1500-talet, några årtionden efter rikets fall, och titeln hade inte varit omstridd innan år 800 då påven Leo III krönte den frankiske kungen Karl den store till "romersk kejsare" (se karolinger). Detta gjordes delvis för att det bysantinska riket då styrdes av kejsarinnan Irene, som påven vägrade erkänna på grund av att hon var kvinna. Alla kejsare innan Herakleios använde officiellt titeln Augustus, samt ibland andra titlar såsom Dominus. Deras namn inleddes med Imperator Caesar och avslutades med Augustus. När Herakleios ändrade statsspråket till grekiska blev titeln istället den grekiska synonymen Basileus. Titeln Autokrator användes också ibland efter att det tysk-romerska riket, som även de gjorde anspråk på titeln "romersk kejsare", etablerats. På senare tid kallades de bysantinska kejsarna oftast för "grekiska kejsare" av européer västerifrån, en titel de själva aldrig använde. Mot kejsardömets slut var "kejsare och autokrat över romarna" den vanligaste varianten av titeln. Kejserliga dynastier blev allt vanligare under medeltiden, men att titeln skulle ärvas av släktingar lagstadgades aldrig utan var snarare en tradition. Listan inkluderar regerande kejsare och kejsarinnor av det östromerska och senare "bysantinska" riket, från år 324 till år 1453. Västromerska kejsare, även de från samma dynastier som de östromerska (exempelvis Konstantin II av den konstantinska dynastin) inkluderas inte i listan om de aldrig regerade över den östliga hälften av riket. Lista över regerande kejsare och kejsarinnor Konstantinska dynastin Icke-dynastiska Valentinianska dynastin Theodosianska dynastin Leoninska dynastin Justinianska dynastin Icke-dynastiska Herakleiska dynastin Icke-dynastiska Herakleiska dynastin (återinsatt) Icke-dynastiska Isauriska eller syriska dynastin Nikeforiska dynastin Icke-dynastiska Amoriska eller frygiska dynastin Makedoniska dynastin Icke-dynastiska Komnenska dynastin Ducasiska eller förkomnenska dynastin Icke-dynastiska Komnenska dynastin (återinsatt) Angeliska dynastin Lascariska dynastin (Kejsardömet Nicaea) Efter att det latinska riket etablerats och Konstantinopel erövrats fortsatte bysantinska administrationer i tre separata stater: Kejsardömena Nicaea, Epirus och Trabzon. Nicaea ses oftast som den legitima fortsättningen på det bysantinska riket under den här perioden. Delvis på grund av att kejsarna hävdade viss extra legitimitet (se Konstantin Lascaris nedan) men främst för att det var den starkaste av staterna och den som lyckades återta Konstantinopel. Kejsarna av Epirus och Trabzon använde samma titlar som de i Nicaea och fortsatte att göra anspråk även efter det att Nicaea återtagit huvudstaden. Palaiologiska dynastin (återinsatt i Konstantinopel) Den 25 juli 1261 återtog kejsardömet Nicaea huvudstaden Konstantinopel från det latinska riket. Därav slutar man då tala om "kejsardömet Nicaea" och talar istället om ett återuppstått bysantinskt rike. Den kejserliga dynastin som regerade under tiden vid återtagandet, Palaiologos, kom att regera till rikets slut. Anspråk på titeln efter rikets fall Palaiologiska dynastin (i exil) Andra riken Osmanska riket När Mehmet II intagit Konstantinopel lät han patriarken i Konstantinopel kröna honom till Kayser-i Rûm ("romersk kejsare") då han intagit rikets huvudstad. Mehmet II var även släkt med det bysantinska rikets kejserliga familj, hans företrädare, sultanen Orhan, hade gift sig med en bysantinsk prinsessa, en dotter till Johannes VI. Det osmanska riket kom senare att inkorporera mycket av den bysantinska kulturen i sin egen och påföljande sultaner fortsatte att hävda sig som rättmätiga arvtagare till det bysantinska riket och på så sätt även antikens Rom. Den sista osmanska sultanen, Mehmet VI, abdikerade den 1 november 1922. Tsarryssland och Kejsardömet Ryssland Tsarryssland (och senare kejsardömet Ryssland) hävdade anspråk på titeln dels för att landet efter det bysantinska rikets fall var det starkaste och mäktigaste av de östortodoxa nationerna men även baserat på att storfursten (och den första tsaren) Ivan III gift sig med Zoë Paleologos, brorsdotter till den sista bysantinska kejsaren Konstantin XI. Titeln "Tsar" har sitt ursprung i den romerska "Caesar". Den sista tsaren Nikolaj II tvingades abdikera den 15 mars 1917. Se även Lista över romerska kejsare Romerska kejsardömet Bysantinska riket Referenser Bysantinska kejsare


text: Buddhism är en religion baserad på den undervisning och den lära som tillskrivs Siddharta Gautama Buddha. Buddhismen uppstod någon gång under perioden från 500-talet till 300-talet f.Kr. i södra delen av Nepal, nuvarande Lumbini, Nepal. Den spreds sedan i östra Asien och kom att blandas med många kulturer och traditioner. I dag finns främst tre inriktningar inom buddhismen, med sinsemellan såväl stora som små skillnader; theravada, mahayana och vajrayana. Mahayana har i sin tur en rad undergrenar, såsom zenbuddhism, rena land-buddhism och nichirenbuddhism. Buddhismens grundläggande lära kan sammanfattas i de fyra ädla sanningarna. Enligt dessa innehåller livet en oundviklig dukkha – lidande eller otillfredsställelse – som orsakas av människors starka begär efter många olika saker, såsom ett långt liv, njutning, och så vidare. Enligt buddhismen är den enda lösningen på dukkha den åttafaldiga vägen. Det sätt på vilket buddhismen utövas skiljer sig dock mellan olika traditioner. Trots att samtliga följer den åttafaldiga vägen, kan utövandet se mycket olika ut. Buddhismen är en världsreligion som år 2010 hade omkring 500 miljoner utövare, vilka utgjorde omkring 7 % av världens befolkning. Buddhismen räknas ofta som världens fjärde största religion, men antalet anhängare är omtvistat. Olika uppgifter varierar i storleksordningen 400–500 miljoner anhängare. Nära 99% finns i Asien-Stillahavsregionen. Historisk översikt Tidig buddhism Det är inte känt när Buddha levde och dateringen av hans liv är omtvistad. Enligt den indiska traditionen ska han ha dött år 374 f.Kr., medan man i modern tid ofta har förlagt hans levnad mellan åren 563 och 483 f.Kr. Andra föreslagna tider för hans död är omkring år 543 f.Kr., år 486 f.Kr. och år 368 f.Kr. Första buddhistiska rådet Efter Buddhas död spred missionärer buddhismen från centrala Indien till sydvästra Indien. Den spreds också till västra Indien, där den blomstrade i Mathurā, en stad belägen sydöst om den plats där Delhi ligger i dag. Enligt buddhistisk historieskrivning hölls år 486 f.Kr., eller möjligen 386 f.Kr., vid Rājagṛha det första buddhistiska rådet. Här ska 500 munkar, däribland Buddhas vän och lärjunge Ananda, ha samlats. Många forskare har dock uttryckt tvivel till om detta råd ens ägt rum, men eftersom det nämns i så många källor anser den japanska buddhismforskaren Akira Hirakawa att ett möte av något slag måste ha hållits. Vid detta möte ska Buddhas lära (dharma) och munkarnas levnadsregler (vinaya) ha reciterats. Andra buddhistiska rådet Hundra år efter Buddhas död anordnades det andra buddhistiska rådet. Enligt en hypotes hölls detta råd till följd av att ett antal munkar hade brutit mot de levnadsregler som munkarna skulle iaktta. Enligt paliska källor var de följande uppräknade handlingarna några av de tio handlingar munkarna anklagades för att ha utfört i strid med rådande normer: ha intagit föda efter en viss tid mitt på dagen, frossat, druckit alkohol och emottagit guld och silver. 700 munkar samlades, och fyra munkar från väst och fyra från öst utvaldes till att avgöra om de handlingar som dessa munkar utfört var i linje med munkarnas levnadsregler. Samtliga dessa åtta munkar ska ha varit överens om att de anklagade munkarna hade handlat fel, men många av de övriga munkarna sägs ha vägrat att acceptera detta beslut. Deras missnöje antas ha bidragit till en splittring inom den tidiga buddhismen. Denna kallas ofta för den grundläggande splittringen och den resulterade i två inriktningar: mahāsaṅghika, som bestod av dem som inte accepterade rådets beslut, och sthaviravāda, vars munkar höll med om rådets beslut. Namnet mahāsaṅghika betyder ”stort sällskap”, vilket antyder att många munkar var emot rådets beslut. Det finns dock flera andra teorier om vad som orsakade splittringen. Enligt en annan hypotes skulle det ha handlat om att de som senare bildade sthaviravāda hade föreslagit en åtstramning av munkarnas levnadsregler, medan de som senare bildade mahāsaṅghika ville behålla reglerna som de var. En tredje hypotes menar att splittringen skedde till följd av att en lärare vid namn Mahádeva kritiserade arahanternas status. Han hävdade bland annat att arahanter visst kunde hysa tvivel och vara okunniga. Enligt denna teori utgjordes mahāsaṅghika av den grupp som höll med Mahádeva, medan sthaviravāda utgjordes av dem som inte gjorde det. Splittringen efter det andra rådet Den indiska traditionen talar ofta om att den tidiga klosterbuddhismen slutligen splittrades i arton grupper, men i dag är fler än trettio kända vid namn. Allt eftersom dessa klosterbuddhistiska rörelser etablerade sig i olika delar av Indien utvecklades också lokala traditioner. Trots denna stora splittring höll grupperna kontakt med varandra, och munkar från olika traditioner levde ofta i samma kloster. De delade alla en och samma lära (dharma), men eftersom läran spreds muntligt och samtidigt var mycket omfattande var det omöjligt för en person att komma ihåg allt. Av denna anledning specialiserade sig enskilda munkar på olika saker, vilket ledde till ytterligare uppdelning inom den tidiga klosterbuddhismen. Ashoka Huvudartikel: Ashoka Ashoka regerade Mauryariket ungefär mellan 265 och 238 f.Kr. Enligt de legendariska biografierna var han ansvarig för många människors död, men efter att ha konverterat till buddhismen regerade han med välvilja. En enligt Akira Hirakawa mer trovärdig källa säger dock att han konverterade till buddhismen och blev en buddhistisk lekman under det sjätte året av sin regeringstid. Han var dock inte särskilt religiös under de efterföljande 2,5 åren. Ett år efter sin konvertering till buddhismen erövrade han landet Kaliṅga, dagens Odisha. Under erövringen såg han många fångar som deporterades till andra länder, barn som separerades från sina föräldrar och män som separerades från sina hustrur. Ashoka blev mycket ledsen över detta och tyckte att kriget var fel; att den enda rätta segern var en seger baserad på de buddhistiska lärdomarna, och inte på våld. Ashoka diskriminerade inte andra religioner, men han var särskilt hängiven buddhismen. Det sägs att han lät uppföra 84 000 stupor, men enligt Hirakawa är det oklart hur väl han lyckades sprida buddhismen. Edward Conze menar å andra sidan att Ashoka omvandlade buddhismen från att ha varit en liten rörelse av asketer till en religion för massorna i hela Indien. Ashokas son, Mahinda, spred omkring år 240 f.Kr. buddhismen till Sri Lanka, där den sedan dess har varit landets officiella religion. Den buddhism som florerade där kom att kallas theravada och den existerar än i dag. Lekmän Eftersom klosterlivet var idealet inom den tidiga buddhismen hade lekmännen relativt låg status sett i relation till munkarna; trots att munkarna var ekonomiskt beroende av lekmännen. Lamotte lyfter fram lekmännens låga status som en anledning till att buddhismen med tiden i stort sett dog ut i Indien. Lekmännen var dock aktiva i buddhismen både före och efter Buddhas död, men de utgjorde inte någon del av klosterbuddhismen och påverkades därför inte särskilt mycket av de splittringar som skedde inom klosterväsendet. Vajrayana Tantriska skrifter började cirkulera i Indien under 200-talet e.Kr. Många fler tantriska skrifter tillkom ända in på 1100-talet, då buddhismen i Indien i stort sett försvann. Från början av 700-talet dominerade tantriska tekniker och utövningsformer den indiska buddhismen. Tidig mahayana De arkeologiska fynden rörande den tidiga utvecklingen av mahayana är få. Trots att det är väldokumenterat att många buddhistiska rörelser erhöll donationer, finns det inga tidiga källor som nämner mahayana. Gällande detta finns två huvudsakliga teorier; den ena säger att mahayana inte fanns vid den undersökta tiden, och den andra att mahayana i detta tidiga skede betraktades som kätteri, och således började som en hemlig rörelse förtryckt av de mer etablerade buddhistiska rörelserna. Ordet ”mahayana” förekommer inte i några inskriptioner förrän under 100–200-talen e.Kr., men Akira Hirakawa menar att den tidiga översättningen av mahayanatexter till kinesiska bevisar att mahayanatexter existerade i norra Indien under kushandynastin (cirka nollhundratalet f.Kr.–100-talet e.Kr.). Enligt Hirakawa innebär detta att avsaknaden av tidiga inskriptioner inte är bevis för att mahayana inte skulle ha funnits före inskriptionerna. Enligt Hirakawa tyder de bevarade tidiga översättningarna på att de första mahayanska skrifterna komponerades omkring det första århundradet f.Kr. Tre saker kan utgöra orsaker till att mahayana utvecklades och spreds. Den första är att mahayana utvecklades inifrån den tidiga buddhismen. Den andra är de biografiska historierna kring Buddhas liv som cirkulerade och som ibland sägs tillhöra ”vagnen som prisar Buddha”. Dessa historier har också sina rötter i den tidiga buddhismen, men de utvecklades senare bortom den tidiga buddhismen och bidrog till uppkomsten av mahayana. Den tredje är dyrkan av stupor. Efter Buddhas död spreds hans kvarlevor i åtta stupor byggda i centrala Indien, och Ashoka byggde sedan stupor i andra delar av Indien, vilket bidrog till en kult där stuporna kom att dyrkas. De rörelser som var centrerade kring dyrkan av stupor var starkt bidragande till uppkomsten av mahayana. Paul Williams menar att mahayana aldrig var en rörelse som stod i rivalitet till andra buddhistiska rörelser, och att det därför är osannolikt att mahayana tillkom till följd av en splittring inom buddhismen. Mahayanamunkar levde ofta i samma kloster som de som inte följde mahayana, och det var även möjligt för vilken munk som helst – oavsett tradition – att samtidigt utöva mahayana. Spridning Theravada Huvudartikel: Theravada Buddhismen kom till Sri Lanka någon gång mellan 200-talet och 100-talet f.Kr. Spåren efter den tidiga spridningen till Sydostasien är dock inte lika tydliga. Theravadabuddhismen är den form av buddhism som främst förekommer i den delen av världen, men traditionen ser annorlunda ut beroende på vilket land det handlar om. Traditionen kom till Myanmar och Thailand under 300-talet e.Kr., men spreds troligen från södra Indien snarare än från Sri Lanka. I delar av det som i dag är Kambodja florerade mellan 700-talet och 1400-talet både buddhismen och hinduismen, och från 1100-talet började thailändsk theravadabuddhism att bli allt mer inflytelserik. Theravadabuddhismen är centrerad kring en samling skrifter skrivna på pali. Enligt Rupert Gethin visar theravadabuddhismen på en viss konservatism, och i förhållande till andra kvarlevande buddhistiska traditioner anses inriktningen ligga närmare den tidiga buddhismen. Theravadabuddhismen lägger stor vikt vid att man ska uppnå nirvana genom sina egna ansträngningar. En av de karaktärsdrag som theravada har är att arahanten utgör det slutgiltiga målet (nirvana). Idealet kring arahanter har lett till att theravada gör stor skillnad på lekmän och munkar. Både lekmän och munkar är del av den större buddhistiska gemenskapen (sangha), men de har tydligt åtskilda roller. I theravadasamhällen lever munkar och lekmän i symbios, där man är starkt ömsesidigt beroende av varandra. Lekmännen hjälper munkarna med deras materiella behov såsom mat, kläder, och så vidare, medan munkarna ger lekmännen andlig och moralisk vägledning. För lekmännen kan munkarna sägas vara ett ”fält av meriter”, då lekmän anses samla på sig god karma (merit) genom att ge gåvor till munkarna. Lekmännen ger rituella gåvor varje dag, eftersom theravadamunkarna är beroende av att lekmännen förser dem med mat, men mer särskilda gåvor ges också vid speciella tillfällen. Det är dessutom enligt theravada praktiskt taget omöjligt för lekmän att nå nirvana i detta liv, vilket bidrar till att fokus ligger på munkarnas utveckling. Sri Lanka, Burma, Thailand, Kambodja och Laos är de huvudsakliga theravadabuddhistiska länderna i dag. Mahayana Huvudartikel: Mahayana Mahayana – vilket betyder ”stor vagn” – har en mycket stor bredd, i och med de stora skillnader som föreligger mellan olika mahayanska traditioner. Under Handynastin (206 f.Kr.–220 e.Kr.) – troligtvis under det första århundradet f.Kr. eller e.Kr. – kom buddhismen till Kina. Därifrån spreds den sedan till Korea år 372. Vid år 525 hade buddhismen börjat genomsyra hela det koreanska samhället. Mellan åren 550 och 664 blev buddhismen Koreas statsreligion och den blev allt mer betydelsefull. Detta i en sådan omfattning att munkarna under vissa perioder hade mer makt än de som styrde landet. Omkring år 550 spred sig buddhismen från Korea till Japan, men det var först under Heianperioden som mer betydelsefulla japanska sekter började utvecklas. Mahayana spreds också till Sydostasien – till bland annat Sri Lanka och Burma – men överlevde inte där. Mahayana karaktäriseras av bodhisattvaidealet. Målet inom mahayana är att bli en bodhisattva – en individ som strävar efter upplysning i syfte att så småningom bli en buddha och därigenom kunna befria alla varelser från lidandet. Några av de mahayanska traditionerna är rena land-buddhism, zenbuddhism, tendai, nichirenbuddhism, huayan, madhyamika och yogacara. Vajrayana Huvudartikel: Vajrayana Från och med 400-talet e.Kr. utvecklades vajrayana i norra Indien. Ett viktigt spridningscentrum var klosteruniversitetet i Nalanda, som emellertid förstördes 1192. En gren av nordindisk vajrayana har överlevt i Nepal i form av newar-buddhismen. Under 700-talet introducerades vajrayana till Kina, och spreds sedan till Korea där den blomstrade under 1300-talet. I Japan blev den också mycket populär under traditionen shingon. Till Tibet spreds den i perioden från 700-talet till 1100-talet och utvecklades till en tradition som var genomgående tantrisk. Resultatet blev att alla tibetanska varianter av buddhismen håller tantrisk buddhism (vajrayana) som den högsta och mest effektiva formen av buddhism. Vajrayana kallas även för ”diamantvägen”, och är en vidareutveckling av mahayana. Vajrayana tar mahayana som grund och lägger till esoteriska utövningsformer. Ett karaktärsdrag hos vajrayana är att tonvikten läggs vid mästaren (gurun), som använder en rad olika tekniker – såsom mantra, mandala och mudra – för att hjälpa utövaren nå upplysning. Ritualerna är dessutom mycket komplexa jämfört med de ritualer som utförs i mahayana och theravada. Tibetansk buddhism och shingon är två former av vajrayana. Demografi Buddhismen är en världsreligion som enligt PewResearchCenter hade omkring 500 miljoner anhängare år 2010, vilka utgjorde omkring 7 % av världens befolkning. År 2010 levde 244 miljoner buddhister i Kina. Dessa utgjorde hälften av alla buddhister i världen. Enligt en demografisk analys av Peter Harvey gjord 2013, hade mahayana 360 miljoner följare (67 % av alla buddhister), theravada 150 miljoner följare (28 % av alla buddhister) och vajrayana 18,2 miljoner följare (3,4 % av alla buddhister). Det fanns dessutom 7 miljoner buddhister i västvärlden (1,3 % av alla buddhister). Enligt Harvey fanns det då totalt 535,2 miljoner buddhister 2013. Antal buddhister uppdelat per land eller världsdel Buddha Buddha föddes som Siddhārta Gautama, och tillhörde den sydhimalayanska śākyaklanen. Inte mycket är känt om denna klan, men det är från den som han fått namnet Śākyamuni (Shakyamuni), som betyder ”den vise mannen av śākyaklanen”. Han tillhörde kshatriya-kasten, den näst högsta kasten i hindusamhället, och han tillbringade sin ungdom i bekvämlighet och lyx. Han förlovade sig vid 16 års ålder och fick en son vid namn Rāhula. Vid 29 års ålder lämnade han sitt hem och blev en religiös vandrare. Han följde många lärare, och levde även i extrem asketism som utlärts av vissa av dessa lärare, men trots detta var han inte tillfreds med sitt liv. Slutligen satt han i meditation under ett aśvattha-träd (bodhiträd) och hade en upplevelse som fick honom att tro att han hade nått målet för sitt sökande. Enligt den buddhistiska traditionen var detta då Siddharta Gautama blev upplyst och blev en buddha. Resten av sitt liv ägnade han sedan åt att lära ut om lidandet, och vägen för att kunna avsluta lidandet. Han undervisade såväl munkar som vanliga lekmän, och när han dog vid 80 års ålder hade han hunnit samla på sig ett stort antal lärjungar. Hans anhängare kremerade då hans kropp och lät bygga stupor vilka inrymde hans kvarlevor. Buddhistiska begrepp Karma Enligt den buddhistiska uppfattningen om karma lämnar alla medvetna handlingar spår som har en effekt och senare leder till någonting. I den tibetanska traditionen sägs handlingar av hat och våld ofta leda till att man återföds i ett helvete och handlingar fyllda av inbillning och förvirring till att man återföds som ett spöke. Om de dåliga handlingarna inte är allvarliga nog för att leda till att man återföds i en värld under den mänskliga världen, påverkar de istället typen av mänsklig återfödelse så att den blir värre. Snålhet leder till fattigdom, att åsamka andra skada leder till att man återföds i ett liv fyllt av sjukdom, ilska leder till att man återföds med ett vanskapt utseende, och så vidare. Detta innebär dock inte att människor som i dag är fattiga, sjuka eller fula klandras för detta av buddhister, eftersom det liv vari de ådrog sig dessa bedrövelser var ett tidigare liv som nu ligger bakom dem. Istället läggs tonvikten vid hur man agerar i nuet. Karma ses som en naturlag liknande fysikens lagar, där alla medvetna varelser påverkas av denna lag, oavsett om de är gudar, människor, djur eller helvetesvarelser. Karma utgör dock inte ett öde, då inte allt som sker är resultat av karma. Det anses också omöjligt att veta exakt vad som har orsakats av karma, förutom för buddhor. Dessutom kan karma komma att påverka händelser långt in i framtiden, flera liv framöver, vilket medför att goda och dåliga gärningar i nuet inte nödvändigtvis leder till att nästa liv blir på ett visst vis. Det kan sedan tidigare finnas såväl bra som dålig karma som också kan påverka nästa liv. Det är främst i människovärlden som karma ansamlas. I helvetena sägs varelserna leva ut sin tidigare dåliga karma, för att sedan återfödas i ett högre världssystem när den tidigare dåliga karman har levts ut eller sonats. Samma sak gäller för himmelrikena, där varelserna sägs leva ut sin tidigare goda karma för att förr eller senare återfödas i ett lägre världssystem. Upplysta varelser samlar inte på sig karma alls, vare sig bra eller dålig. God karma är i sig själv inte tillräckligt för att nå den buddhistiska vägens slutmål. Om god karma utvecklas utan visdom kommer den enbart att leda till återfödelse i himmelriken och ingenting mer. Enligt Daniel Cozort är god karma (meriter) enbart av provisorisk nytta på den buddhistiska vägen. Med detta menar han att insikt är vad som leder till nirvana, men att god karma (meriter) kan leda till goda förhållanden som hjälper individen att utveckla denna insikt; som om man exempelvis får återfödas i ett land där buddhismen utövas, eller något liknande. Theravadamunken Bhikkhu Bodhi intar en snarlik ståndpunkt, där han menar att ansamlande av god karma måste ske i balans med utvecklingen av visdom för att leda till utveckling på den buddhistiska vägen. Återfödelse (samsara) En av de termer som används för att beskriva cykeln av återfödelse är samsara. Det sägs att vi inte bara har haft många tidigare liv, utan snarare att vi har haft omätbart många tidigare liv. Den buddhistiska synen är att återfödelsen saknar början, eller att dess början åtminstone är okänd. Återfödelse sker dock för alla medvetna varelser, vilket innebär att alla människors tidigare liv inte var människoliv, och alla kommande liv kanske inte heller blir människoliv. Växter är dock inte inkluderade i gruppen medvetna varelser. Det finns många skilda världar och destinationer i vilka man kan återfödas enligt theravada: (Himmel); formlösa världar där livstiden är upp emot 84 000 kalpor. (Himmel); världar av ren form där livstiden är upp emot 16 000 kalpor. Himmelriken av fem känslosensationer med en livstid av upp emot 128 000 gudomliga år. Människor, varierande livstid. Avundsjuka gudar, ospecificerad livstid. Hungriga spöken, ospecificerad livstid. Djur, ospecificerad livstid. Helveten, ospecificerad livstid. Orsakerna till återfödelse i dessa världar eller i dessa former varierar. För världarna utan form eller de i ren form krävs olika jhanor (singularis: jhana); ett slags meditativt tillstånd. För återfödelse i människovärlden samt i himmelrikena av de fem känslosensationerna krävs god karma. För återfödelse i världar lägre än människovärlden krävs dålig karma. Gud Det finns gudar inom buddhismen, men man förnekar existensen av en skapargud. Det som mest kan sägas likna en skapargud i buddhismens tidiga skrifter är den Store Brahmā. Det sägs dock att Buddha såg honom som en mycket långlivad och ärorik varelse, men samtidigt ansåg att denna gud inte var någon allsmäktig skapargud. Det sägs också att guden i fråga inbillade sig att han var en skapargud, men att Buddha ansåg att så inte var fallet. Beroende uppkomst Enligt buddhismen uppkommer händelser, situationer och omständigheter som en följd av andra orsaker. Ett exempel på detta är givet i Paticca-samuppada-vibhanga-sutta (SN 12.2), där okunnighet beskrivs som orsaken till allt annat: 1. Okunnighet (gentemot de fyra ädla sanningarna). 2. Kroppsliga, verbala och mentala konstruktioner. 3. Medvetande. 4. Namn och form: känslor, uppfattning, avsikt, kontakt, uppmärksamhet och kropp/materia/form. 5. De 6 känslobaserna: ögon, öron, näsa, tunga, kropp och sinne. 6. Kontakt: ögon-, öron-, näs-, tung-, kropps- och sinneskontakt. 7. Känsla (tolkning av ögon-, öron-, näs-, tung-, kropps- och sinneskontakt). 8. Törst eller starkt begär: törst efter synintryck, ljud, lukter, smaker, känslosensationer och idéer. 9. Fastklamring: att klamra sig fast vid känslosensationer, åsikter, buddhistiska träningsregler, buddhistiskt utövande och doktrinen om jaget. 10. Känslosensationer, materia/form/kropp och formlöshet tillkommer. 11. Födelse. 12. Ålderdom, död, sorg, smärta, otillfredsställelse. De fyra ädla sanningarna Första ädla sanningen Den första ädla sanningen säger att födelse är dukkha (lidande, men även otillfredsställelse, sorg, nöd, obehag eller frustration), ålderdom är dukkha, sjukdom är dukkha, att bli förenad med det som är obehagligt är dukkha, att bli separerad från det som är behagligt är dukkha och att inte få det man vill ha är dukkha. I korthet är emotionell bundenhet till de fem aggregaten (skandha) dukkha. De fem aggregaten (skandha) är 1) kropp eller materia (rupa), 2) förnimmelser eller känslor (vedana), 3) iakttagelseförmågan eller varseblivning (samjna), 4) mentala dispositioner och viljeformationer (sankhara) och 5) medvetande (vijnana). Att översätta dukkha till enbart "lidande" har mött starkt motstånd, och Paul Williams menar att dukkha har en mycket bredare betydelse än bara "lidande". I de buddhistiska sutrorna delas dukkha in i tre kategorier; den första är smärta, såväl fysisk som känslomässig; den andra är den frustration som uppkommer vid förändringar, en form av dukkha som karaktäriseras av att inget finns för evigt – således är även lycka en sorts dukkha eftersom lyckan är förgänglig; den tredje är dukkha av betingade upplevelser – en dukkha till följd av att en grundläggande otillfredsställelse genomsyrar allt liv eftersom vår lycka är beroende av yttre förhållanden och den värld vi lever i är byggd av instabila och opålitliga förhållanden. Andra ädla sanningen I buddhismen är individen ansvarig för sitt eget lidande. Detta lidande uppkommer till följd av en törst efter fortsatt existens, en törst efter icke-existens och en törst efter njutning. Denna form av törst kan dock ta sig uttryck i många olika former. I en värld där allt förändras och alla yttre förhållanden förändras och är instabila, kommer törsten aldrig att kunna hålla sig kvar vid det som det törstas efter. Detta orsakar således lidande enligt den andra ädla sanningen. Tṛṣnā (sanskrit) eller taṇhā (pali) kan översättas till ”begär” hellre än till ”törst”, men Robert Gethin menar att den buddhistiska termen innefattar någonting annat än vad som vanligtvis är kopplat till begreppet ”begär”. Enligt Paul Williams missförstås ofta den andra ädla sanningen i och med översättningen av tanha till ”begär”. Enligt honom är alla typer av begär inte dåliga. Det som är dåligt är det mycket starka begäret, som enligt honom bättre översätts med ”törst”. Tredje ädla sanningen Om törst eller starkt begär orsakar dukkha innebär det att om man kan få slut på denna törst kan man också få slut på dukkha. Detta kan åstadkommas genom att man utrotar orsaken till törsten, som är okunnigheten, ignoransen. Genom att se saker på det sätt som buddhismen anser att de verkligen är, blir man av med denna okunnighet och således även med dukkha. Detta är den tredje ädla sanningen. Det fullständiga slutet på dukkha är nirvana (pali: nibbana). Fjärde ädla sanningen Den fjärde ädla sanningen säger att vägen till nirvana är den åttafaldiga vägen. I denna ingår: Rätt förståelse: Förståelse av de fyra ädla sanningarna Rätt avsikt: Avsikt med grund i vänlighet och medkännande, samt avsikt fri från törstande Rätt tal: Avstå från ljugande, vilseledande, sårande och löst tal eller skvaller. Rätt handling: Avstå från att skada levande varelser, att ta saker för givna, samt att begå sexuellt klandervärda handlingar som äktenskapsbrott. Rätt levebröd: Att tjäna in sitt levebröd med rätt tal och rätt handling. Vissa källor (på pali) menar även att rätt levebröd inkluderar att avstå från att tjäna sitt levebröd genom att köpa/sälja/tillverka vapen, människor, kött, alkohol/droger, och gifter. Rätt ansträngning: Förhindra att ogynnsamma sinnesinställningar uppstår, överge de ogynnsamma sinnesställningar som uppstår, framkalla gynnsamma sinnesinställningar, utveckla framkallade gynnsamma sinnesinställningar. Rätt mindfulness: Fokus på kroppen, känslor, sinnet och den buddhistiska läran. Rätt koncentration: Övning och utveckling av jhana (pali) eller dhyana (sanskrit), vilket är benämningen på olika meditativa tillstånd. Den åttafaldiga vägen kallas också för ”mittens väg”. Anatta/Anatman Enligt buddhismen utgör inte kroppen eller den materiella formen något jag eller någon själ. Ej heller utgör känslor, uppfattningar, mentala formationer och medvetande något jag eller någon själ. I Ananda Sutta (SN 44.10) frågar en vandrare Buddha om det finns ett jag eller inte, och Buddha förblir först tyst. Han förklarar sedan att om han sade att det fanns ett jag skulle han bekräfta tron hos eternalisterna, som tror att det finns en oändlig och bestående själ. Skulle han säga att det inte fanns ett jag skulle han istället bekräfta tron hos annihilationisterna, som tror att döden innebär slutet på allt. Han säger dessutom att om han hade sagt att det inte fanns ett jag, skulle vandraren bli ännu mer konfunderad, och fråga om jaget som han hade för fem minuter sedan inte längre fanns. Nirvana Nirvana är målet för det buddhistiska utövandet, och innebär således slutet på dukkha. Nirvana betyder bokstavligt ”slocknad”. Nirvana är emellertid inte icke-existens, utan istället definieras begreppet som ett tillstånd bortom existens och icke-existens. Utövande Hängivenhet Enligt de flesta buddhistiska traditioner är tron viktig och ses som något som måste balanseras med visdom. Tron anses dessutom vara en förberedelse för, eller ett komplement till, meditation. Även om hängivenheten ofta kan påminna om meditation är den associerad med moral under triaden ”moral, meditation och visdom”. Hängivenheten till buddhor – och inom mahayana/vajrayana också till bodhisattvor – resulterar ofta i att anhängarna tillber olika slags avbildningar av Buddha och/eller bodhisattvor i hemmen likaväl som i templen. Handlingar av hängivenhet sker i hemmet ofta på morgonen och/eller under kvällen. Man kan besöka templen vilka dagar som helst, men det är vanligast i samband med festivaler eller under särskilda högtidsdagar (uposatha). Hängivenheten uttrycks ofta genom att man ärar Buddha och/eller bodhisattvorna, vilket inkluderar att ära den som avbildningen föreställer, ge offergåvor samt utföra en akt av recitativt sjungande. Tillflykt i de tre juvelerna Det huvudsakliga uttrycket för hängivenhet inom buddhismen är att ta sin tillflykt till de tre juvelerna: Buddha, dharma (Buddhas lära) och sangha (den buddhistiska gemenskapen, i synnerhet inom klosterväsendet). Detta görs ofta genom att man reciterar att man vill ta sin tillflykt i dessa, och denna recitation upprepas som regel tre gånger. "Tillflykt" avser i detta fall dock inte att dra sig undan och gömma sig, utan snarare att det är någonting som renar, lyfter och stärker sinnet. Mahayana Inom mahayana och vajrayana är Avalokiteshvara en vanlig bodhisattva gentemot vilken man utövar hängivenhet. I Kina är han eller hon känd som Guanyin. Avalokiteshvara är bodhisattvan av oändligt medlidande, som i Lotussutran beskrivs som en som hjälper dem som befinner sig i nöd. Att visa hängivenhet gentemot Amitabha är något som förekommer inom de flesta mahayanska riktningar, och inom rena land-buddhismen utgör detta det huvudsakliga utövandet. Inom rena land-buddhismen uttrycks det genom att man reciterar Amitabhas namn genom ”nianfo”. På kinesiska lyder denna recitation ”Nan-mo A-mi-tuo Fo” och på japanska ”Namu Amida Butsu”. Inom nichirenbuddhismen vördas Lotussutran. Detta görs ofta genom recitation av ”Na-mu myo-ho ren-ge-kyo”, vars innebörd uttrycker vördnad inför ”lotussutran av den rätta dharman”. Etik I buddhismen utgör etiken grunden för den andliga vägen. Att fästa sig vid etiska riktlinjer och regler som om dessa skulle utgöra hela den andliga vägen, anses dock vara ett hinder för upplysning. Dygd anses generera frihet från samvetskval och ånger. Dygd anses också hjälpa utövare att genom glädje och nöje utveckla meditativt lugn och ge insikter och med tiden leda till att man uppnår nirvana. Buddhistisk etik utgår ifrån en kombination av det mentala tillståndet (inklusive den avsikt som handlingen utgår från), de omedelbara effekterna av handlingen, och den dygd eller det förhinder som handlingen utgör för att uppnå nirvana. Buddhistisk etik har dock olika nivåer beroende på utövarnas mognad, snarare än att den bygger på universella riktlinjer. Exempelvis får munkar och nunnor inte ha sex, medan detta är tillåtet för lekmän. Skänkande Danā eller ”skänkande” är den primära goda gärningen som buddhister utför. Den utgör därmed en grund för vidare moralisk och andlig utveckling. Fokus ligger huvudsakligen på klosterväsendet, där lekmän ger gåvor till munkar och nunnor. Dessa gåvor består av bland annat mat, kläder, mediciner och bostäder. Munkarna och nunnorna ger i gengäld en gåva som anses väga tyngre än lekmännens gåvor; den buddhistiska läran. Generositet är dock inte bara sådan generositet som riktas mot klosterväsendet, utan inkluderar även generositet som utövas för andra ändamål. Alla sorters givande anses generera god karma, men resultaten av handlingarna anses bli bättre ju renare motivet bakom gåvan är. Praktiserandet av givmildhet anses dessutom hjälpa människan i hennes andliga utveckling genom att den bland annat reducerar habegäret. Träningsregler För att kunna utveckla förmågan till givmildhet anses praktiserandet av en rad träningsregler kunna utveckla nödvändig moralisk dygd. De fem vanligaste reglerna är: Att avstå från att döda levande varelser. Att avstå från att taga det som inte är givet. Att avstå från sexuellt klandervärda handlingar. Att avstå från falskt tal. Att avstå från alkohol och andra droger. Under särskilda dagar (uposatha) följer vissa buddhister åtta träningsregler istället för de ovan uppräknade fem. Till dessa fem regler läggs då följande tre regler samt modifieras en regel: Att avstå från all sexuell aktivitet (modifiering av träningsregel 3). Att avstå från att äta någonting efter en viss tid mitt på dagen. Att avstå från att dansa, sjunga, lyssna på musik, åse underhållning, bära kransar, använda parfym, och smink. Att avstå från att ligga på höga och lyxiga sovplatser. Det finns också en grupp om tio träningsregler och dessa är desamma som novismunkar följer. De åtföljs dock bara under längre perioder, till skillnad från de ovan uppräknade åtta som kan följas under kortare perioder. Några theravadamän, ofta äldre, följer ständigt dessa tio. Ett större antal kvinnor följer också dessa regler på grund av att fullständig nunneordination inte har varit möjlig för kvinnor inom theravada. Fullständig nunneordination har dock nyligen blivit återupplivad i Sri Lanka. Skillnaderna i kvinnornas träningsregler gentemot de åtta regler som gäller för män, är följande: Träningsregel nummer 7, den som behandlar underhållning, smink, parfym och så vidare, är uppdelad i två regler. Innehållet är dock detsamma. Tillkommit har en regel som innebär att man ska avstå från att acceptera eller använda pengar. Godhet Godhet (pali: mettā, sanskrit: maitrī) och medlidande (både pali och sanskrit: karuṇā) ses som en del av den andra delen av den åttafaldiga vägen: rätt avsikt. Godhet är en uppriktig strävan för att medvetna varelser ska må väl, och utgör således motgiftet till hat och rädsla. Medlidande och medkänsla är strävan efter att alla medvetna varelser ska befrias från lidandet, och utgör således motgiftet till grymhet. Det finns många olika sätt att öva på mettā. Vanligtvis är det en meditationsform där man på flera sätt önskar andra varelser, såväl vänner som fiender, lycka och välmående. Vegetarianism I de tidigaste buddhistiska skrifterna finns det inget förbud mot att äta kött. Buddhistiska munkar och nunnor är beroende av de gåvor av mat som de får, vilket innebär att de generellt sett inte är särskilt petiga med den mat som de får. De får dock inte äta kött som har slaktats just för dem, förutsatt att de vet om detta. Vegetarianismen är emellertid respekterad, och i sådana fall sedd som en utvidgning av den första träningsregeln. Inom mahayana i Ostasien är dock vegetarianism vanligare. Mahayanska buddhistiska skrifter såsom Lankavatara sutra argumenterar starkt för vegetarianism, även om det inte heller där utgör ett absolut krav. Meditation Någonting som anses viktigt på den buddhistiska vägen, är utvecklandet av insikt/visdom (pali: pańńā, sanskrit: prajńā). Denna visdom förekommer i tre former vilka är grundade i att 1) höra och läsa de visdomsord som finns nedskrivna i de buddhistiska skrifterna och som förmedlas av de nu levande buddhistiska lärarna, 2) reflektion över dessa lärdomar samt 3) meditativ utveckling och kultivering. Den tredje aspekten är den som anses leda till den äkta visdomen, den som leder till insikt i hur saker och ting ”verkligen är”. Alla buddhistiska inriktningar har genom övningar i hängivenhet någon meditativ aspekt som utförs av de flesta lekmän. En vanlig form av meditation är samatha (lugn, sinnesfrid) som inbegriper att man fokuserar på ett särskilt objekt och på specifika aspekter av detta objekt. Allt eftersom koncentrationen stärks, utvecklas den medvetna närvaron (mindfulness). En annan form av meditation är vipassana (insikt), där fokus ligger på att utveckla insikt om den uppfattade verkligheten genom att man medvetandegör sin kropp och sitt sinne. I theravada görs detta genom organiserade meditativa övningar. I mahayana låter man analytiskt undersöka fenomen och detta kulminerar i en förståelse av sunyata. Jhana/Dhyana Jhana, eller Dhyana, betyder ”trans”, ”absorption” eller ”meditation”. I theravadatraditionen avser detta de fyra meditativa stadierna som leder till nirvana. I mahayana refererar det till det femte stadiet, paramita eller perfektionen. Rena land-buddhismen Inom rena land-buddhismen ligger fokus huvudsakligen på utövande av hängivenhet, men traditionen innehåller också övningar i meditation och kontemplation. Rena-landbuddhistisk sjungande recitation kan leda till djup koncentration med ett sinne som kontemplerar Amitabha Buddha och hans kvalitéer. I Kina praktiseras detta genom att recitera på olika vis, bland annat genom att recitera Nan-mo A-mit-tuo Fo. Ett annat utövningssätt är att visualisera Amitabha och Sukhavati (buddhan Amitabhas rena buddhafält) genom en serie av 16 genomförda meditationer. Zen Även om chan (japanska: zen) är en förkortad variant av dhyana/jhana är chan- eller zenmeditation inte enbart fokuserad på dhyana/jhana. Zen är också en meditationsform som utövas i ett bredare perspektiv. Dess tekniker syftar främst till att utveckla högt förädlade tillstånd av närvaro samt att kämpa med koans. Zazen, sittande meditation, inleds för nybörjaren oftast genom att denne fokuserar på sin andning genom att räkna andetagen i syfte att stilla sinnet. När utövaren sedan har utvecklats till en tillräckligt avancerad nivå, övergår meditationstekniken till att man ”bara sitter” i ett försök att utveckla ännu högre nivåer av medveten närvaro. Vajrayana Visualiseringar är en central del av tantrisk meditation i vajrayana. Komplexa och starka visualiseringsövningar används för att lyfta sinnet till ett djupt tillstånd av lugn, för att man i detta tillstånd ska kunna fokusera på och identifiera ett bildspråk som ses som uttryck för sinnets basala äkthet. I nästa stadium av utveckling ska man kunna släppa taget om bildspråket för att kunna utveckla insikt om sinnets natur. Detta kan ses som en form av samatha- och vipassanameditation utvecklad genom generering och manipulering av mentala bilder. Munkar och nunnor Munkar och nunnor lever enligt vinaya, en kategori av texter som bland annat innehåller en rad levnadsregler såväl för munkarna som för nunnorna. Regelsamlingarna benämns patimokkha (pali) eller pratimoksa (sanskrit), och varje regel kommer med en historia om varför den blev upprättad. I theravada har munkarna 227 regler, och nunnorna 311 regler, att leva efter. I vajrayana har munkarna 258 och nunnorna 366 regler, och i mahayana har munkarna 250 och nunnorna 348 regler. Klosterlivet kan indelas i personliga, gemensamma och pastorala aktiviteter. Personliga aktiviteter innefattar bland annat att följa levnadsreglerna och att meditera och studera buddhismen (vilket kan inkludera studier i språk såsom pali och sanskrit). Munkar och nunnor har sedan tidig buddhism ofta specialiserat sig på antingen studier eller meditation. Även om munkar och nunnor tillbringar en del tid i ensam meditation, är klosterlivet uppbyggt och understött av en livsstil baserad på gemenskap. De delar värderingar och ideal, och gemenskapen (sangha) stöder den andliga utvecklingen hos individerna medelst en solidaritet som uttrycks genom exempelvis att man lär varandra, ett ömsesidigt erkännande av orätta handlingar, och ett minimalt privatliv. Idealet är dessutom att allas ägodelar ska delas inom gemenskapen. Buddhistiska munkar och nunnor har sedan länge haft goda relationer med lekmännen, bland annat genom att verka som goda exempel för dem. I theravadaländer är abboten som regel den mest respekterade och inflytelserike mannen i den by i vilken klostret är beläget, och han blir bland annat därför uppsökt för personliga råd i många ärenden. Dessutom undervisar munkar och nunnor lekmän i bland annat klostren, deltar vid begravningar och vid minnesstunder i hemmen. De buddhistiska klostren och de munkar och nunnor som är knutna till dessa, gör också lekmännen många andra tjänster, däribland förser dem som kommer till klostren med husrum, ger dem instruktioner i hur de bör meditera, leder ritualerna vid begravningar, och så vidare. Skogskloster Inom theravada är skogskloster ofta mer strikta än andra kloster, och de specialiserar sig i hög grad på meditation. Några vanliga karaktärsdrag hos utövare i dessa kloster är att leva enbart på mat från allmoserundor, att bara intaga ett mål mat om dagen, att detta mål förtäres omkring klockan 10, att äta enbart från allmoseskålen, samt att leva minst 800 meter från närmsta by. Några av de mest välrespekterade munkarna i Thailand har varit munkar inom denna tradition. Exempel på dessa är Ajahn Mun Buridatta (1870–1949) och hans lärjunge Ajahn Chah (1918–1992). Japan Under 800-talet avvisade Saicho, grundaren av den mahayanska traditionen tendai, de vanliga levnadsreglerna för munkar, och införde istället de 55 bodhisattvareglerna som återfinns i Brahmajala-sutra. Dogen, grundaren av soto zen, förespråkade också andra typer av regler än de traditionella vinayareglerna. År 1872 bestämde den sittande regeringen i Japan att samtliga munkar i landet skulle få gifta sig. Som resultat av detta lever få av Japans munkar i dag i celibat; för nunnorna kvarstår dock bestämmelsen om celibat. År 1872 bestämdes det samtidigt att munkar också fick äta kött. Munkar inom zentraditionen förblir dock för det mesta vegetarianer, men munkar inom andra traditioner är kända för att både äta kött och dricka alkohol. Klosterlivet ses numera som en träning inför att bli en präst som utför ritualer vid exempelvis begravningar. Templen går generellt sett i arv från en generation till en annan. Buddhistiska skrifter Dagens buddhistiska riktningar har inte samma skriftkanon. Theravada har en skriftsamling skriven på pali: palikanonen. Mahayana har den kinesiska kanonen, och vajrayana har den tibetanska kanonen. Alla dessa skriftsamlingar kan delas upp i ett system kallat tripitaka (sanskrit) eller tipitaka (pali), men i dagsläget används termen tripitaka främst för att referera till de tidiga buddhistiska skriftsamlingarna, och theravadas skriftkanon. Delar av de tidiga buddhistiska inriktningarnas tripitakor finns bevarade i den kinesiska buddhismens skriftkanon och den tibetanska buddhismens skriftkanon. Referenser Noter Tryckta källor Kulananda (1998) En vägledning till buddhismen. Stockholm: Svenska Förlaget. Williams, Paul (2009). "Mahāyāna Buddhism: the Doctrinal Foundations: 2nd Edition". Routledge Conze, Edward (2008). Buddhism: A Short History", Oneworld Publications, Lamotte, Étienne, Sara Webb-Boin (översättning), Jean Dantinne (översättning) (1988) History of Indian Buddhism Peeters Press Louvain-Paris Hirakawa, Akira (1990) A History of Indian Buddhism: From Sakyamuni to early Mahayana. University of Hawaii Press. Gethin, Rupert (1998). The Foundations of Buddhism Oxford University Press. Williams, Paul & Tribe, Anthony (2000). Buddhist Thought: A complete introduction to the Indian tradition Routledge Harvey, Peter (2013). An introduction to buddhism: Teachings, History and Practices Cambridge University Press Irons, Edward (2008). Encyclopedia of Buddhism Facts On File Inc. Taiz, Emily (2005). Introduction to the World's Major Religions Greenwood Publishing Group. (10) (13) Keown, Damien & Prebish, Charles S. (2013) Encyclopedia of Buddhism Routledge (10) (13) Rahula, Walpola (1959) What the Buddha Taught Powers, John (2014) The Buddhist World Routledge Baroni, Helen J. (2004) The Illustrated Encyclopedia of Zen Buddhism Rosen Publishing Group,U.S. (10) (13) Externa länkar Wikipedia:Basartiklar


text: Ett berg är en geografisk plats som höjer sig över sin omgivning. De kan variera i höjd från några tiotal meter till flera tusen meter. Ordet används framförallt om delar av bergskedjor. Berg bildas som ett resultat av jordens uppbyggande (tektonik, vulkanism) och nedbrytande (erosion) processer, vilket medför att de flesta berg finns längs med gränserna för nuvarande eller tidigare plattgränser. När större berggrundspartier höjs upp och långsamt formas genom nedbrytning bildas bergskedjor och bergsmassiv. Större delen av jordens berg finns på havsbotten. På land upptar bergen 24 procent av ytan: 52 procent av Asien, 25 procent av Europa, 3 procent av Afrika, 17 procent av Australien, 36 procent av Nordamerika och 22 procent av Sydamerika. Karakteristik Bergens höjder gör att topparna kan ligga i högre, kallare lager i atmosfären. De drabbas ofta av glaciärbildning och erosion genom frost. Det är detta som skapar bergens pyramidform. Vissa berg har glaciärsjöar, som skapas av smältande glaciärer, dessa är vanliga i Bhutan, där finns omkring 3000 glaciärsjöar. Höga berg har ofta ett väldigt skilt klimat på toppen jämfört med vid foten av berget, vilket gör att djur- och växtliv kan skilja sig åt vid olika höjder. En viss växt kan exempelvis bara växa vid en viss höjd, varken över eller under, vilket ofta leder till att unika arter förekommer på bergssidor. Extrema fall kallas himmelsöar. Molnskogar är skogar på bergssluttningar som attraherar fukt från luften, vilket skapar ett unikt ekosystem. Berg lämpar sig normalt inte för mänsklig bosättning, då vädret är hårt, tillgången på föda är dålig och det oftast inte finns några möjligheter för jordbruk. Vid mycket höga höjder är det dessutom mindre syre i luften, och sämre skydd mot ultraviolett strålning. Höjdsjuka drabbar mer än hälften av alla lågländare som tillbringar mer än ett par timmar på en höjd över 3 500 meter. Även om folk som länge bott på höga höjder anpassat sig, är nyfödda i genomsnitt 100 gram lättare per 1000 meter högre över havet. De flesta av världens berg bibehåller sin naturliga form. Detta tillsammans med den utsikt de ofta erbjuder gör att bergsklättring blir allt mer populärt. Även alpin skidsport utförs på berg. Höjder Bergshöjder definieras ofta i meter över havet, där havet syftar på medelhavsnivån. Himalaya står i genomsnitt 5 000 meter över havet, Anderna 4 000, och de flesta andra bergskedjor mellan 2 000 och 2 500 meter över havet. Det vedertagna sättet att jämföra berg är att mäta avståndet från den genomsnittliga havsytan till bergets topp. Mäter man på detta sätt är Mount Everest högst med sina 8 848 meter över havet. Mäter man däremot från bergets fot till dess topp är Mauna Kea på Hawaii högst, som från foten (på havsbotten) till toppen är 10 203 meter högt, (men bara 4 205 meter över havet). Om man mäter från jordens medelpunkt är Chimborazo i Ecuador högst. Chimborazo är visserligen bara 6 272 meter över havet, men på grund av jordens ovalitet är denna bergstopp den plats som befinner sig längst bort från medelpunkten, och är med detta sätt att mäta cirka 2 100 meter högre än Mount Everest. Det högsta kända berget i Solsystemet är Olympus Mons. Det står på Mars och är omkring 27 000 meter högt räknat från basen. Världens högsta berg Det finns 14 berg i världen som är 8 000 meter över havet eller högre. Kontinenternas högsta berg Det tvistas en hel del om hur kontinenterna och världsdelarna är uppdelade geografiskt och vad som hör till vad här på jorden. Därför är listan som följer inte allmänt accepterad, dock är det den lista som Guinness rekordbok satt. Se även Bergart Fjäll Urberg Kraton Geologi Geografi Lista över berg Referenser Externa länkar Wikipedia:Basartiklar


text: Biologi eller biovetenskap är den naturvetenskap som berör läran om livet, levande organismer och livets processer, inklusive dess struktur, funktion, tillväxt, ursprung, evolution, utspridning och taxonomi. Biologi är ett brett ämne som innehåller många förgreningar, ämnen och discipliner. Bland de viktigaste ämnena är de fem samlande principerna som kan sägas vara den moderna biologins fundamentala axiomer. Dessa är att celler är livets grundläggande enheter, att nya arter och ärvda karaktärsdrag är evolutionens produkt, att gener är ärftlighetens grundläggande enhet, att en organism reglerar sin inre miljö för att bibehålla ett stabilt och konstant tillstånd och att levande organismer konsumerar och transformerar energi. Biologins underdiscipliner erkänns på grundval av skalan som organismer studeras på och metoderna som används för att studera dem. Biokemi utforskar livets rudimentära kemi, molekylärbiologi studerar biologiska molekylsystems komplexa interaktioner, cellbiologi utforskar allt livs grundläggande byggstenar; cellen; fysiologi utforskar vävnadernas, organernas och organsystemens fysiska och kemiska funktioner och ekologin utforskar hur olika organismer interagerar och associerar med sin omgivning. Den som forskar i biologi kallas för biolog. Historia Begreppet biologi, i modern bemärkelse, började introduceras från omkring mitten av 1700-talet och i början av 1800-talet användes det av framstående vetenskapsmän som Jean-Baptiste de Lamarck. Gregor Mendel och Charles Darwin är andra framstående personer som bidragit mycket till biologins utveckling. Redan på 600-talet f.Kr frågade sig dock den grekiske filosofen Thales från Miletos var livet kom ifrån. Det svar han kom fram till på den frågan grundat på sina observationer var enligt Aristoteles eftermäle om honom vattnet. Termen biologi i dess moderna betydelse verkar ha introducerats utan hjälp av varandra av Karl Friedrich Burdach (1800), Gottfried Reinhold Treviranus (Biologie oder Philosophie der lebenden Natur, 1802), och Jean-Baptiste Lamarck (Hydrogéologie, 1802). Ordet kommer från grekiskans βίος, "bios" ("liv") och suffixet λογία, "logia" (studerande av). Även om biologi i dess moderna form är en relativt ny vetenskap, har byggstenarna till den studerats sedan antiken, precis som mycket annat inom vetenskapen. Naturfilosofi studerades så tidigt som i de antika civilisationerna Mesopotamien, Egypten, Indiska subkontinenten och Kina. Den moderna biologins ursprung och ansatser att studera naturen, brukar ofta spåras tillbaka till antikens Grekland. Aristoteles var den som bidrog mest till utvecklingen. Hans "Historia Animalium" och andra verk där han beskrev naturalism, är speciellt viktiga, tillsammans med senare empiriska arbeten, som fokuserade på biologiska orsaker och livets mångfald. Aristoteles företrädare vid lyceumet, Theophrastus, skrev en serie böcker inom botanik, som kvarstod som de viktigaste bidragen från antiken till florestiken till och med långt in i medeltiden. Märkbara framsteg inom biologisk forskning befrämjades av muslimska läkare som al-Jahiz (781-869) inom zoologi, den kurdiska biologen Al-Dinawari (828-896) inom botanik, och den persiska läkaren Rhazes (865–925) inom anatomi och fysiologi. Dessa filosofer förklarade, expanderade och förbättrade de grekiska biologernas teorier och systematik. Biologi började snabbt utvecklas och växte med Antony van Leeuwenhoeks dramatiska förbättring av mikroskopet. Det var då som lärda upptäckte spermier, bakterier, hödjur och den oerhörda märkligheten bland det mikroskopiska livets mångfald. Undersökningar av Jan Swammerdam ledde till nya intressen inom entomologi och byggde de grundläggande teknikerna för mikroskopisk dissektion och färgning. Framsteg inom mikroskopi hade även en påverkan på det biologiska tänkandet. Under 1800-talets början pekade ett antal biologer på cellens centrala betydelse. 1838 och 1839 började Schleiden och Schwann befrämja idéerna att organismernas grundläggande enhet är cellen, att individuella celler har alla livets kännetecken även om de bestred att alla celler kommer från delning av andra celler. Tack vare Robert Remaks och Rudolf Virchows arbete accepterade dock under 1860-talet de flesta biologerna de tre grundsatser som skulle bli kända som cellteorin. Under tiden hade taxonomi och klassificering hamnat i fokus för studier av naturhistoria. Carl von Linné publicerade år 1735 en grundläggande taxonomi för den naturliga världen (vilken, med vissa modifieringar, fortfarande används), och introducerade under 1750-talet vetenskapliga namn för alla de arter han kartlagt. Georges-Louis Leclerc, Comte de Buffon, behandlade arter som artificiella kategorier och levande former som formbara, och föreslog till och med gemensam härstamning som en möjlighet. Även om han motsatte sig evolutionen är Buffon en nyckelfigur i det evolutionära tänkandets historia. Hans arbeten skulle influera teorier av både Lamarck och Charles Darwin.. Det var dock den brittiska naturforskaren Charles Darwin som genom att kombinera Humboldts biogeografiska ansatser, Lyells uniformitariska geologi, Thomas Malthus skrifter om populationstillväxt och sin egen morfologiska expertis skapade en mer framgångsrik evolutionsteori baserad på naturligt urval. Liknande tänkande och bevis ledde Alfred Russel Wallace till att – utan Darwins påverkan – nå samma slutsatser. Upptäckandet av ärftlighetens fysiska representation kom med evolutionära principer och populationsgenetik. Under 1940-talet och 1950-talets början pekade experiment mot DNA som kromosomernas komponent som höll gener. Fokus på nya modellorganismer som virus och bakterier, tillsammans med upptäckten av DNA:s dubbla helixstruktur år 1953 markerade övergången till molekylärgenetikens era. Från 1950-talet till nutid har biologin utökats mycket i den molekylära domänen. Den genetiska koden knäcktes av Har Gobind Khorana, Robert W. Holley och Marshall Warren Nirenberg efter att DNA förstods innehålla kodoner. Slutligen startades Human Genome Project 1990 med målet att kartlägga det generella mänskogenomet. Detta projekt avslutades 2003 , men har fått många efterföljare. Projektet var det första steget i ett globalt försök att inkorporera ackumulerad kunskap om biologi till en funktionell molekylär definition av människokroppen och andra organismers kropp. Centrala begrepp Cellen, livets minsta enhet, bär arvsanlag och förökas genom delning. Evolution, studiet av hur arvsanlag varierar och utvecklas. Genetik, ärftlighetslära, studiet av cellens genetiska information i form av DNA. Biologiska discipliner Traditionellt har biologin delats in efter vilka organismer som studerats. Botaniken är studiet av växter, zoologin studiet av djur och mikrobiologin studiet av mikroorganismer. Dagens biologiska discipliner är indelade efter vilka perspektiv och undersökningsmetoder som tillämpas. Molekylärbiologin, biokemin och den molekylära genetiken studerar de levande organismerna ur det mest detaljerade perspektivet. Cellbiologin är studiet av livet på cellnivå. Histologi är detsamma som vävnadslära och fysiologi läran om den biologiska funktionen. Anatomin är läran om levande varelsers struktur. Inom etologi (läran om beteende och anpassning) och ekologi (interaktioner mellan levande organismer och deras omvärld) studeras livet ur ett mer övergripande perspektiv. Inom den biologiska systematiken placeras arter, både levande och utdöda, i ett sammanhang och släktskapen mellan dem studeras. En arts evolutionära historia, det vill säga hur den har utvecklats till vad den är idag, studeras inom fylogenetiken. Levande organismer namnges och klassificeras inom taxonomin. Livets domäner Ursprungligen har allt levande ofta delats in som antingen växt eller djur. Först under 1900-talet såg man bristerna i en sådan uppdelning eftersom bakterier, andra encelliga organismer och svampar inte passade in. Omkring 1970 kom allt levande istället att delas in i fem riken: Prokaryotae (celler utan kärna) -- Protista (enkelt byggda organismer med cellkärna) -- Fungi (svampar) -- Plantae (växtriket) -- Animalia (djurriket) Detta system betraktas idag som föråldrat. För att inte drastiskt behöva öka antalet riken, används istället ett system med tre övergripande domäner: Archaea (arkéer) Bacteria (eubakterier, egentliga bakterier) Eukaryota (eukaryoter, organismer med cellkärna) Domänindelningen baseras på huruvida cellen har en cellkärna eller ej, och på skillnader i genetiskt ursprung och cellmembranens sammansättning. Distinktionen mellan levande och inte levande är inte alltid självklar. Virus, viroider och prioner brukar i allmänhet inte räknas som livsformer. De kan visserligen föröka sig men har inte egen ämnesomsättning. Se även Evolutionsbiologi - Evolutionsbiologin studerar de evolutionära processerna som styr livets utveckling Fenologi - Läran om de periodiska företeelsernas uppträdande inom växt- och djurriket Genetik - Läran om hur biologiska egenskaper ärvs Limnologi - Läran om inlandsvatten, det vill säga vanligen sötvatten men även salt och bräckt vatten Biomedicin Paleontologi Systembiologi - Komplexa samspel i biologiska system Galleri Källor Delar av artikeln är baserad på motsvarande artikel på engelskspråkiga Wikipedia. Externa länkar History of life through time, University of California Museum of Paleontology Wikipedia:Basartiklar


text: Broskfiskar (Chondrichthyes) är en klass primitiva fiskar som saknar benbildning och därför har en mycket snabb regenerering (återtillväxt av förlorade vävnader eller hela kroppsdelar) av sitt endoskelett. De löser normalt också osmosproblem genom att hålla samma, eller högre salinitet än omgivningen med hjälp av höga halter av urea och trimetylaminoxid i blodet. Broskfiskar har skelett av brosk. Systematik Broskfiskar indelas vanligen i tre grupper, hajar, rockor och helhuvudfiskar. Hajar och rockor utgör tillsammans underklassen Elasmobranchii, medan helhuvudfiskarna bildar underklassen Holocephali. Den sistnämnda innehåller bara en nu levande ordning, vilket är havsmusartade fiskar (Chimaeriformes). Totalt omfattar klassen cirka 800 arter av hajar och rockor och 49 havsmusartade fiskar. Till broskfiskarna har tidigare också räknats de nu utdöda pansarhajarna (Placodermi) men dessa placeras numera i en egen klass. Broskfiskarna utvecklades under Devon-perioden, och 395 miljoner år gamla fossilfynd har påträffats. Taxonomi Lista i taxonomisk ordning enligt Leonard Compagno, 2005 Utöver dessa finns en mängd kända utdöda grupper inom klassen. Underklass Holocephali (helhuvudfiskar) Överordning Holocephalimorpha Ordning Chimaeriformes Underklass Elasmobranchii (hajar och rockor) Överordning Galeomorphi (moderna hajar) Ordning Heterodontiformes Ordning Orectolobiformes Ordning Lamniformes Ordning Carcharhiniformes Överordning Squalomorphi Ordning Chlamydoselachiformes (förs ofta till Hexanchiformes) Ordning Hexanchiformes Ordning Squaliformes Ordning Squatiniformes Ordning Pristiophoriformes Överordning Batoidea (rockor) OrdningTorpediniformes Ordning Pristiformes Ordning Rajiformes Ordning Myliobatiformes Broskfiskarnas anatomi Till skillnad från övriga fiskar har broskfiskarna, som namnet anger, skelett och struktur med brosk i stället för ben. Brosk är mer flexibelt och möjliggör en större variation av rörelser och större hastigheter vid förflyttningar. Brosket medför också en snabbare regenerering av endoskelettet vid skador. Brosket kräver dock en mer robust konstruktion hos skelettet vilket åstadkoms av en förkalkningsprocess med kalciumsalter. Broskfiskarna har 5-7 gälar för att andas med. Hajarna har gälspringor på vardera sidan av huvudet, medan en del andra familjer har gälarna på undersidan. Broskfiskarna har näsborrar och flertalet släkten även känsliga luktorgan, som kan känna lukten av byten på långt avstånd. Alla broskfiskar har fenor i en eller annan form. Stingrockor har både bröst- och bäckenfenor, som ryggfenor och stjärtfena. Reproduktionsorganen hos broskfiskar kallas kloak hos honan och clasper hos hanen. Claspern motsvarar däggdjurens penis. Hanarna har visserligen också kloak, men då endast för utsöndring. Broskfiskar saknar simblåsa och har istället en oljerik lever som hjälper dem att få flytkraft. Levern har vanligtvis två lober, medan benfiskarnas lever har tre lober. De utdöda pansarhajarna hade benskelett, vilket kan tyda på att djur med broskskelett utvecklades senare, efter devontiden. En unik anatomisk detalj hos broskfiskarna är plakoidfjällen eller hudtänderna. Dessa är förankrade i läderhud och överhud och tillåter fiskarna att simma betydligt tystare och mer energieffektiv då de bildas små strömvirvlar kring fjällen vilket minskar vattenfriktioner när fisken rör sig i vattnet. Broskfiskar har stora mängder urinämne och TMAO i blodet. Det ökar den osmotiska koncentrationen i blodet så att den är högre än saltvattnets varför de inte förlorar vatten till omgivningen. TMAO (trimetylaminoxid) tjänstgör som stabilisator, så att inte den höga koncentrationen av urinämne leder till förgiftning. En rektalkörtel för, via anus ut överskott av salter. Reproduktion Befruktning hos broskfiskar sker inne i kroppen. Merparten föder levande ungar (ovovivipara arter) men det förekommer även äggläggare (ovipara arter). Ett fåtal arter är vivpara. Föräldrarna tar inte hand om sin avkomma efter födseln men vissa arter vaktar sina ägg. Lista över nu levande ordningar Sammanställning över levande ordningar. (Ej taxonomisk ordning) {| class="wikitable" |- ! colspan=13 | Ordningar av broskfiskar |- ! rowspan=2 | Grupp ! rowspan=2 | Ordning ! rowspan=2 | Bild ! rowspan=2 | Namn ! rowspan=2 | Auktor ! rowspan=2 | Familjer ! rowspan=2 | Släkten ! rowspan=2 | Kommentar |- ! |- | align=center style="background:rgb(110,110,170)" rowspan=4 |Galeomorphii | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Carcharhiniformes | | align=center | Gråhajartade hajar | align=center | Compagno, 1977 | align=center | 8<ref name="Carcharhiniformes">Catalouge of life (2011) Carcharhiniformes, läst 2016-12-04</ref> | align=center | 50 | align=center | | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Heterodontiformes | | align=center | Tjurhuvudhajar | align=center | Berg, 1940 | align=center | 1 | align=center | 1 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Lamniformes | | align=center | Håbrandsartade hajar | align=center | Berg, 1958 | align=center | 7 | align=center | 10 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Orectolobiformes | | align=center | Wobbegongartade hajar | align=center | Applegate, 1972 | align=center | 7 | align=center | 14 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(110,110,170)" rowspan=4 | Squalomorphii | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Hexanchiformes | | align=center | Kamtandhajartade hajar | align=center | de Buen, 1926 | align=center | 2 | align=center | 4 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Pristiophoriformes | | align=center | Såghajar | align=center | Berg, 1958 | align=center | 1 | align=center | 2 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Squaliformes | | align=center | Pigghajartade hajar | align=center | Goodrich, 1909 | align=center | 7 | align=center | 22 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Squatiniformes | | align=center |Havsängelartade hajar | align=center | Buen, 1926 | align=center | 1 | align=center | 1 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(110,110,170)" rowspan=4 | Batoidea | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Myliobatiformes | | align=center | Myliobatiformes | align=center | Compagno, 1973 | align=center | 8 | align=center | 28 | align=left | Fördes tidigaretill Rajiformes | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Pristiformes | | align=center | Sågfiskar | align=center | | align=center | 1 | align=center | 2 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Rajiformes | | align=center | Rajiformes | align=center | Berg, 1940 | align=center | 5 | align=center | 45 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(125,125,180)" | Torpediniformes | | align=center | Torpediniformes | align=center | de Buen, 1926 | align=center | 4 | align=center | 12 | valign=top | |- | align=center style="background:rgb(110,110,170)" rowspan=1 | Holocephali | align=center style="background:rgb(140,140,190)" | Chimaeriformes | | align=center | Havsmusartade fiskar | align=center | Obruchev, 1953 | align=center | 3 | align=center | 6 | valign=top | |} Sammanställning över utdöda ordningar Följande är en sammanställning över ordningar av numera utdöda broskfiskar. Noter Delar av artikeln bygger på en översättning av engelskspråkiga wikipedias artikel Chondrichthyes, läst 2016-12-04'' Ryggradsdjur


text: Klassen benfiskar, Osteichthyes, är systergrupp till broskfiskarna bland nu levande fiskar. De utmärks av ett starkt förbenat skelett och förekomsten av broskben, alltså ben som först formas av brosk, samt fyra par gälar täckta av gällock. Fjällen är vanligen skivformade men kan ibland vara taggliknande eller stora plattor, sk. plåtar. Cirka 95 % av alla fiskar är benfiskar och i de flesta fall de som man i folkmun brukar förknippa med fiskar. Matspjälkningsorganen Matspjälkningsorganen varierar mycket mellan arterna, men de flesta har en dålig tunga och bra tänder. Rovfiskarna har långa magsäckar med korta tarmar, medan växtätarna däremot har små, säckliknande magsäckar och långa tarmar. Blodomloppet inklusive hjärtat Benfiskarnas blodkärlsystem liknar hajens väldigt mycket. Fiskarna har fyra gälartärer: nr III, IV, V och VI, en till varje gäl. Hjärtat är S-format och har ingen klaff, utan en klafflös del av ventralaortan. Hjärtat är alltså inte en utpumpningsstation utan mer en tryckutjämnare. Rörelseapparat De flesta benfiskar rör sig på samma sätt som hajarna, genom rytmiska kontraktioner av den segmentalt arrangerade axialmuskulaturen. Benfiskarnas muskler och ryggrad har därför samma uppbyggnad som broskfiskarna. Men den skillnad som finns mellan grupperna är att muskulatur finns i kraniet. Fenmuskelaturen är därför mer differentierad hos en benfisk än hos en haj. Andningsorgan Benfiskarnas gälar och gälregion skiljer sig från hajarnas genom att de saknar spruthål och gälspeta. De har fyra par fungerande gälar, som är uppbyggda av gälfilament och gällameller. Precis som hajarna skapar benfiskar ett kontinuerligt vattenflöde över gälarna genom en kombinerad pump- och sugmekanism. Sinnen och nervsystem Nervsystemet för benfiskar överensstämmer väl med hajarna. Benfiskarnas hjärna är kortare och på vissa ställen bredare än broskfiskarnas hjärna. Hos benfiskarna är mitthjärnan den dominerande delen av hjärnan. Normalt registrerar benfiskars inneröra ljud genom att ljudvågorna med relativt lätthet fortplantar sig rakt igenom fiskens huvud. Elektriska organ finns hos en mängd fiskgrupper. Dessa organ byggs upp av en serie kopplade eletrocyter vilka hålls samman av en bindvävsskida. De elektriska organen ligger i regel i fiskens bakkropp. Fortplantning Benfiskarnas fortplantningsorgan sitter och hänger ner från bukhålans tak. Under parningstiden upptar könsorganet större delen av bukhålans volym, men när lektiden är över är det knappt märkbart. Hos en hona kan äggstockarna uppta 70% av kroppsvikten. Det hanliga könsorganet är likt hajens. Intressant är att det i 14 av familjerna finns arter som är hermafroditer, alltså som börjar som hane och sedan blir hona. Utsöndringsorgan Benfiskarna har två långa njurar, vilka hos många av arterna går ihop i stjärtregionen och bildar en oparig stjärtnjure. De har också en urinblåsa strax före utmynningen av urinen. Ett viktigt utsöndringsorgan är gälarna, där fiskarna kan göra sig av med kroppens ammoniak. Avföringen från benfiskar består till 90% av ammoniak. Njurarna har olika funktion beroende på var fiskarna lever. Medan sötvattensfiskarnas njurar framför allt måste få bort vatten, så måste saltvattensfiskarnas njurar i större omfattning utsöndra salter och behålla vatten. Referenser Externa länkar Fishbase, en databas över 29 300 olika fiskarter, deras förekomst och vetenskapliga namn. Ryggradsdjur