text: Konstantin den store eller Konstantin I (Gaius Flavius Valerius Aurelius Constantinus), född 27 februari 272 i Naissus (nuvarande Niš i Serbien, död 22 maj 337 i Nikomedia (nuvarande İzmit i Turkiet), var romersk kejsare från det att han utropades till augustus av sina trupper den 25 juli 306 till sin död. Han var ensam kejsare från 324. Han är känd för att ha tillåtit kristendomen i romarriket vilket senare under samma århundrade ledde till att kristendomen blev statsreligion. Han är också känd för att ha grundat den nya huvudstaden Konstantinopel år 325. Han var son till Constantius I Chlorus och Flavia Julia Helena. Han är i ortodoxa kyrkan helgonförklarad och räknas som isapostolos. Konstantin utfärdade ediktet i Milano 313 genom vilket han och hans medkejsare Licinius hävde förföljelsen av de kristna. Han sammankallade konciliet i Nicaea 325 vilket inledde favoriseringen av kristendomen på bekostnad av andra religioner i romerska riket och kom att bli avgörande för kristendomens framtid. Sedan Konstantin blivit ensam kejsare inledde han grundandet av Konstantinopel (dagens Istanbul) och flyttade 330 rikets huvudstad dit. Konstantin, som enligt traditionen mottog dopet på sin dödsbädd, kallades den "förste kristne kejsaren" av Lactantius och Eusebios. Biografi Konstantin föddes i Naissus (Niš i dagens Serbien) som son till Constantius I Chlorus, av illyrisk härkomst, och Flavia Julia Helena, som vid tillfället bara var 16 år och dotter till en värdshusvärd. Constantius övergav Helena 292 för att gifta sig med Flavia Maximiana Theodora, dotter till augustus Maximianus. Theodora gav Konstantin sex halvsyskon, bland andra Julius Constantius. Konstantin var välutbildad och tjänade vid Diocletianus hov i Nikomedia, där han fungerade som en sorts gisslan efter faderns utnämning till en av två caesarer i tetrarkin 293. Augustus Maximianus abdikerade 305 för att efterträdas av Constantius. Följande år insjuknade emellertid Constantius under en kampanj mot pikter och skottar i Kaledonien (Skottland). Han kallade Konstantin till sig och avled i Eboracum (York) 25 juli 306. Constantius trogne general Crocus, av alemannisk börd, och dennes lojala trupper utropade Konstantin till augustus. År 307 slöt Konstantin en allians med Maximianus och gifte sig med dennes dotter Fausta. 310 försökte Maximianus störta Konstantin, men misslyckades och tvingades begå självmord. Konstantin lät mörda Fausta 326 tillsammans med sin son Crispus. Enligt Eusebios av Caesarea ska Konstantin inför slaget vid Pons Mulvius 312 ha sett de grekiska bokstäverna chi och rho (de första bokstäverna i "Kristus") på himlen tillsammans med orden "In hoc signo vinces" ("I detta tecken ska du segra"). Genom att förse sina soldaters sköldar med ett labarum, ett Kristusmonogram, gick han sedan segrande ur striden. Genom sin seger över Maxentius i slaget blev Konstantin kejsare över Västromerska riket. Därefter konsoliderade han sin militära överlägsenhet över rivalerna i den sönderfallande tetrarkin. Den östromerske kejsaren Licinius hade förbundit sig till trosfrihet genom ediktet i Milano 313. År 320 återkallade han den trosfrihet han förbundit sig vid och började på nytt förfölja de kristna. Detta var ett märkligt beslut, då Licinius hustru Constantia var Konstantins halvsyster och en mycket inflytelserik kristen. Detta utgjorde en utmaning mot Konstantin, vilket ledde till inbördeskrig 324. Arméerna som mötte varandra antog, som mycket annat under 300-talet, enorma proportioner och deras storlek skulle förbli oöverträffade i tusen år. Licinius, som representerade den traditionella romerska tron, anlitade gotiska legosoldater och Konstantin lät sina franker marschera under den kristna labarum. Förmodligen underlägsna i antal, men drivna av inre övertygelse utgick Konstantins trupper med segern, vilket gjorde honom till ensam kejsare över hela Romerska riket. Utan sina skyddsgudar marginaliserades snart Rom och imperiets kärna försköts alltmer åt öst. Konstantin lät från grunden omgestalta Byzantion vid Bosporen, en stad som sades ha grundats av grekiska kolonister från Megara under Bysans ledning 667 f.Kr. Konstantin döpte om staden till Nova Roma ("Nya Rom") och införde där en senat och andra statliga myndigheter liknande dem i Rom. Till staden fördes också Kristi kors, Moses stav och andra reliker. Skulpturerna av de äldre gudarna flyttades och deras ansikten byttes ut. Afrodites tempel ersattes av den nya Apostlakyrkan. Flera generationer senare sades en ängel, som bara Konstantin kunde se, ha lett honom till platsen och också visat honom var stadens murar skulle uppföras. Staden döptes efter Konstantins död om till Constantinopolis ("Konstantins stad"), det vill säga Konstantinopel, dagens Istanbul, och blev med tiden rikets huvudstad. Konstantin gjorde även slaktar- och bagaryrken till ärftliga yrken samt omvandlade arrendatorerna (coloni) till livegna, vilket kom att bli grunden i det medeltida samhället i Europa. Konstantin började också hålla sin egen predikan inför hovet och inbjudna skaror där han propagerade harmoni. Även om tempel tillhörande den romerska religionen alltmer betraktades som försyndelser kunde icke-kristna erhålla höga poster även i slutet av Konstantins liv. Armén, som kunde åberopa kejsarens absoluta makt, lät i sina fåfänga försök att konvertera människor med traditionell romersk tro recitera Konstantins latinska böner. Konstantins påbörjade ett ambitiöst byggnadsprogram i det Heliga landet. Prästerskapet, som blev allt mäktigare och rikare och lockade många lyckosökare, tog över domstolarna. Som kristen kejsare uppfattades Konstantin som god, vilket återspeglar den brutala tid han levde i. Överbeskattning straffades fortfarande med döden. Fångar fick inte längre hållas i totalt mörker utan måste få dagsljus och frisk luft. Dömda kunde möta döden på arenan men fick inte längre brännmärkas i ansiktet, enbart på fötterna. Föräldrar som lät sina döttrar bli förförda bestraffades genom att smält bly hälldes ned i deras strupar. Gladiatorspelen förbjöds 325 (men fortsatte likväl under lång tid). Slavägarnas makt begränsades men slavar kunde fortfarande slås ihjäl. För att visa att den romerska lagen fortfarande gällde korsfästes kriminella ännu fram till 337. Det var ännu tillåtet att kasta ut oönskade barn på gatan och de som tog hand om barnen fick behålla dem som sina slavar men en slavfamilj fick inte splittras. Häxeri, vådlig magi och spådom var olagligt. Ceremonier tillhörande den romerska religionen tilläts bara i offentlighet eftersom de kunde dölja orgier och komplotter om de utfördes vid hemliga möten. Då blixten slog ned i till exempel byggnader skulle dessa omen utläsas av en offentlig siare. Flickor fick inte längre enleveras. Konstantins favoriserande av kristendomen ledde också till en antijudisk politik som blev föregångare till förföljelsen av judar under medeltiden. Konstantin hyste stor respekt för bildning och kristen tro. Hans hov av äldre, väl ansedda män, bestod till två tredjedelar av icke-kristna, trots att inflytelserika romerska familjer som inte accepterade kristendomen inte medgavs ledande positioner. Till exempel höll den till den romerska religionen bekännande Sopater, en elev till nyplatonisten Iamblichos, en förtroendepost i flera år innan han anklagades för häxeri och avrättades. Konstantin bekräftade strax före sin död den romerska religionens prästers privilegier, men samtidigt förbjöds underhållet av den romerska religionens tempel och all form av "anstötlig" tillbedjan. Vid Konstantinopels invigning 330 hölls en ceremoni som till lika delar var kristen respektive romersk religiös - på marknadsplatsen placerades Kristi kors ovanför solgudens triumfvagn, ett arrangemang som ackompanjerades av hymner. Sitt epitet "den store" fick Konstantin av kristna historiker långt efter sin död, men han hade kunnat göra anspråk på det bara genom sina militära bedrifter. Förutom att han enade imperiet under en kejsare vann han betydande segrar över markomanner och alemanner 306–308; vandaler och markomanner 314–315; visigoter 332; och sarmater 334. 336 hade han återfört Dakien, som Aurelianus tvingats överge 271, till romerska riket. Konstantin gjorde sig känd som en lärd man och under hans regim blomstrade bildningen. Hans son Constantius kunde vid fem års ålder skriva sitt namn och aldrig tidigare hade intellektuella strävanden skattats så högt. Lärda män beundrades och från skolorna kom skaror av boklärda, unga män redo att tjänstgöra i förvaltningen. Men någon kulturell renässans innebar absolut inte denna tid, tvärtom, denna tid innebar början på de "mörka århundradena". Den stora majoriteten i imperiet förblev analfabeter, något som den nya kyrkostaten understödde, och många var till och med stolta över sin okunskap. Den högsta kunskapen kom från prästerskapets uttolkningar av de heliga skrifterna och inget därutöver var värt att studera, kristendom var sanningen per definition och den tillhandahölls av kyrkostaten. Som en naturlig konsekvens producerade inte heller 300-talet några betydande verk inom historia, geografi, medicin, arkitektur eller kartografi. Kristna författare betraktade filosofi som falsk eller osäker och varje fristående analys misstänktes rymma lögner ämnade att förföra de troende. Samtidigt som eremiter beundrades växte tron på det övernaturliga och bildade män som hängav sig åt någon form av naturvetenskap brändes. Böcker som tidigare kopierats brändes nu offentligt av pöbeln. Mellan Konstantins död och slutet av 300-talet blev biskoparna och de kristna samfunden betydande maktfaktorer, i synnerhet i städerna. De tog steg för steg över res publica genom en lång rad kejserliga påbud, som alltmer kringskar den romerska religionen i den styrande klassen. Populära festivaler tilläts samtidigt som antikens heliga platser fick förfalla och de pittoreska ceremonierna, som var viktiga för den romerska religionens intelligentia, hånades och förbjöds. Prosa och poesi betraktades som värdelösa om de inte återgav den rätta ideologin. Konstantin förberedde en större offensiv mot Persiska riket, en erövring som ingen kejsare sedan Trajanus (kejsare 98-117) övervägt och som hade gjort slut på de persiska räderna i de östra provinserna, när han plötsligt insjuknade. Han mottog dopet av den arianske biskopen Eusebios av Nikomediam, som lyckades behålla positionen som biskop genom sin vänskap med Konstantins syster, strax innan han avled 22 maj 337 i Nikomedia (dagens Izmit, Turkiet). Konstantin begravdes i Apostlakyrkan i Konstantinopel varefter hans rike delades mellan sönerna Konstantin II, Constans och Constantius II men Konstantin hade också tilldelat två av sina brorsöner provinser i riket. Constantius II som regerade i Konstantinopel lyckades inför ett möte mellan de fem bröderna och kusinerna trolla fram ett tidigare okänt testamente från Konstantin där det stod att kusinerna inte alls skulle ärva något land. Dessa samt en rad andra obekväma släktingar lät han avrätta innan hans bröder anlänt till huvudstaden. Efter en tid av inbördeskrig och oreda kom slutligen Constantius II att ensam stå som kejsare. Den siste medlemmen i Konstantin den stores dynasti blev Julianus Apostata (Julianus Avfällingen) som försökte återupprätta den romerska religionen. Konstantin och kristendomen Konstantins religiositet är omdiskuterad - trots hans fromma handlingar under senare delen av livet har hans ofta syndfulla agerande gjort att hans kristna övertygelse ifrågasatts, inte olikt Augustinus tidiga utsvävningar. Konstantin är framför allt känd som den förste romerske kejsare som erkände kristendomen. Detta ska enligt traditionen ha föranletts av ett omen inför Konstantins seger över Maxentius i slaget vid Pons Mulvius 28 oktober 312. På himlen visade sig ett chi och ett rho tillsammans med inskriptionen Touto Nika ("I detta tecken ska du segra"). Konstantin instiftade ett standar med detta Kristusmonogram, ett labarum över ett baner med initialerna IHSV, ("IN HOC SIGNO VINCES"), som han förde i strid omgivet av femtio handplockade legionärer. Det finns åtminstone tre kvarvarande källor som utförligt beskriver detta slag (Lactantius De mortibus persecutorum ("Om förföljarnas död"), Eusebios av Caesareas lovprisande biografi Vita Constantini och Zosimos historieöversikt Historia Nova från 500 e.Kr. (som nämner ett antal ugglor som segerns förebud)), men historiska källor från denna tid innehåller mycket magi, omen och förbannelser men erbjuder desto mindre källkritik och källangivelser. Dessa källor kan sägas återspegla den misstänksamhet mot det skrivna ordet och högre bildning som gjorde sig allmänt gällande under 300-talet. En viktig bidragande orsak till denna utveckling kan ha varit den rädsla och död som pestepidemier orsakade under åren 165–180 respektive 251–266. Kristna historiker har sedan Lactantius hållit fast vid ståndpunkten att Konstantin antog kristendomen som en sorts ersättning för den officiella romerska religionen. Den så kallade "Konstantinska donationen" bevisades på 1400-talet vara ett falsarium från 800-talet, men hade då under flera sekler accepterats som ett historiskt dokument som bevisade romerska rikets omvändelse till kristendomen. Även kristendomens kritiker accepterade detta resonemang, även om de inte accepterade att Konstantins beslut gjordes av andlig övertygelse, utan såg det som ett politiskt initiativ avsett att binda samman och stärka riket. Ediktet i Milano 313 innebar trosfrihet i romerska riket men det gjorde varken kristendomen till statsreligion eller förbjöd den romerska religionen. Ediktet bekräftade religionens betydelse för rikets väl och att kejsaren nu betraktade sig som folkets andliga ledare istället för att göra anspråk på gudomlighet som kejsare tidigare gjort. Konfiskerad kyrklig egendom återlämnades till de kristna. De bronsmynt som kejsarna låt slå berättar ofta om den ikonografi som de omgav sin person med. I början av Konstantins karriär förekommer Mars och därefter (från 310) Apollo som solgud på myntens frånsida. Guden Mars brukar associeras med tetrakin och tjänade i Konstantins fall syftet att legitimera hans maktanspråk. Sedan han brutit med sin faders allierade Maximianus 309-310 gjorde Konstantin istället anspråk på att vara kejsar Claudius ättling. Enligt Historia Augusta ska Konstantins farmor Claudia ha varit dotter till Crispus som i sin tur ska ha varit bror till Claudius och Quintillus, ett släktskap som allmänt tros vara humbug. Claudius gjorde Apollo-Sol Invictus till sin skyddsgud. I mitten av 310, två år före segern vid bron i Milano, kungjorde Konstantin offentligt den vision där Apollo-Sol Invictus framträdde med sina omen om framgång. Frånsidorna på de mynt han lät slå under följande år bar inskriptionen SOLI INVICTO COMITI tillsammans med Apollo solguden Helios med gloria och jordgloben i sin hand. Under 320-talet försågs även Konstantins porträtt med en gloria. På andra mynt framträder Apollo på en triumfvagn på kejsarens sköld och den kristna chi-rho-symbolen på Konstantins hjälm. År 321 förbjöd Konstantin allt sekulärt arbete på "den vördnadsvärda solens dag." Konstantins fromhet har ifrågasatts även på grund av de många avrättningar han beordrade. Trots att han 324 offentligt lovat att inte avrätta sin svåger Licinius om denne abdikerade, såg Konstantin till att få honom strypt 325. 326 lät han avrätta sin äldste son Crispus och, några månader därefter, sin hustru Fausta. Konstantins mor Helena omnämns ofta som "född kristen" men hennes mor var dotter till en värdshusvärd och en framgångsrik soldat, en karriär som inte fanns tillgänglig för kristna. Helena visade sig dock vara en from människa i slutet av sitt liv då hon i Palestina upptäckte Kristi kors och grundade flera basilikor. De stora, stirrande ögonen i Konstantins senare ikonografi, egentligen inte kristna i sig, visar hur porträttkonsten gradvis övergav den tidigare realistiska porträttkonsten för en mer schematisk avbildning - "kejsaren som kejsare" med nedtonade individuella karaktärsdrag. Bara hans karaktäristiska käke och haka återstår. De stora ögonen kom att bli ännu mer framträdande i senare kejsarporträtt. Under Konstantin fick de kristna för första gången inte bara möjlighet att konkurrera med andra romare om högre befattningar inom det traditionella befordringssystemet cursus honorum, Konstantin erbjöd dessutom de kristna särskilda privilegier samtidig som han tillsammans med sin mor lät uppföra kyrkor som Födelsekyrkan i Betlehem och Gravkyrkan i Jerusalem. Den nyvunna romerska toleransen besvarade de kristna med intolerans mot andra religioner och biskoparnas aggressiva mission saknade föregångare. Kontroverserna mellan olika kristna rörelser på 200-talet växte nu till en offentlig schism som fick sin kulmen med donatisterna i Nordafrika 311. Konstantin såg det som sin kejserliga plikt att slå ned religiösa oroligheter och till slut förbjöds nyomvändelse, helt enkelt för att upprätthålla allmän ordning. Med första konciliet i Nicaea 20 maj – 25 juli 325 ingrep Konstantin i schismen kring Kristus natur mellan, å ena sidan, Arius, grundare av arianismen, och, å andra sidan, Athanasios av Alexandria, vars teologiska ståndpunkt att Gud och Jesus var "av samma väsen" blev en officiell doktrin genom konciliet. Kristendomen var inte särskilt populär bland romerska legionärer eftersom den även accepterade kvinnor och många legionärer bekände sig därför istället till Mithras och Isis. Eftersom de romerska kejsarna härskade "genom gudarnas nåd" och kunde behålla makten genom legionernas stöd, blev det viktigt för kejsaren att offentligt synas ingripa i religiösa ärenden. De kristnas utmaning bestod i att offentligt ta avstånd från "offer och avgudabilder", vilket somliga moderna historiker uppfattat som en trohetsed. Denna brist på vördnad fruktade många romare skulle orsaka att hela riket gick miste om det stöd från Jupiter och de andra gudarna som skyddade riket från gudomliga straff som barbarer, epidemier, naturkatastrofer, häxeri etc och den romerska förföljelsen av de första kristna var en konsekvens av denna syn. Även i Persiska riket förföljdes kristna. Sasaniderna tolererade till en början de kristna, men med kristendomens allt starkare inflytande i romerska riket, deras arvfiende, förbyttes toleransen mot förföljelse. Under Shapur II, sedan krig utbrutit efter Konstantins död, inleddes en omfattande förföljelse under åren 340–363. Konstantin upplöste pretoriangardet. Se även Konstantinbågen Referenser Noter Tryckta källor Personer i Bysantinska riket Romerska kejsare Helgon Födda 272 Avlidna 337 Män Wikipedia:Basartiklar Personer från Niš Personer i Romerska riket under 300-talet Illyrer Flavii


source: wikipedia

text: Konstantin, mansnamn bildat på latinets constans som betyder ståndaktig, karaktärsfast, besinningsfull. Flera romerska och bysantinska kejsare och grekiska kungar har haft namnet. Namnet är ovanligt i Sverige. Bland de yngsta får endast ett fåtal namnet som tilltalsnamn varje år. Den 31 december 2009 fanns det totalt 977 personer i Sverige med namnet, varav 274 med det som förstanamn/tilltalsnamn. Finns även som Constantin. År 2003 fick 24 pojkar namnet, varav 4 fick det som tilltalsnamn. Namnsdag i Sverige: 21 maj Kungar och kejsare Konstantin den store Konstantin I av Grekland åren 1913-1917 samt 1920-1922 Konstantin I av Etiopien, även Zara Yaqob Konstantin II Konstantin II av Grekland Konstantin III, son till Herakleios, bysantinsk kejsare 641. Konstantin III, västromersk kejsare 407-411. Konstantin IV Konstantin V Konstantin VI Konstantin VII Porfyrogennetos Konstantin IX Monomachos Konstantin X Dukas Konstantin XI Palaiologos Konstantin Bodin av Serbien Andra personer med namnet Konstantin/Constantin Konstantin Balmont, rysk författare och översättare Constantin Brâncuşi, rumänsk skulptör Konstantin Drapezo, vitrysk musiker Konstantin Fehrenbach, tysk jurist och politiker, rikskansler 1920-1921 Konstantin Feldman, sovjetisk studentagitator Constantin Hansen, dansk målare Konstantin Hierl, tysk nationalsocialistisk politiker Konstantin Kanaris, grekisk amiral och politiker Constantin Karadja, svensk-rumänsk prins, diplomat och bibliofil Konstantin Karamanlis, grekisk politiker Konstantin Kaufmann, rysk general Konstantin Kristoforidhi, albansk nationalist och albanolog Constantin Lipsius, tysk arkitekt Konstantin Melnikov, rysk konstnär och arkitekt Konstantin Mihailović, serbisk janitsjar Konstantin von Neurath, tysk friherre, jurist, politiker och diplomat Konstantin Paramonov, rysk fotbollsspelare Konstantin Paustovskij, sovjetisk författare Konstantin Poskrjobysjev, rysk bandyspelare Konstantin Päts, estnisk publicist, jurist, affärsman och politiker Konstantin Rokossovskij, polsk-sovjetisk militär Konstantin Sobieski, polsk prins Konstantin Sokolenko, kazakisk utövare av nordisk kombination Konstantin Stanislavskij, rysk skådespelare och teaterdirektör Konstantin Svechkar, rysk friidrottare Konstantin Tjernenko, sovjetisk politiker Konstantin Tsiolkovskij, rysk pionjär inom raketforskningen Se även Konstantinopel Referenser Förnamn Mansnamn Romerska namn Svenska förnamn Svenska mansnamn


text: Kyrka kan syfta på: Från grekiska kyriakon, "det som hör Herren till", underförstått "Herrens hus". Ordet hus kan i det här sammanhanget inte bara betyda byggnad utan även familj, släkt eller hushåll. Kyrka – en byggnad avsedd för kristen gudstjänst och religiösa studier. Östtornskyrka – en kyrkobyggnad med kyrktornet placerat i öster. Kyrka – lokal sammanslutning av kristna som firar gudstjänst tillsammans, se församling. Kyrkan – i bestämd form, ofta med stort "K", syftar i kristen tro i allmänhet på den universella kristna församlingen. Evangeliska Frikyrkan – ett svenskt evangelikalt och baptistiskt samfund. Romersk-katolska kyrkan – världens största kristna samfund. Scientologikyrkan – en nyreligiös rörelse skapad av den amerikanske författaren L. Ron Hubbard. Svenska kyrkan – en evangelisk-luthersk folkkyrka som var statskyrka i Sverige åren 1536–2000. -kyrka – ett ortnamnsefterled. Kyrkan, Vörå – en ö i Österbotten. KyrkA – förkortning för Kyrkans Akademikerförbund. Se även Gudstjänstlokal – en religiös byggnad guds hus avsedd för andaktsmöten, bön, ceremonier, gudstjänst, offer, ritual, och tillbedjan i de stora religionerna Kongregationalism – ett begrepp som enbart rör Kristendomen Samfund – en mer eller mindre fast organiserad sammanslutning av länder eller personer på gemensamma ställningstaganden Trossamfund – ett samlingsbegrepp för människor som bekänner sig till en gemensam livsåskådning Ecklesiologi – ett studium av kyrkan där särskild tyngdpunkt läggs på kyrkosyn Praktisk teologi – en teologisk disciplin, även kyrkovetenskap Kristendom


text: Koranen (arabiska: القرآن, al-Qurʾān, "recitationen") är islams heliga skrift, även kallad al-Qurʾān ul-Karīm, "den ädla recitationen". Koranen består av profeten Muhammeds uppenbarelser och innehåller enligt islam Guds (Allahs) budskap, nedsänt till Muhammed genom ärkeängeln Jibril (Gabriel) under en period av 23 år från och med år 610. Inom islam betecknas Koranen även som "Sista testamentet", "Boken", "Guds bok" och "Uppenbarelsen". Koranen ses av muslimer som en bekräftelse av det som förkunnats av alla föregående profeter för världens alla folk. Språk och upplägg Koranen är uppenbarad på arabiska (Koranen 20:113) och översättningar räknas inte som själva Koranen i sig, utan som tolkningar av dess mening och budskap. Koranen kan läsas med flera olika lässtilar (qira'at) baserade på olika dialekter. Koranen består av 114 suror (kapitel) och sammanställdes efter Muhammeds död så att de längsta surorna kommer först och de kortaste sist, med undantag för den korta första suran (al-Fatiha) som är en central bön inom islam. De 114 surorna, som koranen är uppdelad i, kan även de delas upp i olika grupper. De två huvudgrupper som surorna delas upp i baseras på var Muhammed befann sig när de uppenbarades och skrevs ner. De suror som skrevs ner någon gång mellan år 610-622 i Mekka, där Muhammed bodde och befann sig, placeras i Mekka-gruppen. Den andra huvudgruppen med suror skrevs efter att Muhammed blev bannlyst från Mekka och bosatte sig i Medina; därav är de Medina-suror. Denna uppdelning av surorna är inte entydig. Ett antal suror går inte med säkerhet att placera i någon av grupperna och kan bland annat beskrivas som övergångar mellan de båda grupperna. Det kan exempelvis därför även förekomma Mekka-suror bland Medina-surorna. De suror som är skrivna under tiden Muhammed befann sig i Mekka är betydligt fler än de skrivna under Medina-perioden. Den enkla anledningen till det är att Muhammed endast tillbringade sina sista tio år i Medina, jämfört med den längre period han tillbringade i Mekka. Förutom dessa två grupperingar av surorna finns det ytterligare en indelning av de skrivna under Mekka-perioden. Av de grupperna, vilka är tre till antalet, saknar den första ett specifikt namn, men utgörs av många, generellt sett kortare, suror. De handlar mest om tidigare profeter, hur de levde och hur de var etc. Den andra gruppen kallas för medeltida Mekka-perioden och den sista gruppen var senare Mekka-perioden. Surorna i denna grupp har likheter med dem som skrevs i Medina och här kan man se en sorts sammansmältning av de båda stora huvudgrupperna. Muqatta'at Muqatta'at''' är bokstavskombinationer som återfinns i början av vissa kapitel. De är fjorton till antalet och står antingen ensamma eller i kombinationer av två, tre, fyra eller fem bokstäver. De fjorton bokstäverna är: أ ح ر س ص ط ع ق ك ل م ن ه ي . Vad de symboliserar har lärda spekulerat om under lång tid. Teorierna har varit många: initialer för de skrivare Profeten Muhammed använde för sina diktamen, förkortningar av vissa ord, hemliga profetior. Profeten läste bokstäverna som att de var en del av suran de tillhörde; inga uppgifter finns nedtecknade om att han berörde ämnet eller att några av hans följeslagare någonsin frågade om bokstäverna. Lärda män, däribland Al-Mubarrad, Ibn Hazm och flera andra drog slutsatsen att "muqatta'at har till syfte att belysa den koraniska uppenbarelsens karaktär av unikt och oförlikligt fenomen, som trots att den har sitt upphov i en värld dit mänskliga förnimmelseförmågan inte når." Den vanligaste slutsatsen bland muslimer är att problemet överstiger den mänskliga tankeförmågan, och att bokstävernas betydelse säkert kommer avslöjas med tiden. Innehåll och budskap Den viktigaste läropunkten i Koranen är strikt monoteism. Polyteismen angrips häftigt och inte heller den kristna treenighetsläran eller katolikers och ortodoxas åkallelse av Maria, Jesu moder, godkänns som monoteistisk. Gud i den arabspråkiga Koranen är Allah, vilket ofta räknas som en översättning av det i västerländska språk allmängiltiga ordet "Gud", såsom beteckning på en enda gud. Särskilt i vissa kristna kretsar förekommer ibland uppfattningen att Allah också är det namn som månguden bar i den äldre polyteistiska arabiska religionen. Denna teori återstår dock att bevisas, då namnet på månguden i semitiska språk är Sin. Dessutom uppmanas muslimer i Koranen (41:37) att inte dyrka solen eller månen, utan deras skapare. Allah är herren och människan är hans tjänare. Allah är allhärskande, allvetande, men han är också barmhärtig, förbarmande och förlåtande. Allah har skapat världen, vilket bör leda människan till förundran och tacksamhet. Vid domens dag som ska föregås av naturkatastrofer, ska alla döda uppstå och dömas av Gud. De goda får komma till paradiset och de onda till helvetets eld. Liksom i den judeokristna dekalogen är förbudet mot andra gudar det viktigaste i Koranen. Polyteism "Sannerligen förlåter inte Gud att man sätter medgudar vid Hans sida, men han förlåter allt förutom det till den Han vill" (4:48) "Och dyrka Gud och sätt ingenting vid hans sida" (4:36) De som har satt upp andra vid hans sida och således förnekat Koranens budskap eller Gud, kommer att befinna sig i helvetet för alltid, medan de syndfulla muslimerna endast kommer att vistas där i en begränsad tid. Universums skapelse Även livets, jordens och universums skapelse och utveckling skildras i Koranen: "Han är också den, som har skapat natten och dagen, solen och månen, så att båda vandra sin egen bana" (kretslopp) (21:33) "Vi hava byggt världsalltet och det en fast struktur, och förvisso är det vi som utvidga den" (51:47)"Inse de inte, de som vilja förneka sanningen, att himlarna och jorden (en gång) utgjorde en enda sammanhållen massa och att vi skilde dem åt? Och de veta inte att vi låtit allt liv uppstå av vatten? Hava de då ingen tro?" (21:30) "Och Gud har skapat alla levande varelser av vatten, bland dem finnas de som krälar på buk, de som gå på två ben och de som gå på fyra. Gud skapar vad han vill - Gud har allt i sin makt" (24:45) Se även: Islamisk kreationism. Huvudbudskapet till människorna är att de ska ge sig hän i total underkastelse, islam, åt Gud. Tron är viktig och innebär bland annat att man håller Koranen för sann. De moraliska kraven uttrycks ofta i allmänna ordalag om att göra gott och vara rättskaffens. I Koranen finner man förutom de regler som ska gälla för islam som religion även hur man ska leva som muslim. Här finns konkreta krav som att tala sanning, vara försonlig, förlåta och ge allmosor. Andra krav är till exempel förbud mot att man dricker alkoholhaltiga drycker, äter fläsk- och griskött samt spelar hasardspel. I Koranen finns dessutom regler beträffande juridiska och ekonomiska frågor som till exempel förbud mot lån mot ränta. Koranen är grundval för sharia, den religiösa lagen inom Islam, som beskriver hur muslimska samhällen bör formas i enlighet med islams principer. Koranen är även en bok som man läser, reciterar och begrundar för andaktens och den personliga upplevelsens skull. Muhammed och Jesus (Isa) i Koranen Muhammed Muhammed betecknas i Koranen som den siste i en lång rad med profeter som Gud har sänt till människorna. Tidigare profeter återfinns i kristna och judars heliga skrifter. Därför anses profeter som även accepteras av judar och kristna ha mottagit uppenbarelser, dock har skrifterna där uppenbarelsen nedtecknats antingen försvunnit eller blivit förvanskade, enligt muslimerna, medan den senaste uppenbarelsen, Koranen, bevarats i sin helhet. Själv gör Muhammed inte anspråk på att ha några övernaturliga krafter samtidigt som muslimer tror att Muhammed även utförde mirakel, såsom att hela skadade människor. Däremot betonas det i Koranen att det endast är med Guds hjälp och tillåtelse som dessa, och andra profeters, mirakel kunde utföras. Muhammed varnade muslimerna från att vörda honom för mycket och uppmanade dem att istället fokusera på Gud. Detta överensstämmer med att hans mål uppges endast vara att lära människorna att komma närmare Gud. Koranen anses vara det underverk som ska övertyga icke-muslimer att acceptera islam. Jesus I muslimsk tradition går Jesus under namnet Isa. Jesus är den enda personen i Koranen som benämns som helt syndfri, något som inte ens Muhammed kallas. Detta ställer vissa frågetecken om huruvida Jesus från början bara var en profet enligt islam eller om det ligger någon mer innebörd i detta som kan spåras till kristendomen. Islam erkänner även den bibliska jungfrufödelsen och att Jesus var en stor profet, jämställd med Muhammed (alla profeter likställs inom islam, dock anses Muhammed vara den sista och därför den viktigaste). I Koranen finns berättelser från evangelierna medtagna i något annorlunda form och ibland med tillägg. Islam avvisar tanken att Jesus skulle vara Gud och anser att han aldrig dog en ställföreträdande död på korset, utan fördes upp av Gud till himmelen. Därifrån väntas han återkomma för att besegra Antikrist på den Yttersta dagen. Enligt islam var Jesus en mänsklig profet, precis som Muhammed, som sändes till människorna för att informera dem om Gud och hur man kommer närmare Gud, genom evangeliet (injil) och sitt exempel (sunnah). Muslimer tror på att Jesus återupplivade döda, helade blinda och så vidare, men att detta skedde med Guds tillåtelse och hjälp och inte av Jesus egen kraft. Dock hade Jesus ställning över tid kommit att upphöjas och överdrivas genom att man ansåg honom vara en del av en treenig Gud. Muhammed sändes för att tillrättaställa denna övertolkning. Muhammed betonar därför starkt att muslimerna ska undvika att upprepa detta misstag i sin vördnad av honom själv och istället säga "ashadu anna muhammadan 'abduhu wa rasuluh" (jag vittnar om att Muhammed är Guds tjänare och profet), det vill säga shahadah. Sammanfattningsvis så är det ett krav för muslimer att tro på Jesus som Guds profet, men man betonar att Jesus inte var gudomlig, utan att denna uppfattning var en efterhandskonstruktion som tillskrevs honom. Ursprung Enligt muslimsk tradition blev varje nedsänd uppenbarelse dokumenterad genom att den utan dröjsmål skrevs ned eller memorerades av muslimerna själva så att budskapet ej kunde förvanskas. De dokumenterade uppenbarelser som formade Koranen under Muhammeds tillsyn sammanställdes sedan i bokform under den första kalifen Abu Bakrs tid. Andra samlade också ihop Muhammeds uppenbarelser och sammanställde dem till olika kodexar. Dessa har gått förlorade men vi känner till många avvikande läsarter från dessa som citerats i annan litteratur. Det rör sig inte enbart om dialektala variationer som det ofta hävdas från muslimskt håll, utan om olika innebörd. Eftersom det förekom fyra olika versioner av texter sammanställde den tredje kalifen Uthman under 650-talet en enhetlig version som alla måste acceptera och denna blev småningom allenarådande. Eftersom det inte finns någon textkritisk utgåva av Koranen har det varit svårt att fastställa den ursprungliga texten. En sådan arbetar man på inom projektet Corpus Coranicum. Christoph Luxenberg är en anonym forskare som anser att Koranen delvis går tillbaka på syriska förlagor. Medan likheter med kristna föreställningar är okontroversiella, både för religionsforskare och troende muslimer, avfärdas tesen om Koranen som ett slags "plagiat" av samtida kristna texter av de absolut flesta forskare. Det är däremot en idé som länge varit populär inom kristen apologetik. Koranen skrevs tidigast på arabiska med konsonantskrift. De äldsta kända korantexterna är några inskriptioner på Klippmoskén i Jerusalem från 691. År 1972 gjordes i Jemen ett fynd av ett stort antal gamla handskrifter. De äldsta beräknas vara från islams första århundrade. Andrew Rippin vid University of Calgary säger om dessa fynd: “Deras olika läsarter och versordning är alla mycket betydelsefulla. Alla håller med om det. Dessa manuskript säger att korantextens tidiga historia i mycket högre grad är en öppen fråga än vad många har misstänkt: texten var mindre stabil och hade därför mindre auktoritet.” Men Carl Ernst säger: "[they] do not appear to have any startling or major changes but belong to the class of minor textual variations that have been known for centuries." Koranen och genus Språkbruket i Koranen är enligt en modern feministisk tolkning till stora delar androcentriskt, det vill säga den riktar sig i första hand till män. Tydligast visas detta i de delar som handlar om giftermål och sexualitet. "Nattetid under fastan är det tillåtet för er att komma nära era hustrur. De är en klädnad för er och ni är en klädnad för dem.” (2:187) samt "Era hustrur är för er [som] en åker; beträd därför er åker, när och som ni önskar ..." (2:223). Förutom att Koranen i sitt språk främst riktar sig till män kan det vara svårt att avgöra om budskapet är riktat till alla muslimer oavsett kön eller om vissa avsnitt bara gäller män eller kvinnor. Det arabiska språket har, i likhet med så många andra språk, könade substantiv, vilket kan medföra svårigheter att avgöra vilka avsnitt i Koranen som är genusspecifika och vilka som är genusneutrala. Ett exempel på bruket av könade substantiv är att en muslimsk man betecknas som muslim, medan en muslimsk kvinna betecknas muslima(h). En grupp av kvinnor benämns som muslimat och en grupp män benämns som muslimun (muslimin). Problemet uppstår då en grupp bestående av både män och kvinnor benämns som muslimun, samma beteckning som för gruppen män. När ordet muslimun står i texten, bör man inte anta att det bara gäller män, utan oftast riktar sig texten till alla muslimer oavsett kön. Många som vill visa att män och kvinnor är lika inför Gud brukar använda sig av vers 33:35 som i första meningen tydligt visar att detta gäller för både män och kvinnor, ”Muslim men (muslimin) and Muslim women (muslimat)” () eller som Muhammed Knut Bernströms översättning och tolkning av samma sura: ”För de män och de kvinnor som har underkastat sig Guds vilja, de troende män och de troende kvinnorna (...) de män och de kvinnor som alltid har Gud i tankarna – [för dem alla] har Gud i beredskap förlåtelse för deras synder och en rik belöning.” Hantering Vördnaden för Koranen är stor hos muslimer, även för det enskilda bokexemplaret som inte får behandlas respektlöst. Att bränna en koran, oavsett om det görs av en troende muslim eller av någon annan, ses av vissa muslimer som kontroversiellt. Enligt vissa imamer är det okontroversiellt att bränna koraner. Dels för att muslimer själva eldar upp uttjänta koraner som ett respektfullt sätt att göra sig av med den och som ett alternativ till att slänga den bland sopor och skräp, dels för att det bara är tryck på papper och att budskapet i boken inte försvinner för att någon som inte tycker om den gör sig av med den. Svenska översättningar Flera svenska översättningar av Koranen har gjorts av svenska orientalister. Den första kända svenska översättningen gjordes av biskop Johan Adam Tingstadius (1748–1827), men denna tolkning kom aldrig i tryck. Den första fullständiga publicerade översättningen till svenska gjordes av Johan Fredrik Sebastian Crusenstolpe (1801–1882) och utgavs 1843. Därefter följde 1873–1874 en översättning av Carl Johan Tornberg (1807–1877) och 1917 utkom K. V. Zetterstéens (1866–1953) översättning som länge var den mest spridda svenska tolkningen. År 1961 utgavs Åke Ohlmarks översättning av Koranen. Det var dock endast ett urval ur Koranen. En nyöversättning av Koranen med kommentarer finns utgiven under namnet Koranens budskap av före detta diplomaten Muhammed Knut Bernström, 1998 följd av en andra reviderad upplaga år 2000. Denna tolkning till svenska särskiljer sig genom att ha erhållit officiellt godkännande från det anrika al-Azhar-universitetets islamiska institution för forskning, författarskap och översättningar. Bernström har vid sidan av tolkningen den arabiska originalskriften, varje suras förhistoria, samt omfattande kommentarer av Muhammad Asad (1900–1992) och av Bernström själv. Ytterligare en översättning till svenska är gjord av Dr Qanita Sadiqa under titeln "Den heliga qur'anen". Varje sida i denna utgåva är indelad i två spalter och har texten på svenska i vänsterspalten och på arabiska i högerspalten. Denna är utgiven under beskydd av Mirza Tahir Ahmad, överhuvud för Ahmadiyya-rörelsen. Översättningar av Koranen från arabiskan, det språk som den koraniska uppenbarelsen förmedlades på, anses inom islam dock inte äga samma sakrala karaktär och är därför inte giltiga som bönespråk eller för andra rituella ändamål. Arabiskan är med andra ord sakralt språk inom islam. Denna ställning för det arabiska språket inom islam kan jämföras med hebreiskan inom judendomen, avestiskan inom zoroastrismen, sanskrit inom hinduism. Latinet som tidigare användes inom romersk-katolska kyrkan var däremot ett liturgiskt språk och därför inte helt jämförbart med de sakrala språk som fått sin ställning direkt genom respektive traditions heliga skrift. Koranens budskap på Internet Ett stort publiceringsprojekt, Koranens budskap på Internet, lanserades i slutet av augusti 2008 (lagom till början av ramadan 1429 A.H.) som en motsvarighet till bibeln.se. Alla 114 suror från Muhammed Knut Bernströms auktoriserade översättning från år 2000 finns med, dock inte kommentarerna och informationen om varje suras förhistoria. Varje vers är, vid sidan om den svenska och arabiska texten, också försedd med recitationer (läsning med melodi och tajweed) i form av ljudfiler på arabiska av den kände koranrecitatören Ali al-Huthaifi. Rättigheterna till Internetpublicering köptes av hemsidan IslamGuiden genom ett avtal med Proprius förlag den 15 december 2006. Rättigheterna och publiceringen beräknades kosta cirka 500.000 kr. Utgivarna framhåller att de ekonomiska bidrag som insamlades till projektet nästan uteslutande kommer från muslimer i Sverige. Se även Guds 99 namn I Guds, den Barmhärtiges, den Nåderikes namn Corpus Coranicum Källor Ali, Kecia (2006) Sexual Ethics and Islam: Feminist Reflections on Qu'ran, Hadith and Jurisprudence, Oxford: Oneworld Publications Bernström, Muhammed Knut (2002) Koranens budskap, Stockholm: Proprius, Kahle, Sigrid, (1997) (första utgåvan 1993) "Orientalism i Sverige", förord i Said, Edward W., Orientalism, Stockholm: Månpocket Fotnoter Anmärkningar Referenser Externa länkar Koranens budskap på Internet Muhammed Knut Bernströms auktoriserade översättning från år 2000 Al-Quran projektet, inklusive mer än 140 översättningar på 35 språk (inklusive svensk översättning av Muhammed Knut Bernström). AL-FAATIHA och djuz`amma "Svenska Koranöversättningar", av Jan Hjärpe i Svenskt översättarlexikon Islamiska termer Muhammed Islamiska skrifter Islamisk teologi Mirakel tillskrivna Muhammed


text: Kristen fundamentalism var ursprungligen en konservativ väckelserörelse som uppstod bland kalvinister i USA på 1890-talet som en motreaktion mot historisk-kritisk bibelforskning, liberalteologi, evolutionsteorin och kulturella förändringar som följde samhällets sekularisering. Den fundamentalistiska rörelsen uppstod till följd av ökad läskunnighet och protestantiska kyrkors betonande av Bibelläsande. Namnet kommer av bokverket The Fundamentals, bestående av en samling artiklar som spreds under 1910-talet. Historikern George M. Marsdan definierar Kristen fundamentalism som "militant icke liberalteologisk evangelikal protestantism". Begreppet fundamentalism har idag emellertid en nedsättande och vidare betydelse, och används av kritiker även om dogmatiska rörelser inom andra religioner och politiska ideologier. Den ursprungliga konservativa rörelsen Den ursprungliga konservativa rörelsen betonade följande: Konservativ, bokstavstrogen, bibeltolkning Bokstavlig tolkning av jungfrufödelsen Kristi ställföreträdande försoningsoffer Jesus uppstod kroppsligen från de döda. Äktheten i Jesus mirakler (alt. Kristi återkomst på den yttersta dagen.) Kreationism som en motpol till evolutionsteori Kritik mot Pentekostalismens uppfattning att bibeltolkning bör inspireras och ledas av den Helige Ande - en kritik som senare övergavs. Samhällets förankring i kristendomen Den kristna fundamentalismen brukar se sina rötter i samlingsverket "The fundamentals" som utkom i tolv band 1910-1915, redigerad av A.C.Dixon och senare R.A.Torrey. James Orr, G.Campbell-Morgan, James M. Gray är andra viktiga bidragsgivare. Moody Bible Institute blev en viktig tidig bastion för denna teologi. I Norden blev det Ole Hallesby i Norge, David Hedegård i Sverige, och Uuras Saarnivaara i Finland som kom att prägla fundamentalismen. Dagens arvtagare till den fundamentalistiska rörelsen I USA och Sverige är det, bland de riktningar som har sitt ursprung i den fundamentalistiska rörelsen, numera allt vanligare att använda ordet evangelikal och bibeltrogen i stället för fundamentalistisk som självbeskrivning. Exempelvis betecknar sig kyrkor inom Svenska Evangeliska Alliansen, i synnerhet Evangeliska frikyrkan (EFK), som evangelikala. Internationellt är huvudfåran i den ursprungliga konservativa rörelsen idag organiserad i organisationen International Council of Christian Churches. Begreppets betydelse idag Kristen fundamentalism används, ofta i bredare bemärkelse och nedsättande syfte, om alla så kallade bibeltrogna kristna, vilket kan inkludera inte bara evangelikala, utan även pingströrelsen, konservativa lutheraner etc. Det förekommer också att fundamentalism används i en snävare bemärkelse om konservativa, vanligen kalvinistiska eller reformerta rörelser, vilka i allmänhet är starkt kritiska mot stora delar av den övriga kristenheten. Fundamentalister i denna bemärkelse kan till exempel kritisera många evangelikala kristna då de anser att dessa är för ekumeniskt inriktade och för slappa i lärofrågor. Relation till pingströrelsen och karismatiska kyrkor Den ursprungliga fundamentalistiska rörelsen tillkom vid ungefär samma tid som pingströrelsen, och var länge kritisk mot pingstväckelsen och den mer sentida karismatiska rörelsen. Fundamentalisterna ansåg att de andliga nådegåvorna till exempel tungotal, helbrägdagörelse etcetera dog ut med den första generationens apostlar och saknar uppgift idag. Den fundamentalistiska rörelsen fördömde dessutom den pingst-karismatiska rörelsens betoning av Den Helige Andes inspiration även vid bibelläsning (och inte bara vid Bibelns tillkomst), så kallad pentekostal hermeneutik. Fundamentalismen menade att detta öppnar för godtycklighet i bibeltolkningen. Schismen har dött ut, i synnerhet efter 1960-talets karismatiska väckelse då många evangelikala kyrkor blev karismatiska, och kritiken mot pentekostal hermeneutik minskade. Samhällssyn De flesta kristna fundamentalister accepterar både religionsfrihet och att samhällets styrelsesskick och lagstiftning vilar på sekulär grund, även om det också förekommer att den kristna högern, till exempel i USA, hävdar att samhället vilar på kristen grund. Kristen fundamentalism ska alltså inte förväxlas med vissa extrema religiösa rörelser som med våld försöker framtvinga religiösa lagar, teokrati m.m. Se även Bibeltrohet Bokstavstro Fundamentalism Konservativ kristendom Kristendomens dogmatik Kristen höger Liberalteologi Modernism (teologi) Muslimsk fundamentalism Relativism Verbalinspiration Källor Kristen fundamentalism


text: Konventikelplakatet var en svensk förordning från den 12 januari 1726 som förbjöd konventiklar (bönemöten i andra lokaler än i kyrkan, till exempel i hemmet, med undantag för familjeandakter). Konventikelplakatet riktade sig närmast mot den pietistiska rörelsen, för att slå vakt om "enhet i religionen" som enligt den tidens uppfattning var nödvändig för samhällets bestånd. Brott mot förordningen kunde resultera i stränga straff. Arrangören fick 200 Rdr i böter första gången, 400 Rdr andra gången. Detta kunde, i brist på pengar, omvandlas till 14 dagars fängelse på vatten och bröd första gången och tre veckor andra gången. Den som dristade sig att leda en sådan sammankomst för tredje gången förvisades ur landet på två år. Även deltagare fick böta: 40 Rdr första, 80 Rdr andra och 160 Rdr tredje gången.) Under 1800-talet användes konventikelplakatet även mot roparrörelsen och frikyrkorörelsen. Många vägrade att finna sig i lagen, och föredrog att utvandra – de flesta till Nordamerika. Den första stora emigrationsvågen på 1840- och 1850-talen berodde till en del på konventikelplakatet. Från nästan alla landsändar inkom petitioner om förordningens avskaffande. Frågan behandlades vid flera riksdagar, men först den 26 oktober 1858 upphävdes plakatet. En ny, något mildare lag kom i dess ställe. Sammankomster utan ledning av präst fick fortfarande inte förekomma under den vanliga gudstjänsttiden utan särskilt tillstånd. Redan den 11 december 1868 ersattes även den. Nu fick sådan sammankomst hållas under den allmänna gudstjänsttiden, men fick inte vara så nära kyrkan att den störde ordningen. I Storfurstendömet Finland upphävdes konventikelplakatet den 1 juli 1870 då den nya kyrkolagen trädde i kraft. Se även Baptism Erik-jansarna Herrnhutism Sven Caméen Källor Externa länkar Pietism Svenska kyrkans historia Svensk frikyrkorörelses historia Religionsedikt Politikåret 1726 Religionsåret 1726 1726 i Sverige Juridikåret 1726 Sverige under frihetstiden Svenska historiska lagtexter


text: Ett kloster (från latinets claustrum, "inhägnat område") är ett byggnadskomplex avsett som bostad för en grupp personer som valt att leva avskilt från det sekulära (världsliga) samhället, för att kunna ägna sitt liv och arbete åt religiösa ändamål eller religionsutövning enligt ett särskilt regelverk. De flesta klosterområden har en inre del som inte får beträdas av utomstående utan särskilt tillstånd, i kristen kontext ofta kallad klausuren efter det latinska grundordet. Kloster förekommer i flera religioner, bland annat kristendom, buddhism, daoism, hinduism. Närliggande är också indiska klipptempel. Buddhismen Buddhismens grundläggande organisatoriska enhet är klostret (sangha) som utgör en kärna, till vilken lekmannautövare kan knytas på ett sätt som liknar kristna tertiärmedlemmars eller oblaters knytning till ett kloster eller en orden. Buddhistklostrens uppkomst är svår att datera, men existerar sedan buddhismens uppkomst – på grund av dateringssvårigheter vid en tidpunkt infallande allra senast ca 400 f.Kr.. Sydasiatiska buddhistkloster följer klosterregeln sthaviravadavinaya, vars nunne-gren dog ut för många århundraden sedan. Leksystrar under mindre stränga löften existerar dock även inom denna gren av buddhismen. Inom Theravada-buddhismen är det vanligt att lekmannaungdomar lever under klosterlöften under några veckors tid innan de fortsätter med högre studier eller gifter sig. I Kina, Korea och Taiwan finns både munkkloster och nunnekloster, som vanligtvis följer klosterregeln dharmaguptakavinaya. I Japan finns både munkkloster och nunnekloster, som antingen är organiserade efter kinesiskt mönster eller följer bodhisattvalöftena. I den sistnämnda gruppen träningsföreskrifter ingår inte löftet att förbli ogift, och det finns därför i Japan, den från andra buddhistiska riktningar avvikande, seden att knyta gifta tempelföreståndare till kloster. I Tibet finns både munkkloster och nunnekloster, som vanligtvis följer klosterregeln mulasarvastivadavinaya. Daoismen Inledningsvis var daoismen inte organiserad i kloster, men med början i Lingbao-daoismen på 400-talet influerades daoister av den kinesiska buddhismens klosterorganisation. Quanzhen- eller Longmen-daoismen har vidarefört denna organisation, och dess högkvarter Vita molnens kloster existerar (efter några decenniers stängning under 1950 till 1970) ännu i Beijing. Kristendomen Den kristna klosterrörelsen uppstod i Egypten under 300-talet. Det första klostret grundades där av Pachomios, som även skrev en klosterregel – en handledning med vägledande föreskrifter för livet i klostren. Klosterväsendet spred sig sedan snabbt inom det romerska riket genom bland annat Martin av Tours och Johannes Cassianus. Under medeltiden slöt sig västerländska kloster samman i klosterordnar fristående från stiften. Förebilden var klostret i Monte Cassino, enligt traditionen grundat år 529 av Benedikt av Nursia. De för bevarandet av antikens kultur och lärdom så viktiga klosterskolorna, uppstod i benediktinklostren, och sådana bildades också av dominikaner och franciskaner. I första hand hade dessa skolor till uppgift att utbilda nya generationers munkar och nunnor. På svenska skiljer man inte alltid mellan egentliga kloster och konvent, kongregationer och ordnar, men egentliga klosterordnar är enbart benediktinorden, cisterciensorden, kartusianorden, birgittinorden, johanniterorden, helgeandsorden och trappistorden. Under en mellantid under senantiken och tidig medeltid växte antalet handledningar med vägledande föreskrifter – så kallade klosterregler – hastigt, i tanken att varje kloster eller kapitel skulle ha sin egen klosterregel. Några av dessa klosterregler innehöll mycket stränga föreskrifter, det gäller till exempel flera klosterregler som tillämpades på Irland, i Britannien och Gallien. När Benedikt av Nursia skrev benediktinregeln, var det i syfte att finna en medelväg mellan stränghet och släpphänthet, och hans klosterregel används även inom cisterciensorden, kartusianorden och trappistorden. Den algeriske biskopen Augustinus av Hippo (354–430) levde med sin domkyrkas prästerskap i ett kapitel under egendomsgemenskap och i celibat, och författade ett brev med anvisningar till en kommunitet med kvinnor. Detta brev bearbetades tidigt till Den helige Augustinus regel (eller Augustinerregeln), och kom främst att användas av präster som slöt sig samman i kommuniteter (kapitel). Medlemmarna av sådana kapitel kallas för reguljärkaniker (i syfte att skilja dem från domkyrkopräster som inte lever i kommuniteter – så kallade sekulärkaniker). Varje kapitel eller orden försåg med tiden Augustinus regel (som är mycket kort och odetaljerad) med sina egna sedvanor och kommentarer (konstitutioner). Augustinus regel följs av augustinereremiter, dominikaner, birgittiner och skolsystrar. I takt med att klosterväsendet växte började reglerna också innehålla beskrivningar av organisation och hierarkier, för att reglera hur bildandet av nya kloster går till, vem som leder klostret och vilket ansvarsförhållande det finns mellan de olika klostren. I ett självständigt kloster kallas föreståndaren abbot om det är en man, och abbedissa om det är en kvinna. Ett sådant kloster kallas då för abbedi. Ett dotterkloster som lyder under en abbot leds av en prior eller priorinna, och kan då kallas för priorat. Organisationen skiljer sig åt mellan de olika ordnarna, varför begreppen ibland kan vara svårtydda. Under ett par århundraden i slutet av medeltiden var det förbjudet i västkyrkorna att författa nya klosterregler. Franciskanerregeln var den sista som godkändes innan förbudet trädde i kraft. I östkyrkorna har Basileios den stores klosterregel varit inflytelserik, men i östkyrkliga kloster balanseras klosterregeln av två andra auktoritativa faktorer: Dels det så kallade typikon som liknar västkyrkornas klosterkonstitutioner (men som inte ska förväxlas med en liturgihandbok med samma titel), och dels den muntliga kunskap i vägledning som gamla erfarna munkar och nunnor tillskrivs. Reformationen tog i allmänhet avstånd från klosterväsendet, vilket vanligen innebar att staten konfiskerade klostrens egendomar i de reformerade länderna. Den inflytelserike lutherske teologen Philipp Melanchthon intog en försonligare inställning till klosterinstitutionen, och under hans inflytande omorganiserades ett antal nunnekloster till evangelisk-lutherska jungfrustift. Många av dessa tyska lutherska jungfrustift ödelades under trettioåriga kriget. Numera finns det dock åter kloster och kommuniteter i evangeliska kyrkor, men fortfarande i ganska liten skala. Dygnet i klostret I allt kristet klosterliv utgör tidegärden (tidebönen) stommen för dygnet. Ett antal bönegudstjänster firas under dagens lopp, huvudsakligen bestående av recitation av Psaltaren. Antalet tideböner var fram till nyligen åtta till antalet, men prim, den korta bönegudstjänsten omkring klockan sju på morgonen, avskaffades av den romersk-katolska kyrkan på 1960-talet, och det blev från och med 1971 vanligt att slå samman förmiddagens och eftermiddagens tre korta tideböner till en enda – något längre – "bön under dagen" (diurnum). Tidebönen matutin, som tidigare hölls på natten eller i gryningen, omvandlades 1971 till en "läsningsgudstjänst" som kan firas vid valfri tidpunkt. Inom kongregationer inriktade på sjukvård, socialarbete och undervisning användes länge en förkortad tidegärd inriktad på jungfru Maria och Jesu födelse (Vår Frus tider eller Lilla mariaofficiet), men sedan 1970-talet är det brukligt att dessa kongregationer i stället ber två eller tre av de vanliga tidebönerna. Den romersk-katolska kyrkans reformer påverkade bland annat även anglikanska kommuniteter i skiftande utsträckning. Antalet tideböner per dygn kan numera variera mellan olika kloster och kommuniteter, men två, tre, fyra, fem, sju eller åtta kan förekomma beroende på ritus och lokal sedvana. De kloster som har tillgång till präst firar eukaristi (nattvard) dagligen. Till skillnad från den gemensamma tidebönen, kan det enskilda bönelivet variera avsevärt mellan de olika ordnarna: Kartusianer och karmeliter betonar djupmeditation, rosenkransen är typisk för dominikanorden, medan franciskanorden ofta utövar folkliga devotioner. Inom jesuitorden kan gemensam tidebön utbytas mot enskild tidebön, medan ignatiansk meditation ofta utövas gemensamt. I östkyrkorna odlas jesusbönen. Bland Jesu små bröder och systrar har sakramental tillbedjan en stark ställning. En vanligt förekommande sedvana är att iaktta fullständig tystnad ("den stora tystnaden") från den sista kvällsgudstjänstens slut till den första morgongudstjänstens början, och att inte samtala förrän efter frukost. Under dygnets övriga delar kan nivån av tystlåtenhet/pratsamhet variera avsevärt mellan olika kloster och ordnar. Trappister är till exempel kända för att vara tysta en stor del av dygnet. Benediktinkloster och dess dotterordnar (cistercienser, kartusianer, trappister) är ofta inriktade på jordbruk, bryggeri eller hantverk. Kartusianer är kända för att tillverka likören chartreuse, och trappister är kända för att brygga öl. Sådana ordnar som inte är klosterordnar i strikt mening kan ofta vara intellektuellt eller pastoralt inriktade i sitt dagliga arbete. Det är vanligt förekommande att jesuiter har en eller två doktorsexamina var, och även dominikaner har en långvarig tradition av akademisk forskning. De kongregationer som växte fram från 1500-talets slut, och som är organiserade i konvent, är ofta inriktade på sjukvård, socialarbete, undervisning eller församlingsvård. Den på 1900-talet grundade kongregationen Jesu små bröder och systrar är ofta inriktad på industriarbete. Klosterarkitektur Kloster och andra kommuniteter är inte alltid inrymda i byggnader som från början har byggts för ändamålet. I Bayern, Schweiz och Österrike förekommer exempelvis sedan århundraden att kloster är inrymda i herrgårdar eller slott donerade av vänligt inställda högreståndspersoner. Kommuniteter i Sverige kan vara inhysta i före detta ålderdomshem eller skolor, i villor eller kollektivhus. Klosterbyggnader som ritats för ändamålet brukar emellertid vara utformade med vissa vanligt förekommande komponenter. Kloster där man inte får prata har ofta ett parlatorium, ett samtalsrum där det är tillåtet att prata. Ett atrium med omgivande korsgång brukar vara en traditionell komponent i planlösningen. Refektorium är det traditionella namnet på en klostermatsal. Kloster och kommuniteter inom Svenska kyrkan Alsike kloster Heliga korsets brödraskap Klaradals kloster Kommuniteten Den Heliga Treenigheten Linköpings kloster Maria Magdalenas systrar Mariadöttrarna av den evangeliska Mariavägen, Heliga Hjärtas Kloster Sankt Sigfrids systrar Uppståndne Frälsarens systraskap Romersk-katolska ordnar och kongregationer i Sverige Assumptionssystrar Benediktiner Birgittiner Dominikaner Elisabethsystrarna Franciskaner Gråbröder (Konventualer) Jesuiter Jesu Små Systrar Kapucinorden Karmeliter Kartusianer Maria Reparatrixsystrar Mariasystrar Missionaries of Charity Oblatfäderna Passionister Sacré Coeursystrar Don Boscos salesianer Serafimsystrar Skolsystrarna de Notre Dame S:t Josefssystrar Systrarna från Lipie Kloster i Finland I Finland finns bland annat Nådendals kloster och Valamo nya kloster (ursprungligen Valamo kloster i nuvarande ryska Karelen). Se även Historia, Utveckling Antonios Eremiten, grundare av det första klostret Athos, Klosterrepubliken på Athos berg Benedikt av Nursia, grundare av västerländsk monasticism Bernhard av Clairvaux, reformator av klosterväsendet Monte Cassino, Benediktinerordens moderkloster Ordensväsende Augustinregeln Benediktinregeln Klosterregel Kristna kommuniteter Mendikantordnar Sankt Gallenplanen Ämbeten, funktioner Abbé Abbedissa, abbot Eremit Gardian Munk, nunna Prior, priorinna Referenser


text: Kongregation är en religiös sammanslutning inom romersk-katolska kyrkan. Inom de äldre, monastiska klosterordnarna (främst benediktinerna, kamalduensorden, kartusianerna samt tiggarordnarna) finns ibland mindre sammanslutningar, kongregationer, av flera kloster som är utvecklingsmässigt "släkt" med varandra. Som exempel kan nämnas Solesmes-kongregationen inom benediktinorden i franska Solesmes. De olika klostren inom till exempel Solesmes-kongregationen följer i stora drag en och samma tolkning av den för alla benediktinska kongregationer gemensamma ordensregeln. Yngre ordensgemenskaper, vars löften antingen är eviga eller tidsbundna löften, kan i sin helhet benämnas kongregationer. Religiösa kongregationer är till sin karaktär inte sällan mer apostoliska än kontemplativa. Se även kongregationalism Kongregationalistkyrkan


text: Kristus betyder den smorde, och är en titel som de troende kristna har givit Jesus från Nasaret. Kristus är den latinska översättningen av grekiska Χριστός (Christós) som betyder just "den Smorde". Det är i sin tur en översättning av det hebreiska משיח Masíaḥ (Messias), arabiska المسيح, Masīḥ. I Gamla testamentet smordes konungen (David), prästen (Aron) och ibland även profeten (Elisa). Vid smörjelsen kom den Helige Ande, enligt Bibelns berättelser, över personen. Messiasbegreppet står alltså för en mäktig person, utrustad av Gud på ett alldeles speciellt sätt. Gamla testamentet/Tanach förutsäger på många ställen att en Messias skall komma. Förväntningarna på detta var stora. Ankomsten av Messias senare skulle bli början av de kristnas tideräkning. Jesus gick, enligt Nya testamentet, in i dessa förväntningar och bejakade att det handlade om honom själv, även om han också stod för en gentemot sin tidsanda självständig tolkning av dem. Det som förvånade samtiden mest var tanken att Messias måste lida. Judarna avvisar fortfarande tanken på en lidande Messias och avvisar därför också Jesus som Messias. Muslimerna anser att Jesus var en stor profet, som de kallar för Isa, men även de avvisar att Jesus skulle lidit och dött på korset. Därmed avvisar de tanken på Kristi uppståndelse, för om Kristus inte har dött och uppstått för att besegra döden, då finns det automatiskt inte någon uppståndelse. Det centrala tanken i den kristna tron är inte Kristi död utan just Kristi uppståndelse. Nya testamentets författare (traditionellt Matteus, Markus, Lukas och Johannes) accepterar Jesu anspråk på att vara Messias och ser Jesus både som konung, och präst, och profet.. Som profet undervisade han och gjorde under. Som präst frambar han sig själv som ett offer för våra synder. Som konung blev han redan då det som skulle kallas för kristna folkets regent, och en gång skall han komma åter och regera över allt, enligt Nya Testamentet. Trinitariska kristna betraktar även Jesus, efter hur han beskrivs i Nya testamentet, som gudomlig - Gud som blivit människa. De flesta kristna betraktar honom som människornas frälsare, som räddar oss från synden och dess konsekvenser: befrielse som kommer från Gud, befrielse från lidande och död. Se även Frälsning Gud Kristendom Teologi Kristologi Kristusbilder Profet Messias Messiasprofetior och Jesus Formerna Jesu och Kristi Bibelhänvisningar Jesus fr:Christ#Religion


text: Karlskrona är en tätort i Blekinge och centralort i Karlskrona kommun samt residensstad för Blekinge län. Karlskrona är en gammal örlogsstad belägen på fastlandet och öarna längst österut i Blekinge skärgård. Stadens centrum ligger på ön Trossö, vars stadsplan och äldre bebyggelse upptogs på Unescos världsarvslista som en del av Örlogsstaden Karlskrona år 1998. Det är den största tätorten i både landskapet samt länet. Historia Den ö som Karlskrona kom att byggas på, Trossö, användes under den danska tiden främst för jordbruk och betande. På fastlandet ett par kilometer därifrån fanns en annan, äldre stad med namnet Lyckå (på platsen för det medeltida Lyckå ligger idag Lyckeby, som nu är en stadsdel i Karlskrona). Ett par mil därifrån anlades 1599 på order av Kristian IV av Danmark staden Kristianopel (danska: Christianopel). Lyckå förlorade då sina stadsprivilegier och Lyckå slott raserades. Blekinge blev svenskt vid Freden i Roskilde 1658. Under de följande åren utvecklade den svenska regeringen planer på att förlägga större delen av rikets flotta från Stockholmsområdet till en sydligare plats i de nyerövrade provinserna. Att Sverige ville förlägga sin örlogsflotta just här, berodde givetvis på att man ville manifestera en maktposition nära Danmark och europeiska kontinenten. Valet föll på Trossö, vars läge var strategiskt med kontrollerade förbindelser mot fastlandet och på havssidans inramande arkipelag uppfördes 1681 militära befästningar för att skydda flottbasen. Dessutom är hamnen isfri större delen av året. Fram till 1679 ägdes ön liksom de närmaste holmarna av bonden Vittus Andersson, som nu tvingades sälja sina egendomar till svenska kronan och samma år påbörjades arbetet med att förlägga större delen av flottan. Den nya staden, Karlskrona stad, uppkallades efter sin grundare Karl XI samt Landskrona. Den 10 augusti 1680 erhöll Karlskrona sina stadsprivilegier, medan Ronneby som tidigare förlorat sina då Kristianopel byggdes, medförde att Karlskronas handel och tillväxt ökade då många av dess invånare tvingades flytta dit. Även folk från Kristianopel strömmade till efter att deras danska stad förstörts av svenskarna. Karlskrona gynnades också av flera års tullfrihet under dess uppbyggande. Skeppsbyggare till den nya flottbasen med skeppsvarv hämtades från Österbotten och Stockholm. År 1682 byggdes broar som förenade stadskärnan med fastlandet. Vid Amiralitetskyrkans grundande 1685 omtalades Marinens musikkår via sina föregångare Amiralitetsmusikanterna för första gången. Detta gör orkestern till landets näst äldsta kulturinstitution. Endast Kungliga Hovkapellet är äldre. Den första stadsplanen, uppgjord 1683 av Erik Dahlbergh, Hans Wachtmeister och Carl Magnus Stuart, visar Karlskrona som en ren fästning. 1694 års plan av Erik Dahlberg, som senare kom att följas gav även plats för stadsbebyggelse. Karlskrona blev snart rikets tredje största stad, näst efter Riga i dagens Lettland och Stockholm. Karlskrona utvecklades snabbt, men i början av 1700-talet inträdde stagnation på grund av krig och farsoter. 1701–11 dog omkring 7 000 personer då pesten drabbade staden. 1741 och 1789 drabbades staden åter av farsoter som vardera krävde 6 000 dödsoffer. När Karlskrona som en militärt sluten hamnstad sakta vittrade bort i takt med den svenska stormakten, avtog tillväxten varmed staden förlorade mycket av sin forna glans, men den har dock bevarat sin position som en stark flottbas. Att Karlskrona var tänkt som en framtida huvudstad i en stormakt märks främst i dess centrala delar där Stortorget följer dåtidens ideal för hur Europas stormaktsstäder skulle se ut. Med sin stora öppna piazzor där kyrka, rådhus och statsförvaltning ligger i torgets ytterkanter följer den barockens mönsterbild. Antalet kyrkor och statsförvaltningsborgar visar också på stadens tänkta uppgift. Det stora militärområdet och varvet påvisar att Karlskrona som rikets södra port länge ansågs vara en mycket viktig stad att försvara. Än idag bedrivs verksamhet på Karlskronavarvet. Karlskrona var alltså tänkt att överta Stockholms plats som rikets huvudstad men dessa planer realiserades aldrig. Karlskrona var dock fortfarande med sina 10 018 invånare Sveriges tredje största stad år 1766 och behöll denna plats fram till 1830-talet. Karlskrona blev också den fjärde svenska stad som judar hade rätt att bosätta sig i mellan 1784 och 1838. 1790 brann större delen av staden ned, men den återuppbyggdes snart. Även 1887 och 1909 härjades Karlskrona av större eldsvådor. 1800-talet innebar en stagnation, fram till slutet av 1800-talet industrins utveckling och järnvägens ankomst (1874 järnvägen Karlskrona-Växjö, 1889 Blekinge kustbanor, 1899 Östra Blekinge järnväg) innebar en ny uppblomstring. Under åren 1910–1949 fanns elektrisk spårvägstrafik från Amiralitetsgatan i söder till Bergåsa i norr. Administrativa tillhörigheter Här beskrivs historiken för den centrala delen av tätorten, den tidigare stadskommunen, se även Augerum och Lyckeby för historiken för de delarna Karlskrona stad bröts 1680 ut ur Augerums socken och blev vid kommunreformen 1862 en stadskommun. Staden inkorporerade 1934 en del av Augerums socken/landskommun, inklusive det samtidigt upplösta Långö municipalsamhälle. 1952 och 1967 införlivades kringliggande socknar/landskommuner och 1971 uppgick stadskommunen i Karlskrona kommun med Karlskrona som centralort. Tätorten har i norr och nordost växt ihop med Augerum i Augerums socken och Lyckeby i Lösens socken. I kyrkligt hänseende har Karlskrona sedan 1680 hört till Karlskrona stadsförsamling. Efter sammanväxt kom Augerumsdelen att tillhöra Augerums församling och Lyckebydelen Lösens församling. Dessa två uppgick 2006 i Lyckå församling. Karlskrona ingick till 1971 i domkretsen för Karlskrona rådhusrätt. Från 1971 till 2001 ingick orten i Karlskrona domsaga och orten ingår sedan 2001 i Blekinge domsaga. Befolkningsutveckling År 1700 bodde 10 000 invånare i staden. På grund av krig och farsoter minskade befolkningen dock under följande år, 1710–1711 dog omkring 7 000 personer i Karlskrona av pesten. 1766 fanns 10 018 invånare, och Karlskrona var då Sveriges 3:e största stad. 1800 fanns här 10 166 invånare och staden var då ännu Sveriges 3:e största. 1850 var invånarantalet 14 097 och staden var då Sveriges 4:e största. 1870 fanns här 16 558 invånare, 1890 20 613 invånare, 1900 23 955 invånare, 1910 27 434 invånare, 1920 27 056 invånare, 1923 28 414 invånare, 1930 25 491 invånare, 1940 29 604 invånare, 1941 30 301 invånare, 1942 31 489 invånare. Geografi De centrala delarna av staden (Skärgårdsstaden) ligger på Trossö och några omkringliggande holmar såsom Saltö, Dragsö, Björkholmen, Ekholmen, Pantarholmen och Stumholmen med flera. Stumholmen tillhörde länge flottan, men är idag ett marint musealt centrum samt bostadsområde. Till tätorten hör vidare den norrut ganska stora ön Vämö och dess intilliggande öar (Mellanstaden). I detta området finns flera stora bostadsområden som Hästö, Gräsvik, Pantarholmen, Annebo, Galgamarken, Kungsmarken, Marieberg, Långö och Bergåsa. Mariedal är en stadsdel med villabebyggelse. Den ursprungliga stadsplanen, det vill säga Trossö, upptar ca 185 hektar mark och är ganska kuperad. Mitt på Trossö finns Stortorget vars yta inkl rådhuset och Fredrikskyrkan är 28 000 m2, utan de båda byggnader är torget 25 000 m2. Stortorget är Sveriges största torg. I Svenska kyrkans Karlskrona stadsförsamling finns idag tre kyrkor: Fredrikskyrkan, Trefaldighetskyrkan (även kallad Tyska kyrkan) och Kungsmarkskyrkan. Strax intill Trefaldighetskyrkan ligger Vår Fru av Fatima katolska kyrka som invigdes 2020 i det som tidigare kallades Musikhuset från 1910. I Karlskrona finns också Sveriges största träkyrka, Amiralitetskyrkan (även kallad Ulrica Pia), som tillhör Karlskrona Amiralitetsförsamling. I centrala Karlskrona finns även den historiskt intressanta metodistkyrkan Emanuelskyrkan från 1870. Norrut på fastlandet ligger den i tätorten inkorporerade orten Lyckeby samt där intilliggande stadsdelar (Fastlandsstaden). Spandelstorp är en bostadsområde utanför staden, uppfört på det som förr i tiden var Spandelstorps gård. Vid Bergåsa och bostadsområdet Annebo finns länssjukhuset, Blekingesjukhuset/Karlskrona, som är större än Blekingesjukhuset/Karlshamn. Stadsdelar Annebo Backabo Bastasjö Bergåsa Björkholmen Dragsö Ekholmen Galgamarken Gräsvik Gullberna Hässlegården Hästö Knösö Kungsmarken Lindesnäs Lyckeby Långö Marieberg Mariedal Pantarholmen Pottholmen Ringö Rosenholm Saltö Spandelstorp Stumholmen Torskors Trossö Vedeby Verkö Vämö Västra mark Kommunikationer Karlskrona ligger vid E22 och stadens centrum nås via motorvägen Österleden. Från Karlskrona går tre dagliga turer med Stena Line en färjelinje till Gdynia i Polen. Närmaste flygplats Ronneby (Kallinge) (IATA-kod RNB) ligger i Ronneby kommun väster om Karlskrona ungefär 30 km från centrum. Karlskrona har en (änd)station vid Kust till kust-banan och Blekinge kustbana. Skärgårdstrafiken trafikerar den östra skärgården med skärgårdsbåtar dagligen, samt på sommaren till Nättraby. Till Utklippan finns även transport av passagerare sommartid till öns vandrarhem. Aspö har en bilfärja med sista avgång 23.30 från staden. Bergkvarabuss kör stadstrafik i Karlskrona. Blekingetrafiken är beställare av trafiken. Det finns 10 stadslinjer som trafikerar Karlskronas olika områden. Under tiden 1910–1949 fanns Karlskrona stads spårvägar. Näringsliv Industri Karlskrona var sedan staden anlades helt dominerad av Karlskronavarvet som fram till varvskrisen på 1970-talet var stadens största arbetsgivare. I slutet av 1800-talet etablerades flera betydande industrier bl.a. för tillverkning av gatsten, öl, tobak, kläde, hattar, kakel, lampor, gjutgods, läder och porslin. Av dessa återstår nu endast Karlskrona Lampfabrik. Bland industrierna i Karlskrona var år 2015 de dominerande arbetsgivarna: Karlskronavarvet från 1679 Ericsson från 1946 Dynapac från 1960 ABB-High Voltage Cables från 1992 (2017 sålt av ABB till NKT) Roxtec Tjänsteföretag Europolitan, numera Telenor, etablerades i Karlskrona 1991 och tillsammans med Blekinge Tekniska Högskola har utvecklingen inom informationsteknologi- och telekomsektorn avancerat. Flera företag har etablerats i ett samarbete som kallats Telecomcity. Två dagstidningar ges ut: Blekinge Läns Tidning sedan 1869 och Sydöstran sedan 1903. I Karlskrona finns också Nordens största motortidningsförlag, Förlags AB Albinsson & Sjöberg, vars första tidning var Bilsport, vilket förlaget under lång tid också kallades i folkmun. Karlskrona har som mest haft sju konsulat men har idag (2020) endast tre (för Polen sedan 1996, för Estland sedan 1999 och för Lettland sedan 2007). Köpcentrum/gallerior Kronan Wachtmeister Galleria Amiralen Slottsbacken Stadsträdgården Stormarknader ICA Cityhallen finns i Wachtmeister Galleria på Trossö. ICA Maxi finns på Amiralen i Lyckeby. Willys finns på Pantarholmen och på Slottsbacken i Lyckeby. Lidl finns på Pottholmen och ute vid Amiralen. City Gross finns strax utanför Sunna. Bankväsende Blekinge läns sparbank grundades 1827 och kallades senare Sparbanken i Karlskrona. Från 1919 hade man även Allmänna sparbanken för Blekinge län som år 1940 uppgick i den äldre sparbanken. Sparbanken uppgick år 1969 i Sparbanken Kronan, som senare blev en del av Swedbank. Smålands enskilda bank öppnade ett kontor i Karlskrona år 1847. År 1852 grundades Filial-Banken i Blekinge. Filialbankens namn ändrades 1862 till Filial-Banken i Carlskrona. Den 1 april 1871 öppnade Kristianstads enskilda bank ett kontor i Karlskrona. Filialbanken upphörde den 1 juli 1873 och övertogs av Blekinge bank som grundats för detta ändamål. Den 18 juli 1899 öppnade Sveriges riksbank avdelningskontor i Karlskrona. Kristianstads enskilda bank blev med tiden en del av Svenska Handelsbanken. Blekinge bank uppgick 1918 i Svenska lantmännens bank som senare blev en del av Jordbrukarbanken och PKbanken. Skandinaviska Enskilda Banken kom till Karlskrona först på 1970-talet. Smålandsbanken och PKbanken uppgick under 1990-talet i nuvarande Nordea. Utbildning BTH (Blekinge Tekniska Högskola) Sjöstridsskolan Hyper Island Litorina folkhögskola Af Chapmangymnasiet Ehrensvärdska gymnasiet Törnströmska gymnasiet Fischerströmska gymnasiet Aspero Idrottsgymnasium Kultur Museer Marinmuseum är ett populärt besöksmål i Karlskrona. Museet ingår i myndigheten Statens maritima museer tillsammans med Vasamuseet och Sjöhistoriska museet. Marinmuseum har cirka 200 000 besökare om året varav runt 30 procent är utländska turister. Dessa består i första hand av tyskar och danskar, men också många är polska besökare. Blekinge museum samt även friluftsmuseet Wämöparken med äldre, typiska byggnader för landskapet. Musik Marinens musikkår, som är en av det svenska försvarets tre professionella militärmusikkårer, är stationerad i Karlskrona. År 2002–2004 arrangerades Rundgångsfestivalen i Wämöparken som en årlig festival av den ideella föreningen Rundgång med artister som Bad Cash Quartet, Adam Green, Slagsmålsklubben och Jens Lekman. Sport Karlskrona SOK (f.d FK Vittus med klubbstuga i Bastasjö och OK Dacke i Rödeby) och OK Orion (Jämjö) är kommunens två orienteringsklubbar. Man har även framgångsrika fotbollslag i form av FK Karlskrona (herrar) (bildad efter sammanslagning av Karlskrona AIF och Lyckeby GoIF) samt Karlskrona FF (Damer, div.2). I Karlskrona hör även innebandyklubben FBC Karlskrona hemma, som inför den kommande säsongen 2023/2024 spelar i Division 1. HF Karlskrona spelar i Handbollsligan i handboll. På gamla KA2:s regementsområde har kommunen uppfört en idrottsanläggning, Arena Karlskrona, numera NKT Arena Karlskrona, med målsättningen att det ska göra Karlskrona ledande inom idrott och hälsa. Där spelar även Karlskrona Hockey Klubb sina hemmamatcher. Säsongen 2015/2016 var för första gången ett lag från Blekinge representerat i landets högsta ishockeyserie. Historiskt flygfoto Sevärdheter och besöksmål Fredrikskyrkan Trefaldighetskyrkan, Karlskrona Amiralitetskyrkan och Rosenbom Kungsholms fort Drottningskärs kastell Marinmuseum Blekinge museum Bil- och porslinsmuseet Karlskrona Lampfabrik Hoglands park Wämöparken Björkholmen Blekinge skärgård Se även Augerums socken Brändaholm Dasseborg Naturreservat i Karlskrona kommun Personer med anknytning till Karlskrona kommun Spårvägsstäder i Sverige Världsarvet örlogsstaden Karlskrona Lista över byggnadsminnen i Karlskrona kommun Lista över fornlämningar i Karlskrona kommun Lista över fasta fornminnen i Karlskrona (för omfattning av detta område, se Karlskrona stad#Sockenkod) Lista över insjöar i Karlskrona kommun Referenser Noter Tryckta källor Externa länkar Orter i Karlskrona kommun Tätorter i Sverige Centralorter i Blekinge län Orter avbildade i Suecian


text: Karl den store (latin: Carolus Magnus, franska: Charlemagne, tyska: Karl der Große), född troligtvis 2 april 742 i nuvarande Liège, död 28 januari 814 i Aachen, var det frankiska rikets regent 768–814. Han ärvde den frankiska kungatronen. Han kröntes till romersk kejsare på juldagen år 800, och tillhör de främsta gestalterna i europeisk medeltidshistoria. Karl den stores rike kom att ungefärligen omfatta nuvarande Frankrike, västra Tyskland, norra Italien samt Schweiz och Österrike. Karl, som själv lärde sig läsa först i vuxen ålder, organiserade från huvudstaden Aachen den så kallade karolingiska renässansen. Denna innebar ett kulturellt framsteg i förhållande till den tidigaste medeltiden. Biografi Uppgifterna om Karl den stores liv är inte jämnt fördelade. Det finns många källor från hans senare år, där biografin Karl den stores liv av den frankiske lärde Einhard och dessa verk samt brev som skrevs av poeten Alcuin är de främsta. Däremot saknas nästan alla uppgifter om hans tidiga liv. Det är inte troligt att Karl blev vis som vuxen och därför antas att han liksom sin bror blev utbildad vid Klosterkyrkan Saint-Denis. I Einhards biografi står, att ingenting blev nedtecknat om Karls barndom (kapitel IV) och att ingen från den tiden var vid liv när han själv skrev biografin 15 år efter Karls död. Karl var äldste son till kung Pippin den lille av Frankerriket och Bertrada av Laon. När Pippin avled 768 delades riket mellan Karl och hans bror Karloman, men Karloman avled 771 och Karl blev ensam regent över Frankerriket. Han var först gift med Himiltrude, vilken försköts då Karl gifte om sig 770 med Desiderata, dotter till langobardernas konung Desiderius. Mindre än ett år senare försköt han Desiderata och gifte om sig med Hildegard från Swaben, av okända skäl. Kung Desiderius blev upprörd, krig utbröt, och det slutade med att Karl intog Longobardiet 774. Som kung över frankerna och langobarderna tog han nu den latinska titeln Rex Francorum et Langobardum. Tiden var mycket orolig. Frankerna blev själva tidigt kristna men höll nu på att återgå till sin förkristna religion. Saxarna i norra Tyskland var fortfarande fast förankrade i hedendomen. I söder stred den romersk-katolska kyrkan med Langobarderna om makten över det som idag är Italien. Från Iberiska halvön expanderade Saracenerna (se kalifat av Córdoba) mot norr och från öst närmade sig Avarerna. Karl den store visade direkt att han tänkte bekämpa dessa folkslag och att han inte hade något emot att kämpa vid flera fronter samtidigt. Fälttåg mot Lombardiet Karl skilde sig från sin hustru Desiderata, vilket var mycket ovanligt vid denna tid. De bakomliggande skälen är oklara, men resultatet blev förvecklingar med Desideratas far Desiderius – förvecklingar som Karl använde sig av politiskt. Karl gick ut i fälttåg mot Desiderius, vilket bland annat motiverades med att påven måste skyddas mot langobarderna. På vägen plundrades och förstördes det saxiska hednatemplet vid Irminsul, och alla städer längs fälttåget gav sig omgående, utom Pavia, vars fästning Karl erövrade i juni 774. Karl kallade sig nu Langobardernas kung och Patricius Romanorum. Högt aktad av påven, och fruktad av langobarderna återvände Karl i triumf hem till Franken. Karl godkände donationen som hans far överlämnade till kyrkan och som senare blev Kyrkostaten. Det longobardiska hertigdömet Benevento vid den italienska stövelns sporre blev däremot bestående fram till 1000-talet. Fälttåg mot morerna 778 riktade Karl sin uppmärksamhet mot Spanien men fälttåget var mindre lyckat. Emiren från Zaragoza hade sökt hjälp mot emiren från Córdoba. Regionen stabiliserades men vid tillbakatåget drabbades den frankiska hären av ett större nederlag vid Roncesvalles i Pyrenéerna. Nederlaget skildrades litterärt i Rolandssången. Karl den stores fälttåg var bakgrunden till uppkomsten av furstendömet Andorra. Landet var efteråt de jure självständigt och därför är kejsaren i hög grad omnämnd i statens nationalsång El Gran Carlemany. Fälttåg mot Sachsen Medan Karl stred mot den muslimska hären i Spanien 778 gjorde gamla Sachsen uppror. Karlsburg (nuvarande Paderborn) och alla kyrkor, kloster och kristna byar ända fram till Rhen brändes, och detta sachsiska fälttåg stoppades först vid Fulda av frankiska styrkor. Karl återvände från Spanien, och tvingade sachsarna till underkastelse. Men de reste sig snart igen och började åter under hertig Widukind att bränna kyrkor och mörda kristna grevar och herremän. När Karl för andra gången slog dem i strid visade det sig att Widukind flytt, varvid Karl krävde utlämnandet av alla dem som tagit initiativ till upproret. Han lät därvid halshugga 4 500 man i vad som kallas Slakten vid Verden. Året var 782, det tioåriga kriget mot Sachsen var över, nu hade nästan allt motstånd mot kristendomen krossats, och på julafton år 785 lät Karl döpa Widukind. Karl fortsatte konsekvent att bryta ner allt motstånd, genomförde formliga razzior och lät deportera 10 000 sachsare till Gallien och andra delar av riket. Därmed bekände sig större delen av germanerna till kristendomen, allt motstånd var brutet och Karl var ensam härskare. Han drog sig hem till hovet i Aachen för att organisera administrationen av sitt rike. Romersk kejsare På juldagen år 800 belönades Karl i Peterskyrkan i Rom för sina insatser för kristendomen. Påven Leo III krönte Karl till Carolus Augustus, den store och fredbringande kejsaren av Rom, med ett gyllene diadem och en titel som då inte använts sedan Romulus Augustulus abdikerade som västromersk kejsare 476, alltså på över 300 år. Åren 802–804 vistades också Abul-Abbas vid hovet i Aachen och i Augsburg; han var såvitt man vet den första asiatiska elefanten norr om Alperna sedan Hannibals fälttåg mot den romerska republiken 218 f.Kr. De första vikingarna Mot slutet av sitt liv tillbringade Karl mycket tid i Aachens domkyrka. Under denna tid hade de norra gränserna i hans rike börjat plundras av vikingar ledda av den danske kungen Godfred. Einhard beskriver Godfred som en farlig överlöpare med storhetsvansinne. Obotriterna, som allierat sig med frankerna under erövringen av Sachsen, anfölls och tvingades till underkastelse. Den obotritska staden Reric brändes ner och befolkningen tvingades flytta in till Hedeby. Karl sände sin son Karl den mindre till Elbe för att förhindra en invasion av Sachsen. Godfred sände bud till Karl om där han sa sig villig att mäkla fred, men förhandlingarna föll samman. Karl den store placerade istället ut en permanent garnison norr om Elbe, vilket tyder på att Karl den store såg allvarligt på det danska hotet. Karl den store planerade för ett fälttåg emot Godfred, men detta kom helt av sig när Godfred plötsligt anföll den frisiska kusten med 200 långskepp. Efter att ha plundrat kusten steg vikingarna iland och krossade allt motstånd och krävde skatt av Frisierna. Innan Karl hann handla så drog sig dock flottan hem igen. Godfred hade lönnmördats och efterträtts av Hemming av Danmark som kung. Hemming förhandlade fred med Karl och en gräns emot Danmark vid Elbe beslöts i Heiligen 811. Den sista tiden För att säkra arvkungadömet krönte Karl själv sin son Ludvig till kung av Franken den 11 september 811 i Aachen, men riket kom ändå att splittras och paradoxalt nog för Karl den store, hade han med sitt religionskrig för lång tid framöver tagit makten från kejsare, kungar, grevar och bönder. Påvestolen i Rom kom att bli den viktigaste maktfaktorn i Europa, något som även de världsliga herrarna måste rätta sig efter. 814 avled Karl den store och lämnade efter sig ett imperium som med tiden kom att delas upp bland hans efterkommande. Några av Karl den stores barn Pippin puckelryggen Ludvig den fromme (778–840), helig romersk kejsare åren 813–840. Pippin av Italien Övrigt Karl den store var inte analfabet, men han lärde sig läsa först i vuxen ålder, och hade svårt att skriva. Hans handstil var mycket dålig, vilket troligen är anledningen till att påståendena om hans analfabetism vuxit fram. Han sägs ha varit ovanligt lång, och han sägs även ha haft en väldigt ljus, pipig röst. Noter Vidare läsning Externa länkar Einhards berömda biografi på latin Einhards berömda biografi på engelska Den senare är en klassisk översättning av Samuel Epes Turner som har blivit kritiserad för att inte vara originalet troget. Födda 742 Avlidna 814 Frankiska kungar Heliga romerska kejsare Karolinger Män Wikipedia:Basartiklar Personer i Frankrike under 800-talet Saligförklarade personer


text: Koehl, ibland transkriberat Köhl, Kœhl eller Koel, är ett fransk-tyskspråkigt släktnamn med härkomst tidigmodern tid omkring Alsace, östra Frankrike. Personer med namnet Koehl eller med varianter av detta namn Albert Köhl (1879–1954), tysk-svensk köksmästare Dan Koehl, svensk elefantskötare, sonson till köksmästaren Albert Köhl Ditmar Koel (1500–1563), tysk sjökapten och borgmästare Émile Koehl (1921–2013), fransk politiker Gerard Koel (född 1941), nederländsk tävlingscyklist Hermann Köhl (1888–1938), tysk militär och flygkapten Thorvald Køhl (1852–1931), dansk astronom, lärare och författare Torbjörn Köhl (född 1963), svensk violinist och dirigent Wilhelm Köhl (1859–1942) tysk militär och generallöjtnant Ulf Köhl (född 1960),svensk fotbollsspelare Referenser Se även Köhl, efternamn Tyska efternamn Franska efternamn Franska släkter Tyska släkter Schweiziska släkter Amerikanska släkter Svenska släkter


text: Konrad Zacharias Lorenz, född 7 november 1903 i Wien, död 27 februari 1989 i Wien, var en österrikisk zoolog och etolog. Han var son till Adolf Lorenz. Biografi Lorenz grundade etologin, den biologiska inriktningen i studiet av djurens beteende. Detta och andra studier gjorde att han tillsammans med den holländske zoologen Nikolaas Tinbergen och den tyske insektsforskaren Karl von Frisch mottog Nobelpriset i fysiologi eller medicin år 1973, med motiveringen: "for their discoveries concerning organization and elicitation of individual and social behaviour patterns." Mot den då förhärskande uppfattningen att djurens beteende i allt väsentligt var inlärt hävdade han att det hade en genetisk grund, att ett beteende som t.ex. fåglarnas flygande kunde utföras utan någon föregående träning, men att det givetvis modifierades efter varje individs särskilda egenskaper (tyngdpunkt, vingyta etc). Han beskrev också präglingen, den inlärningsmekanism som gör att ett ungt djur snabbt (och definitivt) kan lära sig hur den egna arten ser ut, hur man skall sjunga, vad som är farligt och ofarligt etc. Han var även den första att använda ordet mobbning, beteendet när sociala djur gemensamt anfaller och driver bort inte bara fiender (rovdjur) utan också djur av samma art som uppför sig på ett avvikande sätt. Han intresserade sig under senare tid för människans (och djurens) förmåga att uppleva och förstå verkligheten, i anslutning till Kant, och hans bok "Spegelns baksida" var en viktig start på det som kom att kallas "evolutionär epistemologi". År 1938 gick han med i NSDAP och han stödde deras idéer om rashygien, vilket han senare djupt beklagade som ett avgörande misstag. Under de sista åren av sitt liv stödde han det österrikiska gröna partiet, särskilt i deras motstånd mot kärnkraft i Österrike. Hans böcker, särskilt i "I samspråk med djuren", har fått världsvid spridning och utges fortfarande. Lorenz invaldes 1968 som utländsk ledamot av Kungliga Vetenskapsakademien. Asteroiden 3861 Lorenz är uppkallad efter honom . Bibliografi Böcker översatta till svenska: I samspråk med djuren (1953) Människan och hunden (1968) Aggression-det så kallade onda (1969) Spegelns baksida (1974) Civilisationens åtta dödssynder Grågåsens år (1980) Källor Externa länkar Nobelprize.org, Nobelpriset i medicin 1973 Nobelprize.org, Konrad Lorenz – självbiografi Nobelpristagare i medicin Österrikiska nobelpristagare Österrikiska biologer Österrikiska zoologer Etologer Rasteoretiker Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien Födda 1903 Avlidna 1989 Män Forskare från Wien Personer inom hundhållning Storkorset av andra klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden Alumner från Wiens universitet


text: Karp (Cyprinus carpio) är en sötvattenlevande karpfisk som härstammar från Asien, men som inplanterad förekommer i Australien, Europa och USA. Karpen är världens mest odlade fisk. Karpen muterar lätt, och det finns därför många olika varianter, bland andra fjällkarp, koi-karp, linjär karp, läderkarp, praktkarp, silverkarp, sotkarp, och spegelkarp. Utseende Karpen har en kompakt kroppsform med långsträckt ryggfena och kraftig stjärtspole. Den har två skäggtömmar på överläppen och en i varje mungipa. En karp kan väga upp till 30 kg och bli 100 cm lång. I Sverige väger den vanligen omkring tre kilo. Karpen är vanligtvis gröngrå eller mässingsfärgad. Färggranna karpar har odlats fram i Kina som dekoration i trädgårdsdammar, och därifrån spridits, först till övriga Östasien och sedan till resten av världen. De kallas vanligen för koi, vilket är det japanska ordet för "karp". I Japan kallas de dekorativa karparna för 'nishiki-goi' (錦鯉), "brokadkarp". De vanligaste färgerna på koi-karparna är vit, svart, röd och orange. Ekologi Karpens föda består av frön och alger men även insekter, snäckor, musslor och kräftdjur. Karpen slutar äta och lägger sig i dvala på botten om vattentemperaturen understiger 80C och klarar av att leva i syrefattigt vatten. Den är skygg och intar ofta sin föda om natten. Arten är mycket reproduktiv, och varje enskild hona kan lägga upp till en miljon ägg per år. Karpen och människan Karpen är en populär sportfisk. Gefilte Fisch är en populär rätt i det judiska köket, till vilken karp är en vanlig matfisk. Karp äts dessutom i delar av östra Europa till jul. Status och hot Karpen kategoriseras globalt som sårbar medan den lokalt, exempelvis i Sverige inte bedöms som hotad. Sportfiske av karp i Sverige Sportfiskeklubben Svenska Karpklubben värnar om fisken och inventerar alla svenska karpvatten. Det svenska sportfiskerekordet är på 32 450 gram. Se även Gräskarp (Ctenopharyngodon idella) Ruda (Carassius carassius) Referenser Noter Källor Allt om fisk – Karp FishBase – Cyprinus carpio carpio: Species Summary Froese, R. and D. Pauly. Editors. 2007. FishBase. www.fishbase.org, version 01/2007 ITIS – Cyprinus carpio Läst 2006-08-27 Svenska Karpklubben Aneboda Fiskodling - Externa länkar Karpfiskar Sportfiskar Matfiskar


text: Karpar (Cyprinus) är ett släkte inom karpfiskar. Till karpar räknas bland annat karp och gräskarp. De flesta arterna förekommer i Asien, ofta med starkt begränsad utbredning, till exempel en enda sjö. Arter Cyprinus acutidorsalis Cyprinus barbatus Karp (Cyprinus carpio) Cyprinus centralus Cyprinus chilia Cyprinus dai Cyprinus daliensis Cyprinus exophthalmus Cyprinus fuxianensis Cyprinus hyperdorsalis Cyprinus ilishaestomus Cyprinus intha Cyprinus longipectoralis Cyprinus longzhouensis Cyprinus mahuensis Cyprinus megalophthalmus Cyprinus micristius Cyprinus multitaeniata Cyprinus pellegrini Cyprinus rubrofuscus Cyprinus yilongensis Cyprinus yunnanensis Koikarp Koikarpen är en vanlig dammfisk. Det är en av många domesticerade former av karp, Cyprinus carpio. Koikarpen finns i många olika färger, men är ofta vit och röd med fläckar längs ryggen. Den är i stort sett allätare men har en förkärlek till vegetabilier, och håller undan bra så att dammen inte växer igen av vattenväxter och alger. Den högsta officiella uppmätta längden på en vuxen koi är 120 centimeter. Ibland ser man missvisande uppgifter om att koikarp skulle vara anfader till karpfisken guldfisk, Carassius auratus. Referenser FishBase.org – Fullständig listning över alla giltiga arter i släktet Cyprinus, inklusive underarter. FishBase är ett konsortium skapat av bland andra Förenta Nationernas "Food and Agriculture Organization", FAO, och har stöd av Europakommissionen. Svensk företrädare i konsortiet är Naturhistoriska Riksmuseet. Cyprinus carpio carpio – FishBase. Ed. Ranier Froese and Daniel Pauly. 10 2005 version. N.p.: FishBase, 2005. Karpfiskar


text: Karpfiskarna är en familj fiskar i ordningen karpartade fiskar. Det är den artrikaste familjen av sötvattensfiskar, med fler än 2 000 arter uppdelade på mer än 200 släkten. De saknar tänder i munnen, men har istället kraftiga svalgben med stora tänder, som är specialiserade för olika typer av föda. Inom familjen finns ett flertal underfamiljer: Acheilognathinae, en huvudsakligen asiatisk grupp, karakteriserad av honans läggrör, som används för att lägga ägg i musslor. Cultrinae, en huvudsakligen asiatisk underfamilj, med många långsträckta, silverfärgade arter, med små fjäll och inga skäggtömmar. Skärkniv är den enda svenska representanten. Cyprininae, dit bland andra karp, ruda, guldfisk (Cyprinini), barber (Barbini), och snökarpar (Oreinini) hör. De har som regel stora fjäll och skäggtömmar. Danioninae (synonym: Rasborinae), med många akvariearter, bland sebrafisk och andra Danio-arter, och rasboror. Gobioninae, som är bottenlevande fiskar med skäggtömmar. De flesta arterna finns i Östasien. Sandkrypare hör hit som enda svenska representant. Leuciscinae, dit de flesta svenska karpfiskar hör, bland dem mört, sarv och braxen. De saknar skäggtömmar. Karpfiskar som förekommer naturligt i Sverige Karpfiskar i Sverige som kommer från andra länder Referenser FishBase (2010): Family Cyprinidae – Minnows or carps. Nelson, J. S. (2006): Fishes of the World. John Wiley & Sons, Inc. Winfield, I.J. & Nelson, J.S. (red.) (1991): Cyprinid fishes: systematics, biology and exploitation. Chapman and Hall Ltd., London. Karpartade fiskar