text: Kungliga biblioteket (KB) är Sveriges nationalbibliotek, beläget i Humlegården i Stockholm. Biblioteket samlar in och bevarar allt tryckt material som ges ut i Sverige sedan 1661. 2009 blev Statens ljud- och bildarkiv en del av KB. Sedan dess ansvarar KB även för att samla in audiovisuella medier. Kungliga biblioteket är en statlig myndighet. Det är ett av världens största bibliotek. Bibliotekets samlingar är öppna för alla, men verksamheten riktar sig främst mot forskarvärlden. Material från den svenska samlingen får inte lånas hem utan måste studeras på biblioteket. Det mesta materialet förvaras i magasin och måste beställas fram i förväg. 2014 lanserades fritextsökning via webben i alla nummer av flera svenska dagstidningar; tidningar äldre än 115 år går att läsa i sin helhet. Kungliga biblioteket flyttade in i sin nuvarande byggnad i Humlegården årsskiftet 1877/78. Huset ritades av Gustaf Dahl och uppfördes i nydanande gjutjärnsteknik. De två flyglarna byggdes till 1926–27 efter ritningar av Axel Anderberg. Kungliga biblioteket är statligt byggnadsminne sedan 1935. Verksamhet Kungliga biblioteket är en statlig förvaltningsmyndighet, som sorterar under Utbildningsdepartementet. Riksbibliotekarie sedan augusti 2019 är Karin Grönvall. Nationalbiblioteket är också ett humanistiskt forskningsbibliotek, som köper in forskningslitteratur på flera språk. Samlingar I bibliotekets samlingar finns drygt 18 miljoner objekt. Förutom böcker innehåller samlingarna bland annat affischer, bilder, handskrifter och reklamtryck. Den audiovisuella samlingen består av mer 7 miljoner inspelade timmar av radio, teve och musik. Biblioteket förvaltar personarkiv från bland andra Astrid Lindgren, August Strindberg och Dag Hammarskjöld. Bilder samlingar (urval) Pliktleverans Enligt lagen om pliktexemplar SFS 1993:1392 är det tryckerierna i Sverige som är skyldiga att sända in pliktexemplar. Om ett utländskt tryckeri anlitas är det den svenska utgivaren som måste skicka in till de sju pliktbiblioteken. Utgivare av musik, film, teve eller radio måste på liknande sätt leverera kopior till biblioteket. Men i vissa fall gäller det endast en del av sändningarna. Från och med 1 juli 2012 omfattar pliktleveranslagen också elektroniskt material. Det innebär att utgivare av till exempel webbtidningar och vissa digitala publikationer måste leverera innehåll till biblioteket. Lagen har sitt ursprung i 1661 års kansliordning, där blev det lag på att alla boktryckare i Sverige skulle skicka in två exemplar av varje skrift de tryckt, det ena exemplaret skulle tillfalla Riksarkivet och det andra Nationalbiblioteket. Lagen kom snarare till för att kontrollera opinionsbildningen än att bevara dokument till eftervärlden. Den moderna lagen har som syfte att främja forskning och kulturarvet – nationens minne. Kulturarw3 År 1996 startade Kungliga biblioteket projektet Kulturarw3 i syfte att samla in och arkivera svenska webbsidor. År 2014 fanns drygt 5 miljarder objekt, motsvarande cirka 350 TB data, i samlingen. Det gör samlingen unik i världen. Syftet med samlingen är att visa vår tids webbpublicering och att göra det möjligt för kommande generationer att forska i. De toppdomäner KB samlar ifrån är bland annat .se, .nu, .com och .org. Bibliotekssamverkan KB ansvarar för att samordna bibliotekssektorn. Uppdraget innebär bland annat att utöva nationell överblick, att främja samordning, att fördela bidrag och att samla in statistik. En uppgift är att förhandla fram centrala licensavtal för att underlätta tillgången till olika databaser. Biblioteket samordnar ett antal expert- och kompetensgrupper som arbetar med frågor som rör biblioteksvärlden, Till exempel, digitalisering, klassifikationssystem och den gemensamma katalogen Libris. Man anordnar även utbildningar och stöder biblioteksrelaterade projekt. Historik Grunden för det som idag kallas för Kungliga biblioteket har anor tillbaka till Gustav Vasas dagar. Kungen införskaffade böcker i bland annat historia, naturvetenskap, teologi och kartor. Samlingarna utökades av Erik XIV, Johan III och Karl IX och förvarades i slottet Tre kronor. En del böcker köptes från utlandet och vissa beslagtogs från de svenska klostren i samband med reformationen. År 1620 skänkte Gustav II Adolf bort delar av den kungliga boksamlingen och dessa kom att lägga grunden till Uppsala universitetsbibliotek. Under det trettioåriga kriget utökades också samlingen med flera krigsbyten. Bland annat erövrades det biskopliga biblioteket i Würzburg år 1631, Olmütz-biblioteken 1642 och det kungliga biblioteket i Prag 1649. I samband med detta fördes den så kallade Djävulsbibeln (Codex Gigas) från 1200-talet, till Stockholm. Stora delar av detta material tog drottning Kristina med sig till Rom när hon lämnade Sverige 1654. De kungliga samlingarna fortsatte dock att växa under Karl X Gustav genom fler krigsbyten och inköp utomlands. Genom 1661 års kansliordning blev det lag på att alla boktryckare i Sverige skulle skicka in två exemplar av varje skrift de tryckt, det ena exemplaret skulle tillfalla Riksarkivet och det andra KB. Bakom denna föreskrift låg snarare en stormaktens vilja till statlig kontroll och censur än omsorgen att förvärva den nyutkomna litteraturen för forskningsändamål. Vid den stora slottsbranden i maj 1697 gick stora delar av biblioteket förlorade i lågorna. 17 286 bokband och 1 103 handskrifter förlorades och bara 6 700 band och 283 handskrifter klarade sig. Därefter förvarades böckerna tidvis i olika adelspalats i Stockholm, först i greve Lillies hus vid dåvarande Norrmalmstorg 1697–1702, Bondeska palatset 1702–1730 och i greve Per Brahes hus på Helgeandsholmen 1730–1768. Inte förrän 1768 kunde samlingarna flytta in i nordöstra flygeln i det nybyggda slottet. I sin nya boning växte samlingen ytterligare när Antiqvitetsarkivet upphörde 1780 och större delen av böckerna därifrån överfördes till Kungl. biblioteket. År 1792 skänkte Gustav III sitt enskilda bibliotek om 14 500 verk och fyra år senare skänktes Gustav IV Adolfs 7 500 verk vilket gjorde att KB hade omkring 40 000 verk år 1814. Under 1800-talet tillkom ett flertal stora boksamlingar som antingen donerades eller inköptes. Det begränsade utrymmet på slottet gjorde att det krävdes ett nytt hem för det kungliga samlingarna och år 1877 kunde man flytta in i nybyggda, ändamålsenliga lokaler i Humlegården och den 2 januari 1878 öppnades det för första gången. 1887 började man införa elektrisk belysning, men en fullständigt elektrisk upplysning var inte genomförd förrän 1964. Mellan 1874 och 1882 arbetade August Strindberg som extra ordinarie amanuens på Kungliga biblioteket och fick möjlighet att botanisera bland samlingarna. Byggnader Huvudbyggnaden Vid årsskiftet 1877/78 flyttade Kungliga biblioteket in i sin nuvarande byggnad i Humlegården. Huset ritades av Gustaf Dahl och uppfördes i nydanande gjutjärnsteknik med anknytning till renässans. De två flyglarna byggdes till 1926-27 efter ritningar av Axel Anderberg. Ursprungligen var biblioteksbyggnaden 80 meter lång och uppförd med en bärande stomme av tegelmurar, gjutjärnskolonner och bjälklag av järn. De konstruktiva elementen avspeglar sig i fasaden som pilaster och murförtjockningar. Arkitekten Gustav Dahl gestaltade fasaden med ett markant mittparti som en risalit med en förhöjd attikavåning. Av den ursprungliga interiören återstår idag främst vestibulen och stora läsesalen med sina höga gjutjärnskolonner i dubbla rader och gallerier. Magasin och Annexet På 1980-talet blev frågan om nya magasinsutrymmen aktuell igen. Man ville utöka biblioteket, men ändå bevara de kulturskyddade delarna av huset och Humlegården. Resultatet blev att man sprängde ut bergrum för två stora magasin om vardera fem våningsplan, 40 meter under marknivån. På försommaren 1997 återinvigdes KB efter en omfattande om- och tillbyggnad. I samband med det tillkom de två stora underjordiska bergrumsmagasin, som kallas "KB Annexet". Dessa rymmer numera större delen av bibliotekets samlingar. Magasinsutrymmen som tidigare fanns i huvudbyggnadens övervåning blev då lediga och nyttjas idag som kontor och läsesalar. I en av magasinslokalerna under jord finns en exakt kopia av Nelly Sachs' lägenhet från Bergsunds strand, komplett med alla hennes ägodelar. I KB Annexet finns även hörsal, studiesal, forskningssal, utställningssal och mikrofilmsläsesal. I mikrofilmsläsesalen finns alla svenska dagstidningar, liksom ett stort antal utländska tidningar, tillgängliga på mikrofilm. Över Annexet sträcker ett stort, välvt glastak som har kontakt med huvudbyggnadens norra fasad. Åren 2014-2015 har annexets publika del byggts om och moderniserats. Statens biblioteksdepå ligger utanför Bålsta och lagrar delar av Kungliga Bibliotekets samlingar. Här finns bland annat dagstidningar från 1851 samt skolböcker från 1956. Bilder, exteriör Bilder, interiör Se även Svenska myndigheter Pliktexemplar Riksbibliotekarie Lista över svenska riksbibliotekarier Djävulsbibeln Bibliotekstjuven Referenser Noter Övriga källor Nordisk Familjbok och ”Kungl. biblioteket, Sveriges nationalbibliotek” Externa länkar Kungliga bibliotekets webbplats Digitaliserade svenska dagstidningar (urval) Digitaliserade svenska dagstidningar (ny tjänst 2014) Sök i nationella katalogen Libris Svensk mediedatabas (SMDB) Myndigheter under Utbildningsdepartementet Bibliotek i Stockholm Nationalbibliotek Arkivinstitutioner i Stockholm Östermalm Historiska verksamheter i Gamla stan Byggnader och anläggningar på Östermalm Blåmärkta byggnader i Stockholm


source: wikipedia

text: Koppartälten är tre byggnader i Hagaparken i Solna kommun. Koppartälten bildar den nordvästliga avslutningen av pelousen, den stora, lätt sluttande gräsmatta som sträcker sig ner till Brunnsviken. Koppartälten förklarades 1935 som statliga byggnadsminnen. Panorama Historik Koppartälten uppfördes åren 1787 till 1790 efter ritningar av arkitekt Louis Jean Desprez på uppdrag av Gustav III. Desprez var samtidigt sysselsatt med flera andra stora och små byggprojekt på Haga, däribland Stora Haga slott och Stora stallet. Tälten är egentligen bara en kuliss mot öst; mot väst (baksidan) har byggnaderna vanliga gulfärgade puts- respektive träfasader. Byggnaderna var avsedda som logement till den beridna högvakten. Byggmaterialet i tälten består av dekormålad kopparplåt, därav namnet. Gestaltningen skulle påminna om romerska militärtält och har likheter med Vakttältet på Drottningholms slotts-område, som uppfördes några år tidigare efter ritningar av Carl Fredrik Adelcrantz. Desprez gav det mellersta tältet en framträdande roll, det är högre och har tre ingångar. Mitteningången kröns av ett konformat tak med en hög spira på toppen. De båda flankerade tälten (östra och västra) är något lägre och har bara en ingång. Planritningarna för byggnaden utfördes av Olof Tempelman. År 1953 brann det mellersta tältet ner i samband med byggnadsarbeten och återuppbyggdes 1962-1964 under ledning av slottsarkitekt Ragnar Hjorth. Plåten målades då i grönt och gult vilket motiverades med att folket hunnit vänja sig vid ett grönt tält, sedan underlagets gröna ärg slagit igenom den gula och blå färgen som tältet haft före branden. 1977-1978 byggdes även längorna bakom tältfronten upp, den här gången höll slottsarkitekt Torbjörn Olsson i ritpennan. Då skapades även Silvertältet i den tidigare öppna stallgården. Interiört är Silvertältet en nyskapelse med "tältduk" av profilerad aluminiumplåt och ett uppvärmt grusgolv. 1983 öppnade Haga Parkmuseum i vänstra delen av mittentältet. I det östra koppartältet finns ett utvärdshus som kunde besökas redan 1912 och i det västra tältet finns bostäder. Koppartälten är målade med linoljefärg och år 2009 lät Statens Fastighetsverk ommåla alla tre tälten, varvid den koboltblåa bottenfärgen, som hade bleknat något, fick tillbaka sin ursprungliga kulör, så som det såg ut för 220 år sedan. Bilder Källor Haga Lustpark, Elow Söderberg, Bokförlaget Plus, Stockholm 1980. SFV Statens Fastighetsverk - Hagapromenader Se även Vakttältet i Drottningholms slottspark Externa länkar SFV Statens Fastighetsverk - Hagaparken Värdshuset Koppartälten Hagaparken de:Hagapark#Die Kupferzelte


text: Karlstorp kan avse: Karlstorps socken – en socken i Småland ingick i Östra härad Karlstorps landskommun – en tidigare kommun i Jönköpings län 1863–1951 Karlstorps församling – en församling i Växjö stift och Vetlanda kommun Karlstorps kyrka – en kyrkobyggnad i Växjö stift Karlstorp, Vetlanda kommun – kyrkbyn i Karlstorps socken Karlstorps distrikt – ett distrikt i Vetlanda kommun och Jönköpings län 2016– Karlstorp, Trollhättan en stadsdel i Trollhättan Karlstorp, Strängnäs kommun – en småort i Strängnäs kommun


text: KF, Kf eller kf kan avse: KF – en konsumentkooperativ ekonomisk förening (matvaruhandel), se Kooperativa Förbundet KF – medicinsk term inom patologi, se Kadaverösa förändringar KF – IATA-kod för flygbolaget Blue1 K.F. eller k.f. – benämning på de förordningar som utfärdades av svenska regeringen innan 1974, se Kunglig förordning KF-huset– ett kontorskomplex vid Stadsgården 2-12 i på Södermalm i Stockholm KF Nörd – ett isländskt TV-program från 2006 KF Partizani – en fotbollsklubb i Albanien KF Tirana – en albansk fotbollsklubb Kommunfullmäktige


text: Kadaverösa förändringar är en medicinsk term (förkortad KF) på det tillstånd som en kropp uppnår när dess förruttnelse framskridit så långt att ett neutralt och vederhäftigt fastställande av dödsorsak och annat är svårt att genomföra, för att inte säga omöjligt. Termen används på inrättningar där man genomför obduktioner av olika slag, tex, på veterinärhögskolan i Uppsala, eller på en rättspatologisk klinik för avlidna människor. I Sverige används följande kategorisering av "KF" för fåglar och däggdjur: Färsk God Lätt kadaverös Starkt kadaverös Intorkad Döden


text: Ej att förväxla med Krönleins Bryggeri, Jönköping Krönleins Bryggeri AB, till 1996 Appeltofftska Bryggeri AB, är ett bryggeriföretag i Halmstad. Det Appeltofftska Bryggeriet grundades 1836 i det gamla hospitalet, eller curhuset, vid Stora Torg i Halmstad. Sedan 1920 har företaget varit i familjen Krönleins ägo. Idag har Krönleins cirka 120 anställda och omsätter ca 300 miljoner kronor per år. Företaget säljer extra stark starköl till Systembolaget. Krönleins öl och cider exporteras också till Norge, Schweiz, Frankrike, Grekland och Italien. Historik Appeltofftska bryggeriet grundas Bryggeriets kan räkna sin historia från den 15 februari 1836 då grundaren Anders Julius Appeltofft köpte ett korsvirkeshus vid Stora Torg i Halmstad. I byggnaden inrättades kontor och utskänkning, medan själva bryggningen flyttades till en intilliggande byggnad på Hospitalsgatan. Det Appeltofftska bryggeriet bryggde under den första tiden svagdricka och traditionellt svensköl. Verksamheten var, liksom vid de flesta bryggerier på den tiden, hantverksmässig. 1849 inköptes ny mark ett par hundra meter från Stora Torg där bland annat lagerkällare och mälteri byggdes. Troligen byggdes lagerkällaren med anledning av att man vid denna tidpunkt gått över från svensköl till bayerskt öl, vilket kräver mer lagringsutrymme än det förra. Ombildning till aktiebolag Efter att grundaren Anders Julius Appeltofft avlidit 1851 drevs bryggeriet vidare av dennes änka till 1855 då sonen Per Gustav Appeltofft övertog verksamheten. Appeltofftska Bryggeriet var vid detta laget i behov av kapital varför det ombildades till aktiebolag 1861. 1897 beslutades att bryggeriverksamheten skulle flyttas från Stora Torg till sitt nuvarande läge vid "Vestra Cavalieren" (Västerkatt, nuvarande Bryggeregatan), där en källare i befästningsmuren redan sedan 1849 använts som lagringskällare. Under 1897–1898 uppfördes där nytt brygghus och mälteri, samma byggnader som används än idag. Förutom brygghuset uppfördes jäskällare och kylskeppsvind. År 1905 installerades en eldriven kylmaskin vilket kom att underlätta kylningen av vörten och det jäsande ölet avsevärt. Innan kylmaskinen togs i drift hade man nämligen kylt med hjälp av is utsågad från frusna sjöar. Anders Krönlein köper bryggeriet År 1920 förvärvades aktiemajoriteten i Appeltofftska Bryggeri AB av Anders Krönlein. Omfattande moderniseringar och investeringar skedde i samband med detta. Exempelvis inköptes nya öppna jäskar av aluminium för att ersätta de gamla av trä. Andra nyheter var automatiska tappningsanläggningar. I början av 1950-talet lyckades Appeltofftska, som första bryggeri i Sverige, att framställa ett starköl av hög kvalitet. Ölet, Tre Hjärtan Export, var i början enbart för export, eftersom det då inte var tillåtet att sälja denna ölstyrka i Sverige. Efter att starkölsförsäljningen släpptes fri i Sverige 1955, blev Tre Hjärtan Export ett av Systembolagets mest sålda starköl. Namnbyte till Krönleins Strukturrationaliseringarna inom bryggindustrin under 1970-talet ledde till att den lokala konkurrenten, Östra Bryggeriet AB, köptes upp av Appeltofftska 1979. Samma år upphörde också den egna malttillverkningen. 1996 bestämde sig ägarfamiljen, Krönlein, för att byta bolagsnamnet från Appeltofftska Bryggeri AB till Krönleins Bryggeri AB. Andra bryggerier med liknande namn C. Krönlein & Co. i Jönköping C. Krönleins bryggeri, Landskrona, 1888. John Krönleins bryggeri, Trollhättan, 1887-1963? Exempel på produkter Three Hearts Crocodile Kaltenberg Källor Andra Bryggerier med liknande namn: Sveriges Bryggerier, Sammanställning över gamla bryggerier i Sverige. Läst 6 augusti 2008. Noter Externa länkar Krönleins Bryggeri AB Svenska bryggerier Företag i Halmstad Företag bildade 1836


text: Kräldjur (Sauropsida*), eller reptiler (av latinets reptilis, "krypande"), är en klass växelvarma ryggradsdjur. Här beskrivs djurgruppen enligt klassisk taxonomi. Enligt modern fylogenetisk forskning skulle de egentligen inrymma fåglarna (se fåglarnas uppkomst och utveckling). Klassen kräldjur är alltså ett parafyletiskt taxon som inte omfattar alla avkomna av en gemensam stamfader. De indelas i fyra nu levande ordningar: Krokodildjur (Crocodilia), med 23 arter, Fjällbärande kräldjur (Squamata), med omkring 7 600 arter Sköldpaddor (Testudines), med omkring 300 arter Bryggödlor (Sphenodontia eller Rhynchocephalia), med 3 arter. Kräldjuren lever i stort sett över hela världen, med undantag för Antarktis. Deras huvudsakliga utbredning är i tropiska och subtropiska områden. De mest kända kräldjuren är förmodligen ormar och ödlor, som tillhör ordningen fjällbärande kräldjur. Den del av zoologin som studerar kräldjur och groddjur kallas herpetologi. Utmärkande drag Kräldjur har svans, fjäll och fyra extremiteter, de sistnämnda är hos ormar och vissa ödlor tillbakabildade. Alla reptiler andas med lungor och är ektoterma, vilket innebär att de reglerar sin kroppstemperatur med hjälp av yttre faktorer. De är ovovivipara, vilket innebär att de antingen lägger ägg eller föder levande ungar. I motsats till groddjur har de inget larvstadium. Fjäll, sköldpaddornas sköld och andra utskott som leguanernas kam, kragagamens krage, skallerormarnas skallra och äggtanden hos bland annat bryggödlor bildas i överhuden när andelen keratin ökar. Överhudens yttre skikt tappas efter en tid flera gångar under individens liv. I huden finns vanligen doftkörtlar för igenkänningen eller vätskan förhindrar angrep från fiender. Ofta är huden rik på pigment som medför ett färgglad utseende. Tänderna kan vara likartade eller olikartade. Hos flera ormar överföras gift med hjälp av tänderna och sköldpaddor saknar tänder. Näsgropsormar och några andra medlemmar i djurgruppen har groporgan mellan näsborrarna och ögonen. Läget av hypofysen i hjärnan kan användas för att skilja mellan olika underordnade taxa. Utveckling Kräldjuren som härstammar ur groddjuren har utvecklat en rad egenskaper som gör det möjligt för dem att utöka antalet födokällor och livsmiljöer. De har bland annat utvecklat ett vattentätt hudskikt bestående av fjäll vilket hjälper dem att minska vattenförlusten och kan därmed vistas i torra och varma klimat. De har även utvecklat en effektivare andningsapparat jämfört med groddjur, men flertalet kräldjur kan till exempel inte springa och andas samtidigt vilket begränsar deras aktionsradie. Kräldjuren är inte beroende av vatten för sin avkomma, äggen har ett fuktighetsbevarande skal och kan därmed läggas på land. Reptilerna kom även att utveckla tänder vars rötter är fästa i en grop för att på så sätt minska risken för tandlossning vid fysisk belastning, på så sätt blev det möjligt att nyttja andra födokällor som till exempel landlevande växter (se Labidosaurus). Levnadssätt Vissa ormar och ödlor lever i träd, medan andra föredrar att leva på marken i skog, träskmark eller på öppen mark. Vissa arter, som havssköldpaddor och havsormar, lever nästan hela sina liv i havet. Det mest långlivade kräldjur man känner till var en strålsköldpadda som gavs till Tongas kungliga familj omkring år 1777. Den, dog år 1965 och blev alltså 188 år gammal. De flesta kräldjuren är köttätare och de brukar äta mindre djur. Ödlor, sköldpaddor, krokodiler och många ormar hugger helt enkelt tag med sina käkar och sväljer djuret. Lite mindre kräldjur, till exempel ödlor, äter ofta insekter och andra ryggradslösa djur. Vissa kräldjur, till exempel stora ormar och krokodiler, kan utgöra en fara för människor. Det är dock väldigt sällsynt att en orm ätit en människa. Äggens befruktning sker inuti honans kropp. Hos några kräldjur lägger honor ägg och hos andra föder honor levande ungar. Systematik Systematikens historia I klassen kräldjur finns alla medlemmar från gruppen amnioter med undantag av fåglar och däggdjur. Från början definierades klassen så att kräldjur är den djurgrupp som innefattar krokodiler, alligatorer, bryggödlor, ödlor, ormar, masködlor och sköldpaddor. Klassen fick det vetenskapliga namnet Reptilia. Denna indelning är fortfarande i bruk men i nyare tider finns en del forskare som anser att taxa ska vara monofyletiska, alltså att de ska innefatta alla arter som har utvecklat sig från en gemensam stamfader. Kräldjur är enligt den ovan nämnda beskrivningen parafyletisk, även fåglar och däggdjur har utvecklat sig från ett ursprungligt kräldjur. Taxonomi Kräldjur Anapsida Sköldpaddor (Testudines, omkring 300 arter) Romeriida Diapsida Sauria Lepidosauromorpha Fjällbärande kräldjur (Squamata: ödlor, masködlor, ormar, omkring 7600 arter) Sphenodontida (bryggödlor, 2 arter) Archosauromorpha Archosauria Krokodiler (Crocodylia, 23 arter) Dinosaurier Källor Externa länkar Tree of Life web project: Amniota; Mammals, reptiles (turtles, lizards, Sphenodon, crocodiles, birds) and their extinct relatives Nordisk Herpetologisk Forening Sveriges herpetologiska riksförening (SHR) Svensk sida om reptiler Wikipedia:Basartiklar


text: Kai Curry-Lindahl, född 10 maj 1917 i Stockholm, död 5 december 1990, var en svensk zoolog och populärvetenskaplig författare. Lindahl, som blev filosofie hedersdoktor vid Uppsala universitet 1974, deltog aktivt i naturvårdsdebatten, och var som naturvårdsexpert knuten till Stockholms universitet mellan 1966 och 1969. Han var chef för Skansens naturhistoriska avdelning, och efterträdde Carl Fries mellan 1953 och 1974, varvid han efterträddes av Per-Olof Palm. År 1974 och 1983 var han gästprofessor på University of California, Berkeley, och 1974 och 1978 på University of Guelph, Ontario. Från 1974 till sin död var han rådgivare åt FN-organen Unesco, FAO, UNEP samt omkring 35 afrikanska regeringar från sin bas i Nairobi. Under större delen av denna tid var han även knuten till det svenska Miljövårdssekretariatet. Han var från 1947 gift med Anne van der Voordt (1925–2018). Kai Curry-Lindahl Award Curry-Lindahl instiftade ett pris för gärningar inom skötsel av miljöer, skydd och förökning av hotade arter av vattenfåglar. Några mottagare av priset är: Joanna Burger, 2016, Heinz Hafner, 2003, James Kushlan, 2003, Dr. James Hancock, 1996, Dr. Luc Hoffman, 1994, och Dr. David B. Wingate, 1993. Böcker Tropiska fjäll, Stockholm 1953 Djuren och människan i svensk natur, Stockholm 1955 Djuren i färg : däggdjur, kräldjur, groddjur, Färgserien, Almqvist & Wiksell 1955 Några djurarters utbredning – djurgeografi, Stockholm 1957 Skogar och djur, Stockholm 1961 Nordens djurvärld, Stockholm 1963 Europas natur, Stockholm 1971 Sjaunja och Kaitum: Europas största naturreservat, Rabén & Sjögren, Stockholm 1971 An Ecological Strategy, New York 1972 Groddjur och kräldjur i färg : alla Europas arter, Färgserien, Almqvist & Wiksell 1975 Fjällämmel – en artmonografi, Bonnier, Stockholm 1975, Låt dem leva. De utrotningshotade djuren världen över, Stockholm 1982 Slaget om Lappland, Stockholm 1983 Våra fiskar, Stockholm 1985 Däggdjur, groddjur & kräldjur, Stockholm 1988 Referenser Svenskspråkiga författare Män Födda 1917 Avlidna 1990 Svenska zoologer under 1900-talet Svenska ornitologer Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm Forskare från Stockholm


text: Kräftdjur (Crustacea) är en understam av leddjur. Kräftdjuren är en stor och varierad grupp, till understammen hör både mycket små organismer som hoppkräftor och ett av de största leddjuren, japansk spindelkrabba. Gruppen omfattar cirka 70 000 arter. Kräftdjuren skiljer sig ifrån de andra tre grupperna av leddjur genom att sakna gift. Detta gäller för alla arter utom Speleonectes tulumensis som tillhör den primitiva gruppen Remipedia och är det enda kända giftiga kräftdjuret. En del kräftdjur lever fästa vid ett underlag, som havstulpaner, medan andra är frilevande organismer. Det finns både arter som simmar fritt i vattnet och kan bilda stora stim (till exempel krill) och sådana som lever ensamma och kryper omkring på bottnar och rev. Kräftdjur kan livnära sig på många olika vis, de kan vara predatorer (framförallt större kräftdjur), asätare eller filtrerare. Bland mindre kräftdjur finns det många som lever av att beta alger och andra mikroorganismer. Det finns även en del små kräftdjur som lever som parasiter. Kräftdjur har vanligen skilda kön, det vill säga individerna är antingen hanar eller honor. Ett exempel på ett undantag är dock havstulpaner, vilka är hermafroditer (individerna är tvåkönade och är både hane och hona). Hos en del kräftdjur, bland annat musselkräftor, förekommer även exempel på fortplantning genom partenogenes. Kräftdjur lägger ägg och utvecklingen från ägg till fullvuxen individ kan, beroende på vilken grupp av kräftdjur det rör sig om, omfatta olika stadier. Ofta kläcks äggen till frisimmande larver, så kallade naupliuslarver (hos tiofotade kräftdjur kallas det första larvstadiet zoealarv) som till utseendet är helt olika de fullvuxna djuren. Hos gråsuggor kläcks däremot äggen ofta till individer som är miniatyrer av de fullvuxna djuren, förutom att de har ett par ben mindre. Beträffande ett exempel på kroppsbyggnaden, se Flodkräftans anatomi. Ekologi Flertalet arter av kräftdjur är vattenlevande och störst är artrikedomen i havet, men det finns även en del kräftdjur som är landlevande, exempelvis vissa krabbor och gråsuggor. Av de kräftdjur som lever på land är dock många beroende av vatten för att fortplanta sig. Evolution Om kräftdjurens evolution är relativt lite bekant, liksom för de flesta andra leddjur. Detta beror framför allt på att djurens kitinskal är ganska dåligt fossiliserbart. De första kräftdjursfossilen känner man från kambrium, då redan representanter för musselkräftorna (Ostracoda) och de högre kräftdjuren (Malacostraca) förekom (kambriska explosionen). De första kräftdjuren liknade troligen arterna i gruppen Remipedia, som idag bara förekommer i bräckvattenshålor. Av dessa finns dock inga fossila belägg. Bladfotingarna (Branchiopoda) är kända som fossil sedan Devon, rankfotingarna (Cirripedia) sedan Silur. En särskild betydelse som fossil har musselkräftorna, vars skal, som mycket ofta anträffas i sedimentära bergarter, är viktiga ledfossil. Sedan de började uppträda under Karbon har de varit en viktig beståndsdel i allt zooplankton. Likaledes hittas relativt rikliga fossil av havstulpaner (Balanidae) och långhalsar (Lepiidae). Fylogenetisk systematik Ibland betraktas kräftdjuren som en systergrupp till kladen trakédjur (insekter och mångfotingar) bland leddjuren. Många författare anser emellertid att insekterna bör anses som en grupp inom kräftdjuren, som då bildar kladen Pancrustacea. "Trakédjur" är då en ogiltig grupp och mångfotingarna placeras utanför Pancrustacea. - Den tidigare stammen tungmaskar (pentastomider) anses nu med ganska stor säkerhet vara en undergrupp av kräftdjuren, närstående karplössen. Detta baseras framför allt på molekylära data. Traditionellt räknar man med fem klasser bland kräftdjuren: Remipedia Bladfotingar (Branchiopoda) Högre kräftdjur (Malacostraca) Musselkräftor (Ostracoda) Maxillopoda (hoppkräftor, rankfotingar m.fl.) Även klassernas släktskap med varandra är omstridd. Det finns två teorier: Enligt Malacostraca-Entomostraca-teorin är Malacostraca, de högre kräftdjuren, en systergrupp till de lägre kräftdjuren (Cephalocarida, Branchiopoda och Maxillopoda). Dessa slås samman till den monofyletiska gruppen Entomostraca på grund av avsaknaden av ben på abdomen och palper på mandiblerna Enligt Maxillopoda-Thoracopoda-teorin är Maxillopoda systergrupp till Thoracopoda (Cephalocarida, Branchiopoda och Malacostraca). Thoracopoda kännetecknas framför allt av den filterapparat som bildas av vissa extremiteter, som därvid förlorat sin segmentering och ombildats till bladfötter (fyllopodier). Vissa nyare analyser använder inte längre gruppen "Maxillopoda" utan räknar med elva klasser bland kräftdjuren. Anhängarna av Pancrustacea-teorin lägger till en tolfte klass, sexfotingar (Hexapoda) som inkluderar insekterna. De möjliga släktskapsförhållandena visas i nedanstående kladogram: Klassisk systematik Kräftdjur har en komplicerad systematik och släktskapsförhållandet mellan olika grupper är fortfarande dåligt utrett. En vanlig uppdelning erkänner sex olika klasser, där storkräftor (Malacostraca) är den artrikaste gruppen. En modern uppdatering av systematiken ges av Martin and Davis Understam kräftdjur (Crustacea) Klass bladfotingar (Branchiopoda) Ordning sköldbladfotingar (Notostraca) Ordning gälbladfotingar (Anostraca) Musselräkor, traditionellt placerade i en enda ordning, Conchostraca, som dock anses vara parafyletisk. Ordning hinnkräftor (Cladocera) som är vanliga i sötvatten och ofta kallas dafnier eller vattenloppor. Klass Remipedia Klass Cephalocarida Klass Maxillopoda Underklass Tantulocarida Underklass tungmaskar (Pentastomida) Underklass karplöss (Branchiura) som är fiskparasiter. Underklass Mystacocarida Underklass Thecostraca med bland annat rankfotingar. Underklass hoppkräftor (Copepoda) Klass musselkräftor (Ostracoda) Klass storkräftor (Malacostraca) i denna klass ingår gråsuggor, märlkräftor, tångloppor, äkta räkor, kräftor och krabbor. Underklass Eumalacostraca Överordning Eucarida Ordning Amphionidacea Ordning tiofotade kräftdjur (Decapoda): humrar, krabbor, räkor...) Ordning lysräkor (Euphausiacea) (krill...) Överordning Peracarida Ordning Amphipoda (märlkräftor och tångloppor) Ordning Cumacea Ordning gråsuggor (Isopoda) Ordning Lophogastrida Ordning Mictacea Ordning Mysida Ordning Spelaeogriphacea Ordning Tanaidacea Ordning Thermosbaenacea Överordning Syncarida Ordning Anaspidacea Ordning Bathynellacea Ordning †Palaeocaridacea Underklass Hoplocarida Ordning Mantisräkor (Stomatopoda) Underklass Phyllocarida Ordning †Archaeostraca Ordning †Hoplostraca Ordning Leptostraca Noter Litteratur Hickman, C. Integrated Principles of Zoology. McGraw-Hill, 15 ed., 2010. Hanström, B. (red.) Djurens värld, band 2, Förlagshuset Norden, Malmö, 1964. Dahl, E. Evertebratzoologi. Almqvist & Wiksell , Stockholm, 1972. Schou, Per (red.). Djur: illustrerad guide till världens djurliv Globeförlaget, 2007. . Bestämningslitteratur: Gärdenfors, U. m.fl.: Svensk småkrypsfauna: en bestämningsbok till ryggradslösa djur utom insekter. Studentlitteratur, Lund, 2004. Enckell, P.H.: Kräftdjur. Fältfauna, Signum, Lund, 1980. Köie, M., Svedberg, U.: Havets djur. Prisma förlag 2004. Externa länkar Seawater.no - The Marine Flora and Fauna of Norway. Läst 10 nov 2012. Kräftdjur


text: Kemi (arabiska: كيمياء latin: chem (kēme), ordets etymologi är dock omtvistad) är en naturvetenskap som studerar materia, och dess sammansättning, uppträdande, struktur och egenskaper, såväl som de ändringar den genomgår vid kemiska reaktioner. Kemin undersöker olika typer av atomer, joner, molekyler, kristaller och andra tillstånd av materia, antingen för sig eller i kombination, vilka involverar begreppen energi och entropi i relation till spontaniteten hos kemiska processer. Traditionellt delas kemins grenar in efter vilken typ av materia de behandlar. Dessa områden inkluderar: Oorganisk kemi (utforskandet av oorganisk materia). Organisk kemi (utforskandet av organisk (kolbaserad) materia). Biokemi (utforskandet av kemiska substanser hos organismer). Fysikalisk kemi (utforskandet av kemiska processer med användning av fysikaliska modeller och sammanhang). Analytisk kemi (analys av prover för att få förståelse för deras kemiska sammansättning och kemiska struktur). Kärnkemi (där atomkärnan är i fokus och man studerar radioaktiv påverkan på kemiska reaktioner, olika isotopers kemiska egenskaper, såväl som omvandling av grundämnen genom fusion, fission eller naturligt sönderfall). Teoretisk kemi (är ett samlingsnamn för flera teoretiska varianter av kemi som kan tillämpas inom de mer praktiska varianterna av kemi, t.ex. kvantkemi som kan tillämpas inom nästan alla fält av kemi). På senare år har ett flertal specialiserade discipliner vuxit fram. Exempel på sådana är neurokemi (utforskandet av nervsystemets kemi), miljökemi (studiet av kemiska processer i naturen) och materialkemi (studiet av olika material). Kemi utövades till en början som alkemi, en protovetenskap ur vilken kemi sedan växte fram. Sammanfattning Kemi är läran om interaktionerna mellan kemiska substanser, vilka består av atomer eller endast subatomära partiklar: protoner, elektroner och neutroner. Atomer kombinerade bildar molekyler eller kristaller. Kemi kallas ibland för "den centrala vetenskapen" (en: the central science) eftersom den sammanbinder flera andra naturvetenskapliga områden såsom astronomi, fysik, materialvetenskap, biologi och geologi. Kemins ursprung kan spåras till visst äldre utövande, känt som alkemi, en lära som praktiserats under tusentals år i flera delar av världen. Strukturen på de objekt vi i vardagen använder och egenskaperna hos den materia vi ständigt interagerar med påverkas som en följd av kemiska substansers egenskaper. Till exempel är stål hårdare än järn med lägre kolinnehåll på grund av att dess atomer är starkare ihopbundna i en stabilare kristallstruktur; trä brinner eller genomgår snabb oxidation eftersom det över en viss temperatur kan reagera spontant med syre i en kemisk reaktion; socker och salt löser sig i vatten till följd av att deras molekylära/joniska egenskaper är sådana att upplösning är fördelaktig under dessa förhållanden. Övergångarna som studeras inom kemin kommer som resultat av interaktioner mellan antingen olika kemiska substanser eller mellan materia och energi. Traditionell kemi behandlar undersökandet av interaktioner mellan kemiska substanser i ett kemiskt laboratorium med hjälp av olika typer av olika glasverktyg. En kemisk reaktion är en omvandling av kemiska substanser till en eller flera andra substanser. En reaktion kan skrivas som en reaktionsformel. Antalet atomer till vänster och höger i ekvationen för en kemisk omvandling är allra oftast lika. Energi och entropi är två mycket viktiga begrepp i nästan all kemi. Kemiska substanser klassificeras efter deras struktur, skepnad, såväl som deras kemiska sammansättning. De kan analyseras med hjälp av olika metoder inom kemisk analys, exempelvis med spektroskopi och kromatografi. Historia Forntida egyptier banade väg för den syntetiska "våtkemin" för upp till 4000 år sedan. 1000 f.Kr. använde forntida civilisationer tekniker som kom att utgöra basen för flertalet av kemins grenar, tekniker så som utvinning av metall ifrån malm, krukmakeri, jäsning för tillverkning av öl och vin, skapande av pigment för kosmetika och målning, extraktion av kemikalier ifrån växter till mediciner och parfymer, tillverkande av ost, färgning av kläder, garvande av skinn, omvandlande av fett till tvål, tillverkning av glas och skapande av bronslegeringar. Kemins rötter kan spåras tillbaks till upptäckten av elden och dess effekter. Eld förändrade ett ämne till ett annat under avgivande av stora mängder värme, och var därigenom av stort intresse för mänskligheten. Eld ledde till upptäckten av järn och glas. Att guld börjat betraktas som värdefullt ledde till upptäckten för hur man renar fram det, men trots att de underliggande principerna bakom inte var särskilt väl undersökta drog man slutsatsen att det rörde sig om en omvandling snarare än en framrening. Flera lärda ansåg i denna tid att det fanns sätt att omvandla billigare (bas-)metaller till guld. Detta banade väg för alkemin och bland annat jakten efter de vises sten, vilken ansågs kunna utföra denna omvandling endast genom dess beröring. Bland de äldsta bevarade skrifterna om alkemi finns Papyrus graecus Holmiensis (Stockholmpapyrusen) och Leiden X-papyrusen. I antikens Grekland går atomism tillbaka så långt som 440 år f.Kr., indikerat av boken De Rerum Natura författad av den romerske Lucretius 50 år f. Kr. Mycket av utvecklingen av de tidiga framreningsmetoderna beskrivs av Plinius den äldre i hans verk Naturalis Historia. Flera grekiska filosofer hade funderingar om materiens uppbyggnad. Thales från Miletos (cirka 625-547 f.Kr.) ansåg att allt hade en gemensam ursubstans, nämligen vatten. Anaximenes cirka 570- cirka 526 f.Kr. menade att luft var alltings urämne. Omkring 500 år f.Kr. ansåg den grekiske filosofen Anaxagoras ca 500-428 att materien var oändligt delbar. En silverkula skulle till exempel kunna delas ett oändligt antal gånger. Leukippos, som levde på 400-talet f.Kr., ansåg ca 480 f.Kr. däremot att universum var uppbyggt av två beståndsdelar, dels odelbara atomer och dels tomrum. Han menade att atomer var för små för att synas, att de hade olika geometriska former och var i ständig rörelse. Empedokles cirka 490- cirka 434 f.Kr. lanserade idén om att allt består av jord, luft, eld och vatten. Platon och Aristoteles stödde Empedokles uppfattning. De tidigaste pionjärerna inom kemi, och uppfinnarna av den moderna vetenskapliga metodiken var medeltida arabiska och persiska vetenskapsmän. De introducerade precisa observationer och kontrollerade experiment inom kemin och upptäckte flera kemiska substanser. Jābir ibn Hayyān (d. 815), al-Kindi (d. 873), al-Razi (d. 925), al-Biruni (d. 1048) och Alhazen (d. 1039) var alla mycket inflytelserika muslimska kemister. Jābirs arbeten blev vitt kända i Europa genom latinska översättningar i Spanien på 1300-talet av en anonym alkemist, senare kallad pseudo-Geber, som också skrev några av sina egna böcker under pseudonymen "Geber". Bidraget ifrån indiska alkemister och metallurger under kemins utveckling var också signifikant. Under 1100-talet börjar araberna överflyglas av Västeuropa, som under 1200-talet tog ledningen inom kemins utveckling. Under den här tiden börjar dock alkemin och jakten på guldskapandets hemlighet att ta över fokus inom kemin. Under perioden fanns dock även framstående forskare, som Albertus Magnus, Roger Bacon, Arnoldus från Villanova, Raimundus Lullus, Basilius Valentinus med flera. För vissa utövare var alkemi en intellektuell jakt, som de efter hand allt bättre bemästrade. Paracelsus (1493-1541), till exempel, förkastade 4-element-teorin och med endast en vag förståelse för hans kemikalier och mediciner bildade han en hybrid av alkemi och vetenskap i något som kom att kallas iatrokemi. Bland tidens mer framstående kemister märks Georgius Agricola (1494–1556) som egentligen var metallurg, men genom sina undersökningar av malmer starkt bidrog till kemins utveckling. Även Andreas Libavius (1560–1616), som egentligen var läkare bör framhållas inom kemins område. Genom sina läkemedelsundersökningar upptäckte han en rad nya föreningar. En annan läkare, Jan Baptista van Helmont, som var den förste som upptäckte att luftens volym avtar om en kropp förbrinner däri, även om han inte förstod orsaken. Han lyckades även skilja olika typer av gaser från varandra. Han kunde även avfärda alkemin genom att konstatera att ingen metall kunde avskiljas från en lösning, om den inte tidigare funnits löst i den. Johann Rudolph Glauber (1604–1688), var en av de första betydande kemister som inte även var läkare, och relativt fri från samtidens förutfattade meningar. Med Glauber började kemin delvis ändra karaktär, och systematisk analys av tidigare studier fick en större betydelse inom ämnet. Det influerades filosofer såsom Sir Francis Bacon (1561-1626) och René Descartes (1596-1650), vilka krävde större noggrannhet inom matematiken och att opartiskhet skulle gälla vid vetenskapliga observationer, som ledde till en vetenskaplig revolution. Inom kemin började detta med Robert Boyle (1627-1691) som upptäckte en ekvation känd som Boyles lag, vilken behandlar gasfasens karaktär. Sedan länge kände man till att ämnen genom förbränning undergick en grundlig förändring. Man kände även till att exempelvis rost väger mer än det oförbrända järnet. Trots det var man övertygad om att vid förbränningen något försvann från ämnet, snarare än att något upptogs. Den som egentligen skapade en teori runt detta var Georg Ernst Stahl, som lade fram teorin om att alla brännbara ämnen innehöll ett ämne, flogiston, som vid förbränningen gick bort, en teori som blev mycket populär vid mitten av 1700-talet. Då Henry Cavendish (1731–1810) upptäckte vätgasen, och visade sig ha flera av de egenskaper man tidigare tillskrivit flogiston, bland annat att förvandla "metallkalker" (oxider) till metall, trodde han sig till en börja ha upptäckt detta ämne. Cavendishs upptäckt kom att leda till ett ökat intresse för gaser, och Joseph Priestleys upptäckt av flera tidigare okända gaser. Sedan man fått bättre kännedom om gaserna och de kvantitativa förhållandena vid förbränningen blev flogistonteorin ohållbar. Antoine Lavoisier (1743-1794) var den som genom utvecklade lagen om massans bevarande, uppställd år 1773, kunde dra upp riktlinjerna för den nya kemin och förklara förbränningen som en kemisk reaktion med syre. Ett annat viktigt namn inom kemins utveckling var Claude Louis Berthollet, som spelade in viktig roll i utforskandet av kemiska ämnens affinitet och uppställde de första allmänna teoremet för detta. Även Martin Heinrich Klaproth, som var den förste som i Tyskland antog Lavoisiers system, och Louis Nicolas Vauquelin, som utforskade mineralernas sammansättning och gjorde den känd. Även Jeremias Benjamin Richter bör nämnas, då han var den första att studera vikten hos olika grundämnen och upptäckte en systematik hos dessa, något som kom att John Dalton 1803 lade fram sin atomteori. Sedan förståelsen av grundämnena och deras reaktioner blivit kända kom de fortsatta upptäckterna snabbt. Joseph Louis Gay-Lussac som var verksam som både fysiker och kemist, gjorde sig känd genom sina undersökningar över gasernas natur och egenskaper. Humphry Davy blev känd genom att med elektricitet lyckas sönderdela kemiska föreningar, och framställde 1807 alkalimetallerna kalium och natrium. Davy kunde även visa att saltsyra inte innehöll syre och Lavoisiers antagande att alla syror innehöll syre måste överges. Louis Jacques Thénard utarbetade tillsammans med Gay-Lussac en metod att analysera organiska föreningar genom förbränning med syrerika ämnen och uppsamling av förbränningsprodukterna, kolsyra och vatten. Härigenom gavs möjligheten att exakt undersöka organiska föreningar och den organiska kemin uppstod som en systervetenskap till den oorganiska kemin. Jöns Jacob Berzelius spelade en viktig roll genom att ge det experimentella underlaget till Daltons atomteori och under användning av Gay-Lussacs volymlag och den av Eilhard Mitscherlich upptäckta isomorfin ge en exakt bestämning av grundämnenans atomvikter. Han utvecklade även laboratoriemetodiken och blev betydelsefull genom sin lärobok i kemi. Michael Faraday blev betydelsefull särskilt inom elektrokemin. Han upptäckte även att kroppar av lika kemisk sammansättning i fysiskt avseende vilket tillsammans med Mitscherlichs upptäckt att olika former av kristallisering kan ge olika egenskaper, vilket blev betydelsefullt för framväxten av den fysikaliska kemin. Den organiska kemin var trots alla framsteg länge ett okänt område, och många trodde ännu att en särskild livskraft krävdes för bildandet av dessa ämnen. Förste sedan Friedrich Wöhler 1828 lyckats framställa ett urinämne av oorganisk material, kom bevis att de organiska ämnena var underkastade samma lagar som de oorganiska. Justus von Liebig är en av de som har varit viktigaste för kemins utveckling, och var i samarbete med Wöhler avgörande för förståelsen av de kemiska ämnenas betydelse jordens bördighet, och utvecklingen av konstgödning. Han sysslade även med växternas användning för djurens näring, studerade köttets beståndsdelar och bidrog till storskalig framställning av "Liebigs köttextrakt". Tillsammans med Wöhler studerade han även organiska syror och gjorde epokgörande undersökningar av urinsyrans natur. Ett annat viktigt namn var Michel-Eugène Chevreul, som genom att studera fettarterna kunde utreda det kemiska förloppet vid tvålkokningen och genom sina undersökningar av stearinet ge impulsen till dess användning vid ljustillverkning. Jean-Baptiste Dumas bidrog till jordbrukskemins utveckling i Frankrike och var betydelsefull genom sina arbeten om molekylernas lägen i organiska kroppar. August Wilhelm von Hofmann bidrog genom sina undersökningar av anilinfärgerna till att kemisterna inte bara intresserade sig för ämnenas egenskaper och atomvikt utan även efter deras inre struktur. Adolf von Baeyer fortsatte von Liebigs arbete och lyckades skapa syntetiskt framställd indigo. August Kekulé blev betydelsefull inom den organiska kemi genom sin formulering av dek Kekuléska benzolformeln. Upptäckterna av de kemiska grundämnena har en lång historia som sträcker sig från den tidiga alkemin, med kulmen vid introduktionen av det periodiska systemet av Dmitrij Mendelejev (1834-1907). Grundläggande koncept Flera koncept är essentiella inom kemi, dessa är bland annat: Atom En atom är den basala enheten inom kemi, förutom fria protoner, neutroner, samt elektroner. Den består av en positivt laddad kärna (atomkärnan), vilken oftast innehåller protoner och neutroner, samt ett antal elektroner som tillsammans balanserar atomens laddning. Atomen är den minsta entitet som har påvisats påverka grundämnens kemiska egenskaper, såsom elektronegativitet, löslighet, föredraget/föredragna oxidationsstadium, elektronkonfiguration och föredragna typer av kemiska bindningar (såsom metallbindningar, jonbindningar och kovalenta bindningar). Atomkärnan En atoms kärna och dess antal protoner är vad som ger den sin identitet som grundämne. Litium har tre protoner, syre har åtta, och kisel har fjorton etc. Antalet neutroner i kärnan bestämmer vilken isotop av ett grundämne atomen är. Det finns både stabila och radioaktiva isotoper av de flesta grundämnen. Till exempel har kol en instabil isotop som har fjorton neutroner och kallas kol-14. Den enklaste atomen väteatomens första isotop saknar dock helt neutroner. Om en atomkärna är isolerad och saknar helt elektronskal så är den en fullständigt positivt laddad katjon. Om antalet elektroner överstiger antalet protoner i kärnan, så blir hela atomen en negativt laddad anjon. Fältet inom kemin där atomkärnan specifikt står i centrum kallas för kärnkemi. Proton En proton är en baryon (ibland också kallad för en elementarpartikel), vars antal i atomkärnan bestämmer atomens identitet. Den består av två uppkvarkar och en nerkvark, som endast kan existera inom varandras proximitet. Tekniskt sett är en enskild proton en positiv vätejon. Neutron En neutron är likt protoner en baryon (ibland också kallad för en elementarpartikel), fast omvänt uppbyggd av två nedkvarkar och en uppkvark. Den saknar dessutom helt elektrisk laddning. Antalet neutroner i atomkärnan relativt till antalet protoner bestämmer vilken isotop av ett grundämne atomen är. Neutroner har inte någon större påverkan på kemiska reaktioner då de ej attraherar eller attraheras av elektriska laddningar, men kan ändå hos lättare grundämnen göra att reaktionsmekanismer sker långsammare och därmed ge nya kemiska egenskaper. Som exempel på detta så finns det en mindre skillnad på kemiska egenskaper mellan en vanlig vattenmolekyl och en molekyl av tungt vatten. Olika isotoper kan också kräva mer eller mindre energi för att byta aggregationstillstånd. Till exempel kan kokpunkter hos flytande ämnen variera. Elektron En elektron är en elementarpartikel och består ej av kvarkar. Den har en lika stor laddning som protoner men är negativ, och har ungefär 2'000 gånger mindre massa än protoner och neutroner. Således är det främst atomkärnan som utgör atomens massa men främst elektroner som utgör atomens volym. Det är elektroner i en atoms yttersta elektronskal, så kallade valenselektroner, som ansvarar för de allra flesta kemiska reaktioner. Detta sker genom att elektroner ges, tas eller delas av olika atomkärnor. Orbitaler Elektroner som tillhör en atom existerar i ett tillstånd som kan liknas vid ett "moln" av sannolikhet. Enligt Werner Heisenbergs osäkerhetsprincip så kan inte både en elektrons hastighet och lokalitet vara bestämd i rumtiden vid samma tidpunkt. Dessa tillstånd hos atomers elektroner kallas för orbitaler. I det periodiska systemet så delas orbitaler in i fyra block; s-blocket, p-blocket, d-blocket och f-blocket. Grundämne Ett grundämne är ett kemiskt ämne som består av endast en typ av atomer. Olika grundämnen karaktäriseras av antalet protoner i grundämnets atomkärna. Detta antal benämns som grundämnets atomnummer. Exempelvis tillhör samtliga atomer med 6 protoner i sin atomkärna grundämnet kol, och alla atomer med 92 protoner i sin atomkärna grundämnet uran. Baserat på antalet protoner finns det 92 stycken naturliga grundämnen. Ytterligare 18 har blivit erkända av IUPAC som endast artificiellt existerande. Även om samtliga atomkärnor av ett grundämne har samma antal protoner kan antalet neutroner skilja sig ifrån antalet protoner. Denna typ av atomer benämns isotoper, och det kan finnas flera olika isotoper av samma grundämne. En ofta använd sammanställning av de kemiska grundämnena är det periodiska systemet, som grupperar grundämnena efter atomnummer. Det periodiska systemet är också uppdelat i grupper (lodräta kolumner) och i perioder (vågräta kolumner). Grupperna består i regel av kemiska grundämnen med liknande kemiska egenskaper och benämns med olika triviala namn såsom alkalimetaller, alkaliska jordmetaller, halogener och ädelgaser. Tack vare särskilda trender i kemiska egenskaper följer indelningen delvis egenskaper såsom atomradie, elektronegativitet, med flera. Kemisk förening En kemisk förening är ett kemiskt ämne sammansatt av olika grundämnen, vilka bestämmer substansens kemiska struktur och sammansättning. Struktur och sammansättning bestämmer i sin tur ämnets kemiska egenskaper. Exempelvis är vatten en kemisk förening som består av väte och syre i kvoten 2 till 1, med syreatomen lokaliserad mellan de två väteatomerna i en vinkel på 104,5°. Kemisk substans En kemisk substans är en typ av materia med en bestämd kemisk sammansättning och bestämda kemiska egenskaper. Strikt sett är inte blandningar av grundämnen eller kemiska föreningar kemiska substanser, utan kemikalier. De flesta substanser vi stöter på i vardagen är någon form av blandning: luft, legeringar, biomassa, etcetera. Kemiska substansers nomenklatur är en kritisk del av det kemiska språket. Historiskt namngavs kemiska substanser efter dess upptäckare, något som ledde till både viss förvirring och svårighet. Nuförtiden tillämpas ett väldefinierat namngivningssystem reglerat av International Union of Pure and Applied Chemistry (IUPAC) som ger möjlighet att med namn identifiera specifika föreningar. Dessutom har Chemical Abstracts Service utvecklat en metod för att ge index åt kemiska substanser, ett index som kallas CAS-nummer. Molekyl En molekyl består vanligtvis av atomer ihopbundna med kovalenta bindningar på ett sådant sätt att strukturen är elektriskt neutral, till skillnad ifrån joner, och så att alla valenselektroner är associerade med andra elektroner i antingen bindningar eller i fria elektronpar. Geometrin hos en molekyl är ofta av vikt, och benämns som dess molekylära geometri. Geometrin hos molekyler med endast ett fåtal atomer kan ofta vara triviala, men strukturen hos molekyler med många atomer kan vara helt avgörande för dess kemiska natur. Mol En mol är den mängd kemisk substans som innehåller lika många elementära enheter (atomer, molekyler eller joner) som det finns i 0,012 kilogram (eller 12 gram) kol-12, där kol-12-atomerna är obundna, ej involverade i reaktion och befinner sig i dess lägsta energistadium. Detta antal är känt som Avogadros konstant och är empiriskt bestämt. Värdet är approximativt 6,02214179 mol−1. Ett sätt att försöka förstå betydelsen av termen mol är att jämföra det med termer såsom dussin. På samma sätt som att ett dussin är lika med 12 är ett mol lika med 6,02214179. Termen mol underlättar behandlande av de annars mycket stora talmängderna som uppkommer när man talar om antalet molekyler. Antalet mol substans i en liter lösning benämns som dess molaritet. Molaritet är grundenheten i vilken man anger koncentrationen av en lösning. Joner och salter En jon är en laddad partikel, en atom eller molekyl, som har förlorat eller upptagit en eller fler elektroner. Positivt laddade katjoner (exempelvis natrium-katjon, Na+) och negativt laddade anjoner (exempelvis klorid Cl-) kan bilda kristallstrukturer av neutrala salter (exempelvis natriumklorid NaCl). Joner i gasfas kallas ofta för plasma. Syror och baser En substans kan ofta klassificeras som en syra eller som en bas. Denna urskiljning gör oftast på basis av en särskild typ av reaktion, nämligen utbytet av protoner mellan kemiska substanser. Den amerikanske kemisten Gilbert Newton Lewis utvecklade denna definition och lät den omfatta även reaktioner som inte äger rum i en vattenlösning. Definitionen Lewis arbetade fram lade fokus på det laddningsutbyte som äger rum i reaktionen. Det finns flera andra sätt efter vilka substanser kan bli klassificerade som syror eller baser, något som blir uppenbart i konceptets historia. Fas Utöver de specifika kemiska egenskaper som används för att särskilja olika kemiska ämnen kan de dessa också existera i olika faser. Oftast påverkas inte särskiljningen av ämnen av dessa bulkegenskaper, men det finns ovanliga faser som är inkompatibla med vissa kemiska egenskaper. Fas är ett specifikare begrepp än aggregationstillstånd; materia i samma aggregationstillstånd kan vara uppdelat på flera olika faser, men materia i olika aggregationstillstånd bildar alltid olika faser. Vilken fas ett ämne befinner sig i beror på omgivningens temperatur och tryck, något som kan beskrivas i ett fasdiagram. Normalt är endast en av faserna termodynamiskt stabil, men vid en fasgräns (en linje i fasdiagrammet) är två former stabila. Där tre fasgränser möts har ämnet en trippelpunkt, och alla tre faserna befinner sig i jämvikt. Enligt Gibbs fasregel kan inte fler än tre fasgränser mötas i samma punkt. Ibland kan distinktionen mellan faserna vara kontinuerlig, istället för att ha en precis avgränsning, och i så fall anses materien vara i superkritiskt tillstånd. De vanliga exemplen på faser brukar vara fast fas, vätskefas och gas. Många föreningar har möjlighet att uppnå flera fasta faser. Exempelvis kan järn vara i tre fasta faser (alfa, gamma och delta) som varierar beroende på temperatur och tryck. Mindre kända faser inkluderar bland annat plasma, Bose–Einstein-kondensat och fermioniskt kondensat, samt de magnetiska materialens faser paramagnetism och ferromagnetism. Redox Redox är ett koncept som bygger på att kemiska föreningars atomer kan förlora eller få elektroner. Föreningar som kan oxidera andra föreningar sägs vara oxidativa och kallas gemensamt oxidationsmedel eller elektronacceptorer. Ett oxidativt ämne avlägsnar elektroner ifrån ett annat ämne. På samma vis kallas ämnen med möjlighet att föra över elektroner till ett annat ämne för reduktionsmedel eller elektrondonatorer. Ett reduktionsmedel överför elektroner till ett annat ämne, och oxideras själv således. Oxidation och reduktion refererar egentligen korrektare till en ändring i oxidationstal; en egentlig överföring av elektroner kanske inte inträffar. Således definieras oxidation bättre som en ökning i oxidationstal, och reduktion som en minskning i oxidationstal. Kemisk bindning En kemisk bindning är en attraktion mellan atomer eller molekyler som står för bildandet av kemiska föreningar, vilka består av två eller fler associerade atomer. En kemisk bindning är attraktionen som uppstår på grund av elektromagnetiska krafter mellan motsatta laddningar, antingen mellan elektroner och cellkärna, eller som ett resultat av dipol-attraktion. Styrkan hos kemiska bindningar varierar mycket; det finns "starka bindningar" så som kovalent bindning eller jonbindning och "svaga bindningar" såsom dipol-dipolbindning, van der Waals-bindning eller vätebindning. I många enkla föreningar räcker ofta teorier såsom VSEPR-teorin och konceptet oxidationstal för att förklara de kemiska strukturerna och dess sammansättning. På liknande sätt kan teorier från klassisk fysik användas för att beskriva många joners struktur. Mer komplicerade föreningar, såsom metallkomplex, kräver dock generellt att molekylär orbital-teori tillämpas. Kemisk reaktion En kemisk reaktion är en process som leder till omvandlingen av ett kemiskt ämne till ett annat. Kemiska reaktioner kan antingen vara spontana och inte behöva någon tillsats av energi, eller icke-spontana, som då inträffar endast efter tillsats av någon typ av energi, exempelvis värme, ljus eller elektricitet. Kemiska reaktioner inkluderar dels omvandlingar som strikt involverar omfördelning av elektroner i bildande och brytande av kemiska bindningar, men inkluderar även omvandlande av elementarpartiklar såväl som kärnreaktioner. Några vanliga typer av kemiska reaktioner, som alla endast involverar bildande och brytande av kemiska bindningar, inkluderar oxidation, reduktion, dissociation, syra-basreaktion och omlagring. En kemisk reaktion kan illustreras med en reaktionsformel. I en kemisk reaktion som inte involverar en kärnreaktion är antalet atomer på båda sidor i ekvationen lika, för kärnreaktioner är detta dock endast sant för kärnpartiklarna protoner och neutroner. De kemiska ämnena som initialt reagerar i en kemisk reaktion kallas reaktanter. Den sekvens av steg i vilken en omorganisation av de kemiska bindningarna kan äga rum under en kemisk reaktion benämns som reaktionens reaktionsmekanism. En kemisk reaktion kan visualiseras som att ske i ett antal steg, vilka alla kan ske med olika hastighet. Många intermediat med varierande stabilitet kan då studeras under en reaktions gång. Flera forskare idag specialiserar sig på att undersöka och föreslå mekanismer för olika kemiska reaktioner. Kärnreaktion Det finns en annan typ av reaktion som involverar atomer som kallas för kärnreaktion där reaktionen sker i atomkärnan istället för mellan atomers valenselektroner. Till skillnad från en vanlig kemisk reaktion så är dessa fenomen begränsade till enskilda atomer, även om dem kan indirekt påverka kemiska substanser. Dessutom kan dessa reaktioner påverka atomkärnans massa olikt andra kemiska reaktioner som involverar utbytet av elektroner. Det finns ett helt fält av kemi som är tillägnat till dessa reaktioner vid namn kärnkemi. Jämvikt Kemisk jämvikt uppkommer när fler än en möjlig kemisk förening är möjlig. Exempel på detta är en blandning av flera olika kemiska föreningar som kan reagera med varandra, eller när en förening kan befinna sig i fler än en typ av fas. Ett system med kemiska föreningar som befinner sig vid jämvikt, trots oförändrade koncentrationer av de olika ämnena, är oftast inte statiskt; de kemiska föreningarnas molekyler fortsätter att reagera med varandra trots jämvikten, och ger på så vis upphov till en dynamisk jämvikt. Således beskriver konceptet kemisk jämvikt fallet då parametrar såsom de kemiska koncentrationerna hålls konstanta över tid, men som trots detta oftast är dynamisk. Energi Inom kemi är energi en egenskap hos kemiska ämnen som uppkommer till följd av dess atom- eller molekylstruktur eller sammanlagda struktur. Eftersom en kemisk omvandling alltid associeras med en förändring i en eller flera av dessa strukturer, så kommer en omvandling alltid innebära en ökning eller minskning av energin hos de kemiska ämnen som är involverade. Viss energi kan växlas med omgivningen i form av värme eller ljus, vilket gör att reaktanternas totala energi både kan ha ökat eller minskat. En reaktion sägs vara exoterm om den totala energin hos reaktanterna minskar, alltså avger energi till omgivningen. Tvärtom sägs en reaktion vara endoterm om upptag ifrån omgivningen sker. En kemisk reaktion är aldrig möjlig om inte reaktanterna överstiger en energibarriär som benämns som aktiveringsenergin. Hastigheten av en kemisk reaktion vid en given temperatur förhåller sig till aktiveringsenergin, E, enligt Boltzmanns ekvation - alltså sannolikheten att molekyler har en högre eller samma energi som E vid en given temperatur T. Detta exponentiella förhållande mellan reaktionshastighet och temperatur är känt som Arrhenius ekvation. Aktiveringsenergin som krävs för en kemisk reaktion kan tillföras som ljus, elektricitet, mekanisk kraft eller i form av ultraljud. Ett relaterat koncept är fri energi, vilket också tar entropi i beräkning. Fri energi är inom kemisk termodynamik mycket användbart för att förutsäga huruvida en reaktion kommer genomföras och för att fastställa en reaktions jämviktspunkt. En reaktion är möjlig endast om den totala förändringen i Gibbs fria energi är negativ, ; om den är lika med noll sägs reaktionen vara i jämvikt. Det finns endast ett begränsat antal energinivåer för elektroner, atomer och molekyler. Dessa bestäms av kvantmekanikens lagar, vilka kräver kvantisering av energi. Vilken fas ett kemiskt ämne befinner sig i bestäms alltid av dess egen och omgivningens energi. När de intramolekylära krafterna inom ett ämne är tillräckligt starka för att omgivningens energi inte ska överstiga dem, befinner sig ämnet i en mer ordnad fas som vätska eller fast ämne såsom med exempelvis vatten (H2O), som är en vätska vid rumstemperatur då dess molekyler interagerar med vätebindningar. Detta till skillnad ifrån svavelväte (H2S), som är en gas vid rumstemperatur och standardtryck då dess molekyler interagerar med svagare dipol-dipolbindningar. Att det finns karaktäristiska energinivåer för olika kemiska ämnen är användbart för analyser genom att undersöka spektrallinjer. Olika typer av spektra används ofta med tekniker inom kemisk spektroskopi, exempelvis IR, NMR och ESR. Spektroskopi används också för att identifiera sammansättningen av avlägsna objekt, såsom stjärnor och galaxer, genom att analysera dess strålningsspektra. Termen kemisk energi används ofta för att indikera potentialen hos ett kemiskt ämne att omvandlas genom en kemisk reaktion, eller potentialen att omvandla andra ämnen. Kemins grenar Kemi delas ofta in i flera underdiscipliner. Det finns förutom detta också flera områden som går tvärs över disciplinerna, och områden som är mer specialiserade. Analytisk kemi är en gren inom kemin som inriktar sig på undersökning av prover för att deras beståndsdelar och kemiska struktur. Analytisk kemi använder flera standardiserade experimentella metoder. Dessa metoder kan användas inom alla kemiska discipliner, förutom de rent teoretiska. Biokemi är den del av kemin som studerar kemiska föreningar, kemiska reaktioner och kemiska processer som äger rum inom levande organismer. Biokemi och organisk kemi är mycket närbesläktade, likt läkemedelskemi och neurokemi. Biokemi är också nära associerat med molekylärbiologi och genetik. Oorganisk kemi studerar egenskaperna och reaktionerna hos oorganiska föreningar. Distinktionen mellan organisk och oorganisk kemi är inte absolut, och de överlappar varandra, exempelvis inom metallorganisk kemi. Materialkemi är ett ämnesområde som behandlar olika typer av material och deras tekniska egenskaper. Primära forskningsområden inkluderar fasta fasers (fast form, flytande form och polymerer) kemi och övergångarna mellan olika faser. Neurokemi undersöker neuromolekyler, inklusive signalsubstanser, peptider, protein, sockerarter och nukleinsyror, deras interaktioner samt dess roll i bildandet, upprätthållandet och modifierandet av nervsystemet. Kärnkemi är ett fält i kemin som studerar bland annat radioaktivitet, processer i atomkärnan och atomkärnans egenskaper. Transmutation är en stor del av kärnkemin, och isotoptabellen är resultat av, samt viktigt verktyg för, kärnkemin. Organisk kemi studerar organiska molekylers strukturer, egenskaper, sammansättning, samt deras mekanismer och reaktioner. En organisk substans definieras som en förening som innehåller kolatomer. Fysikalisk kemi är ett fält som studerar de fysiska och fundamentala grunderna i kemiska system och processer, i synnerhet energin och dynamiken hos dessa. Viktiga områden inkluderar kemisk termodynamik, kinetik, elektrokemi, statistisk mekanik, spektroskopi och astrokemi. Fysikalisk kemi överlappar i hög grad molekylfysiken. Fältet associeras ofta med kvantkemi och teoretisk kemi. Fysikalisk kemi inkluderar också kemisk fysik, och det är oundvikligt att man som fysikalisk kemist jobbar emellanåt inom detta fält. Teoretisk kemi använder sig av matematik och fysik för att förklara eller förutsäga kemiska fenomen. Inom området återfinns bland annat kvantkemi och beräkningskemi. Teoretisk kemi överlappar mycket med den kondenserade materiens fysik och molekylärfysik. Andra områden inkluderar atmosfärskemi, elektrokemi, farmakologi, fotokemi, geokemi, grön kemi, hydrogenering, immunohistokemi, jordbrukskemi, kemins historia, kemisk biologi, kemiteknik, läkemedelskemi, matematisk kemi, mekanokemi, miljökemi, molekylärbiologi, nanoteknik, oenologi, petrokemi, termokemi, ytkemi, och många fler. Kemins tillämpning Olika tillämpningar av kemin har förbättrat livskvaliteten och livslängden för ett stort antal människor, men också skapat nya problem som till exempel miljöförstöring. Mat består av kemiska ämnen, många datorskärmar består av flytande kristaller som tillverkats av kemikalier i flera steg och människors tankar och känslor styrs av kemiska signalämnen i hjärnan. Garvare kan betraktas som ett av världens äldsta yrken. Framställningen av metaller som brons och järn var historiskt viktig för att den gjorde det möjligt att tillverka olika redskap. Dricksvattnet från vattenverk förhindrar att människor insjuknar och dör i sjukdomar som till exempel kolera. Reningsverk gör att många slipper simma och fiska i vatten som är förorenat av avloppsvatten. Förr i tiden, när dricksvattnet inte hade den kvalitet som det har i västvärlden idag jäste man öl och vin och använde som måltidsdryck. Haber-Boschmetoden fixerar kväve från luften i industriell skala och används för att tillverka gödningsmedel till jordbruket och förser indirekt en stor del av jordens befolkning med livsmedel. Olika bekämpningsmedel skyddar också grödorna från angrepp av skadedjur och ogräs. Problemet med dessa kemikalier är dock att de när de läcker ut från jordbruket ofta har oönskade konsekvenser i form av övergödning av vatten och toxiska egenskaper när de kommer in i ekosystemen. Polymerteknologin förser oss med till exempel papper, hygienprodukter, konstruktionsmaterial, textilier, lim, lack och målarfärg. Ett problem som uppstår är dock att eftersom många av dessa material inte finns naturligt så kan de vara svåra för naturen att bryta ned. Dessutom kan många additiv läcka ut i naturen och vara giftiga. Läkemedelsindustrin framställer läkemedel som behandlar olika sjukdomar. Antibiotika används för att bota sjukdomar som tidigare var dödliga. Preventivmedel ger människor möjligheten att njuta av sex utan att oroa sig för en eventuell graviditet. Läkemedel som läcker ut i miljön kan dock ge oväntade konsekvenser, därför är det viktigt att alltid lämna in oanvända läkemedel till apoteket för destruktion. Se även Kemist Kemiundervisning Lista över grundämnen Referenser Vidare läsning Populärvetenskap Introducerande studentlitteratur Avancerad student- eller akademisk litteratur Wikipedia:Basartiklar


text: Kraft är inom fysiken en abstraktion för att förklara och beskriva orsaken till förändringar i ett systems rörelser. I sin nutida mening infördes kraftbegreppet av Isaac Newton. Inom den klassiska fysiken förklarar Newtons tre rörelselagar kroppars rörelse under inverkan av krafter och dessa tre lagar kan sägas definiera krafter som verkar på ett system. De tre lagarna är: En kropp som inte påverkas av yttre krafter förblir i sitt tillstånd av vila eller likformig, rätlinjig rörelse Ändringen per tidsenhet av en kropps rörelsemängd är proportionell mot den verkande kraften och ligger i dennas riktning Mot varje kraft svarar en annan lika stor och motsatt riktad kraft, så att de ömsesidigt mellan två kroppar verkande krafterna alltid är lika stora och motsatt riktade Enhet SI-enheten för kraft är newton (N), namngiven efter fysikern Isaac Newton. 1 newton definieras som den kraft som krävs för att accelerera en massa på 1 kg med 1 meter/sekund2. Äldre enheter är kilopond och dyn. I det brittiska systemet används enheten pound-force. Definitioner En kraft är en fysikalisk storhet med storlek och riktning. Krafter som verkar på ett objekt kan sålunda representeras med vektorer och adderas (med vektoralgebra) till en nettokraft. Om nettokraften är skild från noll förändras objektets rörelsevektor, det vill säga dess fart eller rörelseriktning eller bådadera. Enligt Newtons andra lag definieras en kraft genom förändringen av ett systems rörelsemängd över tiden: där anger en förändring av storheten (rörelsemängden, systemets massa multiplicerad med dess hastighet) och där är tiden. Då tidsdifferensen görs allt mindre, erhålls som gränsvärde då går mot noll, den momentana kraft som verkar på systemet: Kraften definieras då som tidsderivatan av rörelsemängden. Inom klassisk dynamik är ofta systemets massa konstant under den tid kraften verkar och då förenklas Newtons andra lag till där är systemets acceleration och är systemets massa. Referenssystem där Newtons andra lag på formen gäller kallas inertialsystem och innebär att referenssystemet självt inte accelererar. Denna idealisering passade in i dåtidens naturfilosofiska tro på ett absolut rum och en absolut tid. Ett absolut inertialsystem finns i egentlig mening inte utan måste väljas. För praktiska ändamål går det i de flesta fall att hitta ett referenssystem som kan tjäna som ett inertialsystem. I vissa fall är referenssystemet jorden en tillräckligt god approximation av ett inertialsystem och för studier av planetsystemet går det att till exempel välja ett referenssystem som fixeras i avlägsna stjärnor och galaxer. Tron på ett absolut rum ledde vetenskapsmännen att söka efter detta i och med fastställandet av ljusets hastighet i Maxwells ekvationer (se etern). Krafternas orsak Enligt modern fysik uppstår krafter genom växelverkan mellan elementarpartiklar. Krafter med makroskopisk räckvidd är gravitationen och elektromagnetismen. Elektromagnetismen ger upphov till många av de krafter som förekommer i vardagliga sammanhang, bland annat normalkraft, friktion och ytspänning. De fyra fundamentala naturkrafterna Gravitation Elektromagnetisk kraft Stark kärnkraft Svag kärnkraft Se vidare Fundamental växelverkan Konservativa krafter Gravitationskraft Coulombkraft Dissipativa krafter Friktion Fiktiva krafter Corioliskraft Centrifugalkraft Krafter och potentialer Om ett system enbart påverkas av konservativa krafter kan dess totala energi skrivas som summan av den potentiella och den kinetiska energin hos systemet. Den potentiella energin kopplas till exempelvis en elektrisk kraft som verkar på en laddning. Den elektriska Coulombkraften mellan två laddade partiklar och på avståndet från varandra skrivs som vilket kan skrivas om till en elektrisk potential, knuten till och orsakad av laddningen : Likaledes kan den gravitationella kraften mellan två massor och på avståndet från varandra skrivas som vilket kan skrivas om till en gravitationell potential knuten till och orsakad av massan : Om en icke-konservativ kraft påverkar systemet behöver en term för dess arbete läggas till den totala energin. Denna kan inte skriva med hjälp av en potential utan enbart på den allmänna formen . Historik Aristoteles ansåg att en kraft (han använde dock inte detta uttryck) behövdes för att hålla en kropp i rörelse. Sålunda går Newtons och Aristoteles syn på rörelse stick i stäv mot varandra. Med Newtons definition krävs en kraft för att förändra en kropps rörelse. En kropp i absolut vakuum och långt från annan materia skulle sålunda bete sig helt olika enligt dessa två förklaringar. Vidare hävdade Aristoteles även att olika tunga föremål faller olika fort. Galileo Galilei utförde experiment för att studera fallande kroppar och tog genom sina studier första steget mot en omvälvning av den förhärskande bilden av hur kroppar påverkas av krafter, bland annat hävdade han att tunga och lätta föremål faller lika fort, något som han enligt en välkänd myt ska ha demonstrerat genom att släppa olika tunga föremål från lutande tornet i Pisa. Den danske astronomen Tycho Brahe utförde noggranna studier på himlakroppar och noterade deras rörelser i tabeller. Under sin tid som hovastronom mötte Brahe den matematiskt begåvade Johannes Kepler. Kepler systematiserade Brahes tabeller och fann att himlakropparna följde vissa mönster. Han härledde ur Brahes tabeller Keplers lagar för himlakropparna. Slutsatsen av Keplers arbeten var att himlakropparna rörde sig i ellipser med solen i ena brännpunkten. Newtons arbete under slutet av 1600-talet förklarade Keplers lagar, varför olika tunga föremål faller lika fort och mycket annat. För första gången gavs en enhetlig teori för kroppars rörelse. Genom Newtons arbete sammanbands den celesta mekaniken med mer närliggande mekanik (lutande plan, fallande kroppar). Newton ledde sålunda en revolution genom att hävda att samma principer styr experiment utförda på jorden och himlakropparnas rörelser. Under 1700- och 1800-talen utarbetades olika förfiningar av Newtons teorier, bland annat d'Alemberts princip, Lagranges arbeten och Hamiltons formulering av lagen om minimal verkan - Hamiltons princip. Genom dessa senare arbeten gavs mekaniken och kraftbegreppet en konsistent förklaring och kraftfulla metoder för problemlösning och teoribyggande sattes på plats. Viktiga bidrag rörande kraftbegreppet och tillhörande teorier gavs också av bland annat Euler, Bernoullie och Laplace. I och med Maxwells formulering av lagarna för elektromagnetism framkom att ljusets hastighet i vakuum intar en särställning inom fysiken. Under de senare decennierna av 1800-talet arbetades intensivt med att förklara ljusets hastighet inom ramen för den Newtonska mekaniken och Maxwells elektrodynamik. Detta arbete byggde på existensen av idén om det absoluta rummet och den absoluta tiden, såsom postulerats i den newtonska mekaniken. Michelson och Morley genomförde ett berömt experiment (Michelson–Morleys experiment) för att påvisa ljusets hastighet genom etern, dock utan framgång. Slutligen löstes denna fråga av Albert Einstein som postulerade vad ingen annan fysiken vågat - Newton hade fel om det absoluta rummet och den absoluta tiden. Einsteins arbete, som resulterade i den speciella och den allmänna relativitetsteorin, kullkastade Newtons principer och gav en ny förklaring på den celesta mekaniken. Himlakroppar hålls i sina banor kring varandra på grund av en materiaansamlings krökning av den så kallade rumtiden. Decennierna efter Einsteins arbete utvecklades kvantmekaniken som förklarade den diskrepans mellan teori och experiment vad gäller mycket små fysikaliska system (svartkroppsstrålning, atomära spektra, mm). Enligt denna teori förklaras kraftbegreppet som ett utbyte av kraftförmedlande partiklar, till exempel fotonen för elektromagnetiska krafter. Idag råder ett febrilt arbete för att söka hitta en teori som förklarar diskrepansen mellan kvantmekanik och den allmänna relativitetsteorin. Se till exempel loopkvantgravitation och strängteori. Relaterade storheter Kraft används för att direkt härleda energi. Energi omsätts om kraften får verka under en viss sträcka (fysikaliskt arbete), energimängden blir då proportionell mot kraften och sträckan. I dagligt tal förekommer uttryck som "elektrisk kraft" och det är vanligtvis ett felaktigt uttryck. Man brukar mena elektrisk effekt eller möjligen elektrisk energi. Våra tankar förleds också av den vardagliga erfarenheten av handkraft; vi blir trötta av att hålla ett tungt föremål. Vi överför ingen energi till det föremål vi håller stilla, men våra kroppsfunktioner omsätter ändå mer energi än vanligt, som avgår som spillvärme. Referenser Externa länkar Wikipedia:Basartiklar Naturfilosofi


text: Denna artikel handlar om kampsport ur ett idrotts- och träningsperspektiv. Se även stridskonst. Kampsport är samlingsnamn för sporter, idrotter eller praktiker som innehåller eller förbereder för någon form av närstrid. Exempel på populära kampsporter är boxning, MMA, brottning, taekwondo, Taido och fäktning. Kampsport Gemensamt för kampsporter är att de är kontrollerade i utövandet och relaterar till någon typ av våld och/eller aggression. Det finns regler och förbud, krav på skyddsutrustning och ofta bedömning i form av ett poängsystem. En boxare får till exempel inte sparkas eller ta av sig sina handskar. En brottare får inte bitas eller använda motståndarens kläder till sin fördel. Reglerna är främst till för att undvika och minimera personskador och men också för att skilja olika kampsporter åt. Se även Lista över kampsporter Referenser Kampsporter


text: Karate (空手, kara 'tom', te 'hand') är en kampsport som räknas till den japanska budon. Karaten kommer ursprungligen från ön Okinawa söder om Japan. Kung-fu, förd till ön av kineser, finns i karatens rötter, eventuellt kombinerad med andra, redan existerande inhemska kampkonster. Från början skrevs också karate med ett annat kanji för "kara". Detta kanjitecken betydde "Kina" och karate stod alltså från början för "Kina-hand". När karaten fördes till de japanska huvudöarna under 1900-talets första årtionden, ändrades detta kanji till ett kanji som betyder "tom". De flesta räknar Funakoshi Gichins uppvisning i Tokyo 1922 som startskottet i japansk karate. Andra väljer att se Itosu Ankō som karatens fader, eftersom Funakoshi, Motobu Chōki, Mabuni Kenwa och många andra framstående karateutövare, som bildade egna skolor, var hans elever eller elevers elever. I augusti 2016 beslutade Internationella olympiska kommittén (IOK) att karate tillsammans med fyra andra sporter blev de nya sporterna i det olympiska programmet till olympiska sommarspelen 2020 i Tokyo. Grundstilar Inom karaten fanns fyra grundstilar med skilda principer, tekniker och filosofi. Tre av dessa har överlevt: Naha-te Shuri-te Tomari-te där te, som betyder hand, är vad "karate" tidigast är känt som på Okinawa. Naha, Shuri och Tomari är alla orter på Okinawas huvudö, Naha är ögruppens huvudstad. Naha-te Naha-stilens karate, Naha-te, kännetecknas av kraftiga korta cirkulära rörelser, "vridfixerade" ställningar där kampen utförs på mycket nära håll. Korrekt utförd andning är en stor del av Naha-te. Bland stilarna som tillhör Naha-te är Gojū-ryū den mest framträdande. Shuri-te Shuri-stilens karate, Shuri-te, kännetecknas av vad karate är känt som för de flesta; långa, yvigare, kraftfulla, raka tekniker som utförs med djupa ställningar. Bland stilarna som tillhör Shuri-te är Shōtōkan-ryū den mest framträdande. Tomari-te Tomari-te är lite av en blandning mellan både Shuri-te och Naha-te. Bland stilarna som tillhör Tomari-te är Matsubayashi-ryū den mest renodlade Tomari-stilen. Skolor Budō Det finns många olika stilar med olika tolkning och fokusering på olika delar av karaten. Det som skiljer sig åt mellan stilarna är främst vilka tekniker som tränas mest, samt hur slag, blockeringar och rörelsemönster utförs. I mitten av 1930-talet var sex skolor antagna in i Dai Nippon Butoku Kai och därmed erkända som Gendai Budō (modern Budo): Shitō-ryū med grundaren Kenwa Mabuni Wadō-ryū med grundaren Hironori Ootsuka Shōtōkan-ryū med grundaren Gichin Funakoshi Gōjū-ryū med grundaren Chōjun Miyagi Shindo Jinen/Shizen Ryu med grundaren Yasuhiro Konishi Kushin Ryu med grundaren Kiyotada Sannosuke Ueshima, 1893-1987 De fyra första erkänns av World Karate Federation som karateskolor i sin katalista, medan World Union of Karate-do Federations (WUKF) erkänner ytterligare fyra karateskolor i sin katalista: Shōtōkan-ryū, Shitō-ryū, Gōjū-ryū, Wadō-ryū, Shōrin-ryū, Uechi-ryū, Kyokushinkai, Budōkan. Övriga Många stilar är knutna till eller kraftigt influerade av en eller flera av dessa skolor. Ytterligare andra har ursprung direkt från någon av grundstilarna. Några kända är: Ryuei Ryu Gensei Ryu Shōrinji Ryu Ashihara karate Kan Zen Ryu Tsu Shin Gen Shūkōkai Kuniba-kai Yuishinryu Träning Karateträning sker i form av kihon (grundtekniker, waza och kombinationer av dessa), kata (rörelsemönster) eller kumite (fight, sparring). Kihon Grundtekniker nöts in genom ett antal träningmoment, där först och främst ställningar (i karatetermer dachi waza) och kroppsförflyttninar (tai sabaki) är viktiga för god balans. Dessa kombineras sedan med blockeringar (uke waza), slag (tsuki eller zuki waza) och sparkar (geri eller keri waza) samt grepp/lås (kansetsu waza) och kast (nage waza). I vissa stilar tränar man också med vapen under benämningen kobudo. Kata Huvudartikel: Kata (karate) I dagens karate tränas kata tillhörande alla tre grundstilar i nästan alla karateskolor på grund av tävlingar och därför är det svårt att träna enbart Shuri-te, Naha-te eller Tomari-te som tävlingsutövare. Om man istället väljer att definiera de tre grundstilarna efter karate kata, så symboliserar Kusanku och Itosu no Passai (även kallad Passai Sho inom Shorin ryu) Shuri-te bra. Naha-te symboliseras bra av Suparinpei från Gōjū-ryū. Tomari-te symboliseras väl av Tomari Chinto från Matsubayashi-ryū eller Anan från Ryuei-ryū. Dessa kata återfinns i nästan alla stilar med liknande utförande, men ursprunget och huvudidén är den samma. Siffer- och annan magi bland kata Talet 108 har mytologisk betydelse i indisk religion. Talet förekommer av detta skäl flitigt som symbol i karatesammanhang, särskilt med Gojū-ryū. Den ultimata Gojū-ryū katan, Suparinpei, är en icke standard-kinesisk läsning för 108. Fraktioner av 108 som 54, 36 och 18 förekommer också i japansk läsning i namn på olika kata. För övrigt finns buddhistiska symboler i själva termen karate. Kanjitecknet kara kan även läsas ku, som hänger ihop med sunya, samt positionen som intas i början av en kata liknar handens position i zazen. Vidare finns hövligheten, när man går in i och ut ur en dōjō och möter sensei, vilket även är sed i Buddhisttempel och Zen-dōjō. Grader I nästan alla karatestilar finns olika grader, som ska visa hur långt man har kommit på vägen (dō på japanska), därav kommer ett ofta använt uttryck, karate-dō. Det finns många olika system med skiftande antal grader men generellt är de uppdelade i kyū- och dangrader, där kyū-grader (级 jí på kinesiska) är alla grader före det svarta bältet. Man talar exempelvis om sankyū, nikyū, ichikyū som på svenska blir tredje graden, andra graden respektive första graden. Därefter kommer dan-graderna (svartbältesgrader, 段位, duànwèi på kinesiska) som benämns på ett liknande sätt med shodan, nidan, sandan osv, som på svenska betyder första nivån, andra nivån respektive tredje nivån. Översättningen är inte enkel men dan (段位) är titlar som först gavs inom det klassiska kinesiska spelet Wéiqí (även känt som Go), men som sedan även började användas inom jūdōn och sedermera karaten. Gradering Som tecken på sin färdighet har nybörjaren olikfärgade bälten, vilka erövras vid särskilda examineringstillfällen och godkännes av högre rankad domare. Färgen utvisar den hierarkiska turordningen och vem som ska tituleras senpai. Ett vitt bälte (10:e kyū eller kyū-gai) bärs av novisen, som därefter stegvis kan avancera till brunt bälte (1:a kyū), innan denne kan nå sitt svarta bälte. Varianter och avvikelser förekommer hos flera karatesammanslutningar, till exempel avsaknad av rött, lila istället för orange, 9:e, 8:e och 7:e kyū gula bälten och 6:e, 5:e och 4:e kyū gröna bälten, där de två högre graderna i varje grupp kan markeras med streck i den högre gruppens färg. Detta gäller då även den bruna gruppen som kan få svarta streck. Etymologi Tidigare skrevs karate med tecken som på kinesiska utläses "Tang Shou" (唐手), vilket betyder "Tangdynastins hand", alltså i förlängning "kinesisk hand", eftersom Tangdynastin på den tiden ansågs som Kina. Detta reflekterar karatens arv från och dess påverkan av kinesiska kampstilar. Under tidigt 1900-tal, när karaten fördes från Okinawa till de japanska huvudöarna, "japaniserades" tecknen till att betyda "tom hand", då det ansågs bättre, finare och mer nationalistiskt (det var krigstider) att skriva "karate" med en japansk mening. Tom hand ska dock inte misstolkas som tom som i vapenlös. Som tidigare nämnt är vapenträning vanligt i flera stilar, bland andra de som även idag har stark anknytning till Okinawas Ryukyu kobujutsu. Detta är dock mer sällsynt i ren karate utan starka band till de japanska huvudöarnas kobudō. Karate i väst Karaten kom till Europa på 1960-talet. Under en period på 1980-talet blev karaten förknippad med det så kallade videovåldet och i media blev namnet karate närmast en synonym för asiatiska kampsporter. Dagens karate, liksom övrig budo, fokuserar gärna på den personliga och psykiska delen av karaten; man pratar till exempel om karate som stresshantering. Kända karateutövare är bland andra Kase Taiji, som var en av dem som först introducerade Shotokan-Ryu i Europa. Dolph Lundgren, känd från olika filmer, Chuck Norris, känd från bland annat Bruce Lee-filmen "Way of the Dragon", Jean Claude Van Damme, känd från till exempel filmen "Bloodsport", Masutatsu Oyama, känd för att ha slagits mot tjurar och Kiyoshi Yamazaki som tränade Arnold Schwarzenegger i svärdskonst inför Conan-filmerna, Katheryn Winnick, som spelar Lagertha i TV-serien Vikings. I väst associeras sporten på film dock mest med filmtrilogin Karate kid från 1980-talet med Ralph Macchio och Pat Morita i huvudrollerna. Se även Budoterminologi Referenser Noter Externa länkar Svenska Karateförbundet KarateRec.com - Karate Results and Charts WKF (česky, english, français, türkçe) Budo Kampsporter Wikipedia:Basartiklar Japanska ord och uttryck WP:Projekt Japan