text: Björn Lennart Runge, född 21 juni 1961 i Lysekil, är en svensk regissör, manusförfattare, dramatiker och författare. Biografi Björn Runge har arbetat med film sedan han var 20 år, bland annat hos Roy Andersson. Han gick ut Dramatiska Institutets regilinje 1989. Ett litet genombrott kom med den prisbelönta kortfilmen Greger Olsson köper en bil 1990, I långfilmsformat debuterade han 1996 med Harry & Sonja. För Om jag vänder mig om 2003 belönades han med en Guldbagge för bästa regi och manus; på Filmfestivalen i Berlin 2004 fick den även Silverbjörnen och filmpriset Der Blaue Engel för bästa europeiska film. Juldagen 2005 gick långfilmen Mun mot mun upp på biograferna. Den fick genomgående bra kritik och nominerades till Nordiska rådets filmpris 2006. Hösten 2011 hade Runges film Happy End premiär, med manus av Kim Fupz Aakeson. Den bildade en avslutande del i en filmtrilogi kallad Befrielsetrilogin, vilken inleddes med Om jag vänder mig om och fortsatte med Mun mot mun. 2018 hade filmen "The Wife" premiär i New York och fick översvallande recensioner. Glenn Glose som spelade huvudrollen blev senare Oscarsnominerad för bästa kvinnliga huvudroll 2019. 2020 hade filmen "Horizon" premiär på Alma Lövs konstmuseum i Värmland. Filmen är en 48 min lång betraktelse över tillvaron. Björn Runge arbetar även med teater både som dramatiker och regissör. Han regisserade pjäsen Aska av Harold Pinter på Göteborgs Stadsteater 2006. På Stockholms Stadsteater skrev och regisserade Runge pjäsen Uppdraget (2007). För Teater Galeasen har han skrivit pjäsen Dialog-Night Order Book (2007). Den egna pjäsen Night Rider satte Runge upp på Göteborgs Stadsteater 2008. Och samma år hade hans pjäs Mordet på en f.d Komiker premiär på Folkteatern i Göteborg i regi av Sanna Hultman. På Stockholms stadsteater har Runge även satt upp pjäserna: "Gellhorn & Hemingway" (2015). "Jag är en annan nu" (2017, för övrigt en pjäs som även turnerade med Riksteatern och spelades in av SVT våren 2018. Åren 2006-2009 skrev Runge tre essäer för tidskriften Filmkonst, utgiven av Göteborg International Film Festival. Essäerna kom i bokform och bildar trilogin Viljan & Världen. 2013 kom Runges debutroman Det allra enklaste. År 2017, gav Runge ut boken - Stillhetens hav - som innehåller 5 spelade teaterpjäser. Boken publicerades på Atrium Bokförlag. Utmärkelser H.M. Konungens medalj i guld av 8:e storleken (2019) för betydande insatser som regissör och dramatiker. Produktioner Filmografi Långfilmer Steward Gustafssons julafton, (långfilm, ej visad), 1985 Kortfilmer (kortfilm) (kortfilm) Festen, (kortfilm, medregi Lena Koppel), 1984 Skymningsjägare (kortfilm), 1985 Brasiliens röda kaffebär, (kortfilm), 1986 Intill den nya världens kust, (kortfilm), 1987 Maskinen (kortfilm), 1988 Vinden, (kortfilm), 1989 Vart skall jag fly för ditt ansikte, (kortfilm, dokumentär, medregi Jimmy Karlsson), 1989 Morgonen, (kortfilm), 1990 (kortfilm) 1997 - Vulkanmannen 1997- Dokument rörande filmregissören Roy Andersson. (dok-film) 1998 - Raymond. 2002 - Farbror Franks resa (manus) regi Dean Tomkins 2004 - Rensa fisk (kortfilm) 2010- Faces 1-5 (Båstad lilla filmfestival) 2020 - Horizon (Alma Lövs Konstmuseum) TV-produktioner (TV-novellfilm) Sverige in memoriam, (tv, dokumentär, medregi Lena Dahlberg), 1994 (TV-serie) (TV-serie) Teater (regi, urval) Romaner Det allra enklaste (Lind & Co, 2013) Filmessäer "Svindel & Extas" (Filmkonst) 1997 Konsekvenser. En lägesrapport från periferin hösten -06 (Filmkonst nr 104, 2007) Fiktion som liv (Filmkonst 118, 2009) Prokrustes säng (Filmkonst 121, 2009) Referenser Vidare läsning Cornelia Cecilia Eglantine: Björn Runge (Typpress, 2012) 97-86136-32725-9 Externa länkar Officiell webbplats Av och om Björn Runge på svenska bibliotek. Libris. Svenska teaterregissörer Svenska filmregissörer Svenska manusförfattare under 2000-talet Män Födda 1961 Levande personer Personer från Lysekil Guldbaggen för bästa regi Guldbaggen för bästa manuskript Svenska romanförfattare Sommarvärdar 2019 Alumner från Dramatiska Institutet Svenska regissörer under 2000-talet Guldbaggenominerade


source: wikipedia

text: Bäckseda är kyrkby i Bäckseda socken i Vetlanda kommun som numera ingår i tätorten Vetlanda efter att tidigare utgjort en tätort. Bäckseda kyrka är byggd av sten och härstammar till sina äldsta delar från cirka 1200. Kyrkan förlängdes mot öster senare under medeltiden. Efter en eldsvåda 1915, då all inredning, bland annat ett medeltida altarskåp, förstördes, återuppfördes kyrkan efter Otar Hökerbergs ritningar, varvid ett torn tillbyggdes. Altaruppsatsen är utförd av Tore Strindberg. I Bäckseda finns en skola för år F–6, hjulkvarnen Mela kvarn och naturområdet Illharjen som genomkorsas av Emån och som rinner genom Bäckseda. Befolkningsutveckling Referenser Noter Orter i Vetlanda kommun Tidigare tätorter i Jönköpings län


text: Bryggmästare är ett yrkesnamn på en person som har yrkesbevis för rollen som chef inom produktionen, produktutvecklingen eller kvalitetssäkringen med mera, inom ett bryggeri. Närmaste utbildningar för detta finns vid bland annat Den Skandinaviske Bryggerhøjskole (Danmark), VLB (Tyskland), TU München (Tyskland) och Doemens Akademie (Tyskland). Någon sådan utbildning finns inte i Sverige. Kända bryggmästare Franz Adam Bechmann, som var med att starta Tyska Bryggeriet 1843 Friedrichs Lachs, bryggmästare på Österman & Co från år 1869, S:t Eriks Bryggeri 1870-1872 och Nürnbergs Bryggeri Fritz Dölling, som grundade Nürnbergs Bryggeri, Hamburgerbryggeriet och Pilsenerbryggeriet Johan Spendrup, bryggmästare och vd på Gotlands Bryggeri John L. Skantze, grundare av bryggeriaktiebolaget Falken (nu en del av Carlsberg Sverige) i Falkenberg Johan Wilhelm Lyckholm, bryggare i Göteborg Tobias Opbacher, bryggare i Jönköping Peter Orest, Bryggmästare och grundare av Helsinge Ångbrygggeri Se även Öl Bryggeri Hantverksyrken Ölbryggning


text: Besk eller BESK (Binär Elektronisk SekvensKalkylator) var Sveriges andra dator (efter BARK), som då kallades matematikmaskin eller elektronhjärna. BESK var en elektronisk dator baserad på radiorör. Matematikmaskinnämnden beslöt att påbörja utvecklingen av BESK år 1950 i början parallellt med utvecklingen av BARK och maskinen färdigställdes 1953. BESK var i drift till 1966 då den demonterades och donerades till Tekniska museet. Under några veckor var BESK den snabbaste datorn i världen, och fyllde ett rum i Gamla tekniska högskolans lokaler på Drottninggatan 95 A i Stockholm. Man förde under dessa år en diskussion om det behövdes två eller tre datorer för Sveriges behov. Bakgrund Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA) hade efter andra världskriget fått kunskap om de datorer som USA utvecklat, i synnerhet ENIAC, och skickat Stig Ekelöf på rekognosceringstur till USA. Pådrivande i frågan var Försvarets Radioanstalt samt Kungliga Marinförvaltningen. Dessa såg tillämpningar inom kryptologi respektive beräkning av kulbanor. Som en reaktion på Ekelöfs rapporter beslutade IVA att sända fem stipendiater till USA för att utbildas i den nya datortekniken. Detta skedde i ett fönster 1946–1947 mellan avspänningen efter andra världskriget och innan kalla krigets början. Två av stipendiaterna, Erik Stemme och Carl-Erik Fröberg hade gjort praktik hos Herman Goldstine på Princeton University där de involverades i arbetet på IAS-maskinen. Erik Stemme placerades i gruppen under Jan A. Rajchman på RCA-laboratoriet där man arbetade med selektronröret, som var den minnesteknik von Neumann föreslagit för IAS-maskinen. Stemme kallade selektronminnet "det mest avancerade elektronrör som någonsin tillverkats". I mars 1948 utvärderades stipendiaternas arbete i USA och det fanns en konsensus om att Sverige ännu inte kunde köpa några datorer från USA eftersom de kommersiella modellerna inte var färdiga. Kjellberg ansåg att Sverige borde bygga något i stil med Harvard Mark III, vilket Carl-Erik Fröberg höll med om men han ansåg att vad Sverige i längden behövde var något i stil med IAS-maskinen i Princeton. Den 23 mars lade Conny Palm backad av professorerna Hilding Faxén, Hannes Alfvén och Torbern Laurent fram ett förslag om att bygga en "elektrosiffermaskin" som hade stora likheter med Harvard Mark III. Detta förslag blev aldrig genomfört. Erik Stemme arbetade i slutet av 1940-talet på Försvarets Forskningsanstalt med Freda, en analogimaskin, för vilken han konstruerat ett trumminne efter återkomsten från stipendieresan i USA. Selektronrören han arbetat med i USA hade visat sig vara en återvändsgränd som minnesteknik för elektroniska datorer, men efter att han läst en artikel om Williamsminnen publicerad 1948 hade Stemme fått anslag från Matematikmaskinnämnden att experimentera med denna minnesteknik. År 1949 hade han fått ett Williamsrör att fungera och reste till England och diskuterade konstruktionen med Frederic Williams själv. År 1950 beslutade Matematikmaskinnämnden att inleda arbetet på BESK och år 1951 flyttade Stemme sin verksamhet från FOA till Matematikmaskinnämndens Arbetsgrupp runt Conny Palm och Stig Ekelöf och blev utan formella beslut ledare för konstruktionen av BESK. Funktionsprincip BESK:s utformning är en så kallad IAS-maskin. För en programmerare fungerar BESK och IAS-maskinen snarlikt. Den ursprungliga IAS-maskinen färdigställdes vid Institute of Advanced Study, Princeton, New Jersey 1951, och var en av de tidigaste datorerna med von Neumann-arkitekturen. BESK programmerades således genom att program laddades in i arbetsminnet, där även in- och utdata kunde lagras. Ritningarna till den ursprungliga IAS-maskinen var vida spridda till skolor, företag och verksamheter som var intresserade av räknande maskiner. IAS-maskiner var inte mjukvarukompatibla, men byggde på ritningar över den ursprungliga IAS-maskinens arkitektur. BESK hade 2400 elektronrör och 400 germaniumdioder, så den var delvis baserad på halvledarelektronik. Programmen försågs med brytpunkter så att beräkningen kunde återupptas efter att något elektronrör brunnit ut och bytts. BESKs artitmetiskt-logiska enhet hade tre register: MD: multiplikandregistret MR: multiplikatorregistret och AR: ackumulatorregistret Dessa var samtliga 40 bitar långa. AR hade två extra bitar kallade AR00 och AR40 som används för bland annat spillindikation. Därutöver fanns 4 ytterligare register för att styra programflödet: KR kontrollregistret som var 12 bitar långt AS adressregistret som var 12 bitar långt OP operationsregistret som var 8 bitar långt BR binärräknarregistret W används ibland för att beteckna en cell i kärnminnet, men detta är inget register. I beskrivningen av instruktionsuppsättningen nedan är W alltså det värde som kommer att läsas in i själva adressregistret AS när instruktionen utförs. Instruktionsinläsningen (fetch) görs så att en instruktion läses in i KR och sedan delas denna i AS och OP varefter operationen avkodas och utförs. Därefter ökas adressen i KR med ett (dvs den avancerar ett halvord i minnet) om inget hopp sker, och processen upprepas. Vid hopp kommer adressdelen av KR att modifieras beroende på vart hoppet skall gå. IAS-maskinen hade precis som BESK en ALU med tre register men dessa hette R1, R2 och R3. BESKs instruktionsuppsättning I manualerna till BESK talas om en operationslista vilket vi idag kallar instruktionsuppsättning eller på engelska instruction set architecture (ISA). Liksom IAS-maskinen arbetade BESK med 40-bitarsord, men instruktionerna till BESK var 20 bitar långa, och två instruktioner kunde lagras i varje 40-bitarsord i minnet. Av de 20 bitarna i instruktionen användes de högsta 12 bitarna (w) vanligen för att adressera en halvcellsposition i kärnminnet från adress 0x000 till 0xFFF dvs ett av maximalt 4096 (0x1000) halvord eller 2048 (0x800) helord. Besks instruktionsuppsättning skilde sig från IAS-maskinen som använde 10 bitar för adress och 10 bitar för instruktioner. Ett jämnt tal i w pekade alltså på en helcell, medan ett udda tal pekade på den lägre halvan av en helcell. I vissa fall används adressdelen för skifträknare eller ignoreras helt. Eftersom varje helord var 5 bytes långt och maskinen kunde adressera maximalt 0x800 helord (0x1000/2) kunde alltså maximalt bytes eller 10 KB minne adresseras. Beskoperationer (op i föregående figur) består i sin tur av två flaggor samt 6 bitar som indikerar operationsnummer: z: Biten indikerar att AR nollställs före operationen h: Biten indikerar en helordsoperation, adressdelen w pekar på det helord i kärnminnet som skall bearbetas, med bieffekten att om w pekar på ett lägre halvord (dvs är udda) är instruktionen ogiltig och maskinen kommer att stanna Operationsdelen op hade en grundform och tre härledda former beroende på värdena på bitarna z och h, exempelvis hade ADD operationsnummer 0x10 och sedan modifierades bitarna z och h för att ge fyra olika varianter av ADD: BESKs talrepresentation De tal som BESKs instruktioner arbetade med var 40 bitar och kunde tolkas på många vis, men de inbyggda matematikinstruktionerna använde en representation i fixpunktsaritmetik i tvåkomplement i intervallet med bit 0 som teckenbit. Flyttal användes på BESK men först endast i form av flyttalsemulering, dvs program som efterliknade beteendet i en riktig flyttalsenhet. Den 1 maj 1959 utökades emellertid BESK med flyttalsstöd i hårdvara med alla fyra räknesätten och en del stödfunktioner. Denna flyttalsenhet hade 32 bitars heltalsdel (mantissa) i normaliserad tvåkomplementsform resp med binärpunkten mellan bit 0 och 1, samt 8 bitars exponent, så att alla 40 bitarna i ett BESK-ord utnyttjades. Till skillnad från flyttalsenheten i BARK hade exponenten inget tecken. Exempel på program för BESK Detta exempel förekommer i manualen Kodning för BESK, exempel 6.10, och är ett exempel på hur man kunde rita kurvor på funktionsskrivaren (vilket var ett katodstrålerör) hexsifforna till vänster är adressen i minnet och hexsifforna till höger instruktioner (förutom delta X som är data). Funktionen som ritas är för nio olika värden på a, och a läses in från hålremsa. Tätheten på x-axeln är och det är det värdet som syns i minnescellerna 118 och 119. Adress och kommentarer fanns inte med på remsan när man matade in programmet i BESK: I exemplet används adresserna 11A, 11B, 11C, 11D, 11E och 11F som arbetsceller. Aktuellt värde på ligger i 11A, ligger i 11C och aktuellt värde på i 11E. När kommentaren anger "till W(x) betyder det att värdet lagras i 11E nästa klockcykel. Det går därför ganska lätt att se hur adressen BESK arbetar på ligger i de tre första nybblarna följt av en instruktion på två nybblar (en byte) om vad som ska göras med värdet från den adressen. Order 112 "stopp" är ekvivalent mot "tryck på en knapp", och man kunde då trycka på knappen "start med hopp" så ritas kurvan om, men trycker man på "start" ritas nästa kurva. Williamsminnet Som arbetsminne användes ursprungligen ett elektrostatiskt Williamsminne, vilket var ett brittiskt patent på det första RAM-minnet. Det var baserat på 40 Williamsrör, samt 8 reservrör. Varje Williamsrör var ett katodstrålerör som kunde lagra 512 binära bitar i form av "punkter" i olika positioner på en skärm. Totalt var minnet alltså 20 kilobit (2,5 kByte). När katodstrålen träffade en punkt uppstod en potentialbrunn kring denna, baserat på en effekt som kallas sekundäremission. Potentialbrunnen avlästes med en platta, och nollställdes genom att låta katodstråleröret rita ett streck bredvid punkten. Rören kunde behålla lagrade data i bråkdelen av en sekund, och måste därför avläsas och återskrivas periodiskt, på liknande sätt som man gör i moderna dynamiska RAM-minnen (DRAM). BESK innehöll ett eget Williamsminne som konstruerats av Gunnar Stenudd. Istället för att enbart lagra enstaka punkter upptäckte man under konstruktionen av Williamsminnet till BESK att det var bättre att låta en nolla representeras av en cirkel, och en etta av en cirkel med en punkt inuti. Elektroniken fick skärmas och kapslas i metall för att undvika elektrostatiska störningar. Utöver detta system införde Stenudd en rad med referensettor längst ned på varje minnesmatris, vilka användes för att kalibrera intensiteten i elektronstrålen mot bildrörets fosforskikt så att skillnaden i amplitud ut vid läsning kunde minimeras. Williamsrören behövde en daglig driftkontroll på 30 minuter. Williamsminnet användes de första 3–4 åren av BESKs drifttid. Ferritkärneminnet Williamsminnet blev snabbt otillräckligt och ersattes redan 1956 med ett kärnminne konstruerat av Carl-Ivar Bergman och Gert Persson. Speciell testutrustning konstruerades för att testa ferritkärnorna, och hemmafruar med erfarenhet av att sticka anställdes för att sätta samman kärnminnet som bestod av 40 matriser med 1024 kärnor i varje, det vill säga 40 kilobit (5 kByte) och därmed dubbelt så stort som Williamsminnet. Varje matris kunde adresseras parallellt så att BESK läste eller skrev ett helt 40-bitarsord i en cykel. Trumminnet En viktig spin off-effekt från utvecklingen av BESK var det magnetiska trumminnet, som användes som sekundärminne i datorn. Minnet baserades på ett magnetiskt fenomen, som upptäckts av Olle Karlqvist och som kallades Karlqvist gap. Driftstid BESK togs i drift 1953 och först 13 år senare, år 1966 togs BESK ur drift. BESK:s kontrollpanel, en dubbelenhet från Williamsminnet samt trummor ur trumminnet finns sedan 1966 på Tekniska museet i Stockholm. Prestanda BESK genomförde en addition på 56 μs och en multiplikation på 350 μs. Arbetsminnet kunde lagra 512 ord med en ordlängd om 40 bit, det vill säga 2560 byte. Instruktionslängden var 20 bit, så två instruktioner kunde lagras på varje adress i arbetsminnet. Effektförbrukningen var 15 kVA. Under de två första åren var körtiden i genomsnitt 5 minuter innan ett elektronrör gick sönder och behövde bytas, men hållbarheten förbättrades därefter. Användning Det programbibliotek som utvecklats för BESK var inriktade på olika numeriska metoder för att lösa matematiska problem: polynomapproximation med minstakvadratmetoden, lösning av reella eller komplexa rötter till algebraiska ekvationer, lösning av linjära ekvationssystem med upp till 255 obekanta, lösning av definita linjära ekvationssystem med konjugatgradientmetoden (Stiefel-Hestenes metod), invertering av matriser med Gausselimination (Gauss-Jordans metod), lösning av överbestämda linjära ekvationssystem med minstakvadratmetoden, egenvärdesproblem så som egenvärden och egenvektorer till symmetriska matriser, fouriertransform osv. I princip sådana problem som idag löses med program som Matlab eller GNU Octave. Den matematiker som kom att forma användningen av BESK för numerisk analys var Germund Dahlquist som även vad redaktör för referensmanualen för besk med namnet Kodning för BESK. De första beräkningarna gjordes den 1 april 1954. BESK hanterade vingprofiler med mera för Saab 32 Lansen och Saab 35 Draken, väderdata för Carl-Gustaf Rossby och SMHI meteorologiska byrå, statistik för Televerket och vägprofiler för Vägverket. Under nätterna utnyttjade Försvarets radioanstalt (FRA) BESK för att knäcka krypterade radiomeddelanden (av Per-Erik Persson med flera). BESK användes också för beräkningar för den svenska kärnkraftsindustrin, till exempel Monte Carlo-simuleringar av neutronspektrum (även det av Per-Erik Persson med flera). De flesta av datorberäkningarna för det svenska kärnvapenprogrammet gjordes emellertid med efterföljaren SMIL. År 1957 använde Hans Riesel BESK för att upptäcka ett Mersenneprimtal bestående av 969 siffror – det största kända vid den tiden. Programspråk BESK programmerades i maskinkod, via strömställare på panelen och hålremsa. Hålremsorna producerades genom att manuellt stansa hålkort, som sedan översattes till en stansad hålremsa i en speciell arbetsstation. Hålremsorna lästes i sin tur in i maskinen. Då arbetet blev tidskrävande, krångligt och repetitivt utvecklades efter hand så kallade autokodningssystem (eng autocode). Ett lågnivåspråk utvecklat av Gunnar Hellström hette Fiktiva Adresser (FA) och motsvarar våra dagars symbolisk assembler. Denna utvecklades i flera versioner med namn som FA4 och FA5. 1957 utvecklade beräkningsfirman Autocode AB vad som kallades ALFAKOD för BESK, vilket också var en symbolisk makroassembler. I dessa lågnivåspråk fanns subrutiner för exempelvis kvadratrot, och trigonometriska funktioner som sinus och cosinus. Några högre programspråk utvecklades inte för BESK, men för den besläktade datorn SMIL utvecklades en kompilator för ALGOL 60. Efterföljare Lunds universitet byggde 1956 en icke programkompatibel variant av BESK, som gick under namnet SMIL (Siffermaskinen i Lund) och 1957 färdigställde Saab i Linköping den icke-kompatibla varianten SARA (Saabs räkneautomat), som var dubbelt så snabb som BESK. Saab var en av de största användarna av den ursprungliga BESK. Verksamheten inom Saab utvecklades till Datasaab. År 1956 lämnade flera nyckelpersoner, däribland Erik Stemme Matematikmaskinnämnden och började arbeta på Åtvidabergs Industrier, senare Facit AB med att tillverka Facit EDB (1958) och senare Facit EDB-3, som var programvarukompatibla med BESK. Facit EDB tillverkades i nio exemplar och var Sveriges första serietillverkade dator. Facits stordatorverksamhet lades ned 1963. Runt 1957 fanns planer på en "superbesk" som skulle blivit en större och snabbare maskin än BESK. Primärminnet skulle vara större, 12000 ord, och exekveringen skulle snabbas upp c:a 10 gånger med hjälp av pipelining, och självständiga I/O-enheter med eget buffertminne. Man ville även snabba upp arbetet med nya program med hjälp av så kallad "autokodning" (i princip en symbolisk makroassembler), virtuellt minne och tidsdelning. Gunnar Erlandsson nämner Atlasdatorn, Stretch, Gamma 60 och Ramo Woolridge 400 som datorer man inspirerades av. Ett konkret förslag att börja utveckla Superbesk framlades till Statskontoret år 1961. Superbesk beräknades kosta totalt 7 miljoner kronor att utveckla, den första fungerande varianten skulle kosta c:a 1,5 miljoner, och första året budgeterade man 600.000 kr i materialkostnader. Förslaget avslogs i statsverksproposition 1961/1. Matematikmaskinnämnden började 1960 utveckla en transistoriserad ersättare till BESK, den kom dock att slutföras 1965 av AB Datasystem för Atomforskningsinstitutets räkning och fick beteckningen TRASK. När Matematikmaskinnämnden lades ner 1963 lämnade många kring BESK den statliga anställningen. Se även BARK – Binär Automatisk Relä-Kalkylator – Sveriges första dator. SMIL – Siffermaskinen i Lund. Facit EDB – Sveriges första serietillverkade dator, baserad på BESK Datasaab D2 – transistorbaserad TRASK – TRAnsistoriserad SekvensKalkylator Referenser Externa länkar Tre Innovatörer AB: BESK Binär Elektronisk Sekvens Kalkylator BESK programmeringsmanual (1958-05-02) Vädergubbar, kodknäckare och artillerister bakom datorbygget Ljusa nätter kring Besk En minnesbyggares hågkomster Att arbeta med 1950-talets matematikmaskiner: Transkript av ett vittnesseminarium vid Tekniska museet i Stockholm den 12 september 2005 Sveriges datorhistoria Föremål på Tekniska museet


text: BARK (Binär Automatisk Relä-Kalkylator) var Sveriges första dator och stod klar februari 1950 till en kostnad av 400 000 kronor. BARK var en 32-bitarsdator och utförde en addition på 150 ms och en multiplikation på 250 ms. Den hade ett minne på 50 register och 100 konstanter. I en senare utbyggnad fördubblades minnet. BARK var uppbyggd av standardtelefonreläer. BARK invigdes den 28 april 1950, var i drift till juli 1955 och demonterades sedan. BARK utvecklades av Matematikmaskinnämnden parallellt med BESK. Förarbeten Ingenjörsvetenskapsakademien (IVA) hade efter andra världskriget fått kunskap om de datorer som USA utvecklat, i synnerhet ENIAC, och skickat Stig Ekelöf på rekognosceringstur till USA. Pådrivande i frågan var Försvarets Radioanstalt samt Kungliga Marinförvaltningen. Dessa såg tillämpningar inom kryptologi respektive beräkning av kulbanor. Som en reaktion på Ekelöfs rapporter beslutade IVA att sända fem stipendiater till USA för att utbildas i den nya datortekniken. Detta skedde i ett fönster 1946-1947 mellan avspänningen efter andra världskriget och innan kalla krigets början. Två av stipendiaterna, Göran Kjellberg och Gösta Neovius hade gjort praktik hos Howard Aiken på The Computation Laboratory vid Harvard University under 1947. På Harvard hade man färdigställt Harvard Mark I och var i full färd med att färdigställa Harvard Mark II, båda reläbaserade digitala datorer, i Sverige vid denna tid kallade "siffermaskiner". Kjellberg arbetade med konstruktionsdetaljer för Harvard Mark III som skulle bli en elektronisk (ej reläbaserad) efterföljare färdigställd 1949 och var en av de första svenskar som lärde sig boolesk algebra. Neovius var med och designade Mark III:s kretsar för addition och multiplikation och fick vid hemfärden till Sverige viss materiel i gåva av Aiken. I mars 1948 utvärderades stipendiaternas arbete i USA och det fanns en konsensus om att Sverige ännu inte kunde köpa några datorer från USA eftersom de kommersiella modellerna inte var färdiga. Kjellberg ansåg att Sverige borde bygga något i stil med Harvard Mark III, vilket Carl-Erik Fröberg höll med om men han ansåg att vad Sverige i längden behövde var något i stil med IAS-maskinen i Princeton. Den 23 mars lade Conny Palm backad av professorerna Hilding Faxén, Hannes Alfvén och Torbern Laurent fram ett förslag om att bygga en "elektrosiffermaskin" som hade stora likheter med Harvard Mark III. Detta förslag blev aldrig genomfört. Starten för BARK När stipendiaterna återkommit till Sverige år 1948 försökte FRA och Marinen att köpa en dator från USA, men detta visade sig så omöjligt eftersom USA infört exportembargo på grund av det förvärrade världsläget i och med berlinblockaden. Den 16 december konstaterade Sigurd Lagerman i den då konstituerade Matematikmaskinnämndens första möte att dörren till inköp från USA var stängd. Han berättade också att Howard Aiken på direkt fråga sagt att han trodde att Gösta Neovius var fullt kapabel att konstruera en svensk dator. Edy Velander ansåg att Sverige borde utse Conny Palm att bygga en relämaskin i samarbete med Televerket vilket också beslutades. Palm hade skissat på en sådan maskin redan 1947. BARK hette ursprungligen relämaskinprojektet. Palm trodde att arbetet skulle ta 8 månader och kosta cirka 163 500 kronor, och han tillsattes som chef för Matematikmaskinnämndens Arbetsgrupp, MNA. Efter att planerna för BARK klubbats rekryterades stipendiaterna Gösta Neovius, Arne Lindberger och Göran Kjellberg för att arbeta med konstruktionen. Gösta Neovius blev chefskonstruktör och beskriver konstruktionen så att "vi utgick delvis från Palms idékoncept". För det praktiska arbetet med reläerna rekryterades Olle Karlqvist, Björn Lind och Harry Freese. Carl-Erik Fröberg, Per Petersson och Madeline Wallmark bidrog också på olika vis till konstruktionen. Maskinen byggdes i en ritsal på gamla KTH på Drottninggatan 95A i Stockholm. Användningsområden Det huvudsakliga användningsområdet för BARK var beräkning av projektilbanor och skjuttabeller för Kungliga Marinförvaltningen vilket programmerades och administrerades av Arne Lindberger. Utöver det gjordes kryptologiska beräkningar för Försvarets Radioanstalt under ledning av Stig Comét under tio dagar år 1950. FRA:s körningar på BARK blev inte framgångsrika och huvuddelen av det kryptologiska arbetet inriktades på efterföljaren BESK. Maskinen användes även för geodesiproblem. Konstruktionen Konstruktionen av BARK var uppskissad av Palm som bland annat bestämt att maskinen skulle programmeras med propptavlor med 12000 jackar (i praktiken en modifierad telefonväxel) i likhet med ENIAC, och med utdata på en teleprinter. Ett separat stativ hade 1100 rattar för inställning av konstanter för beräkningarna. Neovius konstruerade den egentliga aritmetisk logiska enheten med utgångspunkt från ritningar för Harvard Mark II. Han konstruerade även styrkretsar för in- och utmatning på teleprinter och hålremsa. När maskinen var klar bestod den av 5200 reläer monterade i 33 stativ (rack). Den kunde addera två tal på 0,15 sekunder, och multiplicera två tal på 0,25 sekunder. Datorarkitektur BARK var en utpräglad harvardarkitektur med program och data i separata minnen. Detta är föga förvånande med tanke på att maskinen byggdes med Harvard Mark II som förebild, och Harvardmaskinerna har gett namn till harvardarkitekturen. Talrepresentation Talrepresentationen var binär och använde 32-bitars flyttalsaritmetik med 7 bitar exponent (6 bitar plus tecken) och 25 bitar mantissa (24 bitar plus tecken). Formatet på flyttalen skiljer sig från senare tiders standardiserade flyttal, och är som följer: Motsvarande decimala tal är: Eftersom det största tal som kan representeras i 6 bitar är 63 och det största tal som kan representeras i 24 bitar är betyder att det största positiva tal som kan representeras är: och det minsta positiva tal över noll som kan representeras är: spannet är detsamma med omvänt tecken för negativa tal. Precisionen motsvarar cirka 7 decimala siffror. Minnesrymd Maskinens minne var uppdelat enligt följande: Reläregistret även kallat det rörliga register (RAM) hade plats för 50 ord, senare utbyggt till 100 ord. Dessa var anslutna till A-, B- och C-bussen och kunde alltså användas för beräkningar med två variabler som tilldelas en tredje variabel. Konstantminnet även kallat fasta register (ROM) hade plats för 100 ord, senare utbyggt till 200 ord, som matades in på paneler med vridreglage med åtta positioner så att 10 siffor i oktal form kunde matas in. Eftersom varje oktalt tal motsvarar 3 bitar blir detta alltså 3 x 10 = 30 bitar. För varje ord fanns dessutom ett vridreglage med 4 positioner för att ställa in tecken på exponent och mantissa vilket satte värdet på det sista två bitarna och formade ett 32-bitarstal. Dessa register var anslutna till A-bussen och vid en beräkning kunde alltså ena delen av exempelvis en överföring (transfer) eller addition vara en konstant. Specialregister var i princip minnesmappad I/O och bestod av register som kunde mata in och ut tecken på hålremsa eller teleprinter. Specialregistren var anslutna till B- och C-bussen och kunde alltså utgöra ena delen av en artitmetisk operation in- eller ut. Programminnet även kallat styrorgan hade plats för 840 instruktioner, senare utbyggt till 1200 instruktioner, vilka kopplades upp med proppar i en propptavla. Villkorliga hopp i programmet kopplades upp på en separat panel. Instruktionsuppsättning Instruktionerna i BARK var till skillnad från databussarna inte 32 bitar utan hårt definierade genom de sladdar som kopplades upp på kontrollpanelen. Det var alltså inte möjligt att köra program från externa lagringsmedia. Instruktionerna hade följande format: Intruktionerna utfördes normal i linjär sekvens från instruktion n till n+1, men kunde även utföra hopp. Hoppen kunde bara utföras från jämna till udda instruktioner, vilket ledde till att man ibland fick lägga till nonsensinstruktioner i programmet. Villkorliga hopp kunde också utföras med hjälp av så kallade "väljare" vilket var reläer som utförde en logisk jämförelseoperation med utdata från den aritmetiska enheten. Se även Matematikmaskinnämnden BESK - Binär Elektronisk Sekvens-Kalkylator - Sveriges andra dator. SMIL - Siffermaskinen i Lund. Externa länkar Tre Innovatörer AB: BARK Binär Automatisk Relä Kalkylator Referenser Sveriges datorhistoria


text: Bo Gunnar Widerberg, född 8 juni 1930 i Malmö, död 1 maj 1997 i Båstad, var en svensk filmregissör och författare. Widerberg etablerade sig under 1960-talet som en av de stora svenska filmregissörerna med filmer som Barnvagnen (1963) och Kvarteret Korpen (1963). Widerbergs filmer mottog flera internationella priser. Biografi Bo Widerberg, son till konstnären Arvid Widerberg och Greta Widerberg, började sin karriär som författare. År 1952 kom hans första roman, Hösttermin. Samma år blev hans av Bonniers utgivna novellsamling Kyssas en bestseller. Hans mest framgångsrika bok blev romanen Erotikon (1957). Romanens titel kommer från Mauritz Stillers stumfilmsklassiker Erotikon (1920). Bo Widerbergs sista roman är Den gröna draken som publicerades 1959 och är en satir över reklamväsendet. Boken filmatiserades av Widerberg själv med titeln Heja Roland! (1966). År 1962 kom Bo Widerbergs debattbok Visionen i svensk film. Widerberg var kritisk till den film som hade gjorts i Sverige, inte minst var han kritisk till Ingmar Bergman som han kallade "Vår andes dalahäst i världen", och dennes filmer som han liknade vid "... en exportvara fylld av ohöljd exotism". Essäsamlingen gjorde att han fick prova på att regissera egen film. Gustav Scheutz kom överraskande att erbjuda honom att göra film på Europafilm, vilket ledde fram till de kritikerrosade filmerna Barnvagnen och Kvarteret Korpen. Bo Widerberg långfilmsdebuterade med Barnvagnen (1963) med kollegan Jan Troell som fotograf, och samma år kom Kvarteret Korpen (1963), bägge med Thommy Berggren i huvudrollen. Med den sistnämnde gjorde han flera filmer, bland andra även den amerikanska filmen Joe Hill (1971). Stor internationell uppmärksamhet fick filmen Elvira Madigan (1967), och huvudrollsinnehavaren Pia Degermark fick pris som Bästa skådespelerska vid filmfestivalen i Cannes det året. Uppmärksamhet fick också Ådalen 31 (1969), om Ådalshändelserna 1931 då fem demonstranter sköts ihjäl av militär. Filmen blev också belönad med Guldbaggen. Filmen Mannen på taket (1976) är en tidig Martin Beck-filmatisering och en banbrytande svensk kriminalfilm, bland annat känd för en komiskt luttrad polisdialog och en helikopterkrasch i centrala Stockholm. År 1984 kom ytterligare en kriminalfilm regisserad av Bo Widerberg, Mannen från Mallorca (1984), den här gången efter romanen Grisfesten (1978) av Leif GW Persson. Ännu en Guldbagge och Silverbjörnen vid Berlins filmfestival fick hans sista långfilm Lust och fägring stor (1995), om en lärarinnas förbjudna kärleksrelation med en elev, spelad av sonen Johan Widerberg. Filmen blev också nominerad till en Oscar för bästa icke-engelskspråkiga film. Bo Widerberg har även regisserat teater, bland annat på Dramaten och Malmö Stadsteater, förutom TV-teater för SVT. 1996 startade han den uppmärksammade, i början av augusti årligt återkommande, Lilla filmfestivalen på Bio Scala i Båstad; vad han kallade "samtalets och umgängets filmfestival" för kvalitetsfilmvisningar och diskussioner i det intimare formatet. Till grundarens minne utdelar festivalen sedan 1997 Bo Widerberg-stipendiet till filmare som verkar i Widerbergs anda. Död och eftermäle Bo Widerberg avled den 1 maj 1997 i magcancer och ligger begravd på Nya kyrkogården i Båstad. Han fick fyra barn: Nina, Martin, Johan och Matilda Jolin Widerberg. I samband med öppnandet av Citytunneln i Malmö invigdes 2010 ett mindre torg vid Triangelns station, döpt till Bo Widerbergs plats. Platsen ligger i närheten av Widerbergs tidigare bostad i Malmö. 2011 utkom den första doktorsavhandlingen om Bo Widerberg. Avhandlingens titel är Bo Widerbergs tv-teater och författaren Niklas Persson Webjörn är verksam vid Göteborgs universitet, Institutionen för Kulturvetenskaper. Boken fokuserar i första hand på hur Bo Widerberg utvecklade sin speciella regi av skådespelare under sina år som regissör av tv-teater vid Sveriges Television. Verk Filmer (kortfilm, foto av Jan Troell) (dokumentärfilm, som medlem i kollektivet Grupp 13) Regi för TV-pjäser 1981 – Missförståndet 1988 – Fadren 1989 – Vildanden 1992 – Efter föreställningen Teaterregi Zoo Story, 1964 (Stockholms stadsteater) Balansgång, 1967 (Dramaten) Purpurdamm, 1968 (Dramaten) Sista sommaren, 1981 (Dramaten) Juno och påfågeln, 1982 (Dramaten) Böcker och dramer (roman) (novellsamling) (novellsamling) (teaterkomedi) (roman) (roman) (essäer) (antologi av texter; red. Gunnar Bergdahl, Göteborgs filmfestival) Utmärkelser och nomineringar Vidare läsning Bo Widerberg: författaren, teatermannen, filmskaparen, av Ingmar Björkstén, 1971 Nya bilder och dagsljus: tio svenska regissörsporträtt, av Stig Björkman, 1978 TV-regi: Bo Widerberg - en tv-föreställning blir till, av Gunilla Jensen, 1979 Tio svenska filmare, tidskriften Filmkonst #9, Göteborgs filmfestival, 1991 Fem dagar i Båstad, av Petra Carlsson och Rainer Holm (om Widerberg och Lilla filmfestivalen i Båstad), 2001 Malmö i böckernas värld - författarpresentationer och kommenterade lästips, av Suzanne Mortensen, Malmö stadsbibliotek, 2005 (m.fl. årgångar) Bo Widerbergs tv-teater, av Niklas Persson Webjörn, 2011 Höggradigt jävla excentrisk, av Mårten Blomkvist, 2011 Referenser Noter Källor Externa länkar Svenska filmregissörer Svenska författare under 1900-talet Svenska manusförfattare Svenska teaterregissörer Guldbaggen för bästa regi Guldbaggenominerade Mottagare av Litteris et Artibus Författare från Malmö Regissörer från Malmö Män Födda 1930 Avlidna 1997


text: Björnar (Ursidae) är en familj av större rovdjur och som idag omfattar åtta arter som förekommer över stora delar av norra och södra halvklotet. Björnar lever i Eurasien, Nord- och Sydamerika och de fanns tidigare även i norra Afrika. Arterna är främst allätare med undantag av jättepandan som huvudsakligen lever av bambuskott och isbjörnen som har kött som huvudföda. Systematik Evolutionärt uppträdde björnar jämförelsevis sent. De äldsta kända äkta björnarna levde under den senare delen av tidsperioden tertiär. Yttre systematik Björnar ingår i ordningen rovdjur (Carnivora) och där i underordningen Caniformia. Kattbjörnens systematiska tillhörighet är omdiskuterad, den placeras ibland till halvbjörnarna, ibland till björnarna och ibland till den egna familjen Ailuridae. Olika genetiska undersökningar visade motstridande resultat. Glasögonbjörnen är den enda nu levande medlemmen av underfamiljen Tremarctinae. Till denna underfamilj hör dock även den utdöda arten Arctodus simus. Arten jättepanda räknas också till en egen underfamilj, Ailuropodinae. De övriga sex arterna räknas till underfamiljen Ursinae. I några systematiker tillhör alla släktet Ursus och i andra förs malajbjörnen och läppbjörnen till släktet Helarctos eller Melursus. Till de utdöda arterna i denna underfamilj hör arten grottbjörn (Ursus spelaeus). En rad djurarter har orddelen björn; trots att de inte är släkt med björnarna eller halvbjörnarna, till exempel kallas några sälarter sjöbjörnar, koalan kallas koalabjörn; och en grupp mikroorganismer kallas ibland björndjur. Släkten och arter inom familjen Vanligen skiljs mellan åtta nu levande arter fördelade på fem släkten. Därtill kommer några utdöda arter. Släkte: Ursus Brunbjörn (den art som på svenska har trivialnamnet "björn") Europeisk brunbjörn Kodiakbjörn Grizzlybjörn † Mexikansk brunbjörn Isbjörn Svartbjörn Kragbjörn † Grottbjörn Släkte: Melursus Läppbjörn Släkte: Helarctos Malajbjörn Släkte: Tremarctos Glasögonbjörn Släkte: Ailuropoda Jättepanda Släkte: Arctodus † Arctodus simus Utseende Björnar skiljer sig från andra familjer i samma ordning då de saknar egentliga rovtänder, i allmänhet har en en stor kropp, kort svans och raka tår med långa, trubbiga klor, som inte kan dras in. Björnarnas ögon är små och öronen runda och uppåtriktade. De har långsträckt nos och tandformeln är I 3/3 C 1/1 P 3-4/4 M 2/3, alltså 40 till 42 tänder. Björnar är hälgångare och fotsulorna är oftast försedda med hår. Bara några arter som ofta klättrar i träd, till exempel malajbjörnen, har naken fotsula. Vid alla fötter finns fem tår. Svansen är bara en liten stump. Pälsen är oftast lång, hos merparten arter enfärgad och oftast brun eller svart. Undantag är jättepandan med påfallande svartvit teckning och isbjörnen som är vit. Ljusare markeringar på bröstet och i ansiktet finns hos några arter. Vikten varierar mellan 25 kilogram (malajbjörn) och 800 kilogram (isbjörn, upp till 1000 kg), och oavsett art är vuxna hanar alltid tyngre än honorna. Längden är 100 till 280 centimeter. Utbredning Björnar förekommer idag vilt i Eurasien, Amerika och arktis. I Sydamerika förekommer de bara i den nordvästra delen. I västra och mellersta Europa finns idag bara restbestånd. I Afrika anträffas idag inte längre några björnar. Brunbjörnspopulationen som levde i Atlasbergen utrotades under 1800-talet. Ekologi Björnarna har anpassat sig till mycket olika klimatzoner och förekommer både i polartrakterna, regnskog och gräsmarker, men de undviker vanligtvis mycket torra områden. Björnar lever huvudsakligen ensamma och är främst aktiva under skymningen och natten, med undantag för isbjörnen som är dagaktiv. Björnar vilar ofta i grottor, ihåliga trädstammar och jordhålor. Deras sätt att ta sig fram är mestadels en långsam passgång men när det behövs når vissa arter, som isbjörn och brunbjörn en hastighet upp till 40 eller 50 kilometer i timmen. Många arter klättrar bra och de kan även simma utmärkt. Flera arter går i ide eller faller i ett orörligt tillstånd, i djup dvala eller i så kallad förlängd torpor under de kallare vintermånaderna. Det är omstritt om vilan ska betraktas som riktig vinterdvala, då deras kroppstemperatur inte sjunker så väsentligt och det går lätt att väcka dem, men hjärtslagen och andningsfrekvensen sjunker tydligt. Under sensommaren och hösten äter de mycket, den europeiska brunbjörnen är mest beroende av blåbär, för att ha en fettreserv över vintern och våren till nästa blåbärssäsong. Föda Björnar är allätare, med undantag för jättepandan, som nästan uteslutande lever av bambuskott trots att den inte har cellulosanedbrytande matsmältning, och isbjörnen som huvudsakligen är köttätare. Frukt, bär och andra växtdelar utgör en stor del av deras föda, speciellt under våren och hösten. Europeisk brunbjörn är särskilt beroende av blåbär för sin fettlagring under bärsäsong vilket är en förutsättning för vintersömnen i idet. Björnar äter även större däggdjur, i huvudsak hjortdjur och ibland även boskapsdjur. Dessutom kan de äta insekter, den europeiska brunbjörnen är under våren och tidig sommar även beroende av myror, större larver och små ryggradsdjur som fiskar och gnagare. Den födosöker främst med hjälp av luktsinnet. Fortplantning Björnhonor blir dräktiga med ett till fyra års mellanrum. Hos de arter som lever i tempererade till kalla regioner infaller födelsen under vintern, när honan ligger i ide. Hos malajbjörn och andra arter i varma regioner sker födelsen oberoende av årstiden. Parningen kan ske flera månader tidigare och sedan utvecklas det befruktade ägget inte på några månader. Den egentliga dräktigheten är med 60 till 70 dagar förvånansvärt kort och sedan föds en till fyra ungar men oftast två. I gruppen däggdjur är björnar de djur som har den största viktskillnaden mellan honan och kullen. Ungarna väger vid födelsen bara 90 (jättepanda) till 680 gram (brunbjörn), vilket motsvarar 0,13 respektive cirka 1 procent av honans vikt. Efter födseln är det uteslutande honan som tar hand om ungarna. Under denna tid är hon tydligt aggressiv och angriper nästan alla inkräktare, inklusive fadern och människor. Efter tre till nio månader får ungarna inte längre di. Åtminstone fram till hösten men oftast i 18 till 24 månader förblir ungarna hos modern. Könsmogna blir de efter tre till sex år men för hannar tar det oftast 10 till 11 år att växa till full storlek. I naturen blir de oftast 20 till 30 år gamla och i fångenskap ibland upp till 50 år. Björnar och människan Namn, mytologi och folklorism Trivialnamnet björn har betydelsen brun och är ett gammalt noaord i svenskan, liksom i andra germanska språk. Det ursprungliga, tabubelagda, namnet på djuret är inte längre känt. Troligtvis på grund av sin storlek och kraft spelar björnar en stor roll i mytologin och kulten hos många folkgrupper. Björnkult fanns redan på stenåldern och är känd från talrika folkslag. Gudar i gestalt av björnar fanns till exempel hos kelterna. I antikens Grekland brukade herdarna i Pindosbergen fånga björnungar och föda upp dem för att sedan offra dem till gudinnan Afrodite. Även i heraldiken finns många avbildningar av björnar och likaså ingår de i många sagor. Björnjakt Björnar jagas och jagades huvudsakligen för kött och päls men även tänder och klor används för exempelvis smycken. Ofta tillskrivs björnarnas olika kroppsdelar felaktigt en läkeeffekt, och särskilt galla från kragbjörnen som används i kinesisk medicin. En annan anledning till att den jagas är att de anses vara konkurrenter om födan eller betraktas som en potentiell fara. Ibland besöker björnar bebodda områden och kan plundra bikupor, fiskdammar, rota igenom sopor eller ta boskapsdjur. Björnattacker Olika arter och underarter av björn beter sig olika i kontakt med människor. För information kring brunbjörnen, se Brunbjörn#Olyckstillbud Björnar i fångenskap Björnar fångas för att fungera som nöjesobjekt för människor. De förevisas på kamparenor i strid med hundar eller människor. En tradition som sträcker sig tillbaka till antiken har varit att få björnar att "dansa". Björnungar fångas då i det vilda, deras tänder dras ut och med olika smärtsamma metoder får man björnen att stå på bakbenen och röra sig i takt till musik. I och med framväxandet av djurskyddslagar försvann företeelsen i många västerländska länder men det var först 2007 som de sista "dansande" björnarna försvann i Europa då de tre sista bulgariska "dansande" björnarna överlämnades till ett djurreservat. Traditionen fortlever idag främst på Indiska subkontinenten. Status och hot Jakt och habitatförstöring av björnars levnadsområden är de främsta orsakerna till att många populationer minskar eller försvinner. Till exempel förekommer brunbjörnen i de centrala delarna av USA och i västra och mellersta Europa bara som restbestånd. I norra Afrika och i Mexiko är brunbjörnen helt utdöd. Även malajbjörnar och särskilt jättepandan räknas till de hotade arterna. Isbjörnen anses idag hotad på grund av växthuseffekten vilket medför att nedisade områden i Arktis minskar, och på sikt kan arten försvinna helt. Referenser Noter Tryckta källor Bernd Brunner: Eine kurze Geschichte der Bären. Claassen, 2005, Ronald M. Nowak: Walker’s mammals of the world. 6 upplaga. Johns Hopkins University Press, Baltimore, 1999, D. E. Wilson, D. M. Reeder (utgivare): Mammal Species of the World. Johns Hopkins University Press, 2005, Björklöf, Sune (2010) Björnen i markerna & kulturen. Gidlunds Förlag, Externa länkar


text: Bamse är en svensk tecknad barnserie skapad av Rune Andréasson. Den första serien om Bamse kom 1966, och 1973 fick serien sin egen tidning. Bamse finns även i bland annat filmer och bilderböcker. 2014 kom Bamse för första gången som långfilm på bio. Bamse är en liten brunbjörn som blir världens starkaste när han äter Farmors dunderhonung. Övriga centralgestalter i serien är den lättskrämde kaninen Lille Skutt och den kloke sköldpaddan Skalman. De bor på tre kullar, och Bamses gamla Farmor bor på den högsta och smalaste av dem, Höga Berget. Rune Andréasson inspirerades av kullarna från Taormina på Sicilien under ett besök i mars 1963, och till Höga Berget från den närliggande byn Castelmola. Charlotta Borelius är (2016) chefredaktör för tidningen. Bamse vann 2017 titeln Årets tidskrift, tilldelad av branschorganisationen Sveriges Tidskrifter, med motiveringen att de utfört folkbildningsarbete riktat mot falska nyheter och källkritik. Historik Föregångare (1940/50-tal) Innan Rune Andréasson skapade Bamse hade han prövat lyckan med åtskilliga andra serier. Flera av dem – Brum, Nalle ritar och berättar och Teddy – handlade om björnar. Teddy hade underrubriken "världens starkaste björn" och ett karaktärsgalleri som påminde mycket om de figurer som sedermera dök upp i Bamse, med både en tidig Skalman och en lite stöddigare brun kanin vid namn Lasse Skutt. Andréasson ångrade att han gjort Teddy så stark utan att ge honom någon svaghet. För att serien skulle bli spännande var han ofta tvungen att söva ned Teddy, och det blev till sist väldigt tjatigt. Så föddes idén till Bamse – en liten björn som bara är stark när han har ätit dunder-honung, som klarar det mesta men inte allt. Namnen Brum, Teddy och Nalle inspirerade senare till namnen på Bamses ungar Brum, Teddy och Nalle-Maja. De svartvita filmerna (1966) Bamse gjorde sin debut som titelfigur i sex tecknade svartvita filmer i Sveriges Radio-TV, med start den 29 oktober 1966. (De sex svartvita filmerna finns sedan 2006 på samlings-DVD:n Bamse: De första äventyren.) Vid samma tid kom de första pysselböckerna med Bamse-figurerna. Veckoserien (1966–1970) Två dagar efter att den andra filmen hade visats, den 7 november 1966, utkom Allers nummer 46 med inledande avsnittet av Bamse-veckoserien. Denna fortlöpte under 3,5 år med Rune Andréasson som ensam upphovsman. I Allers nummer 12 1970 avslutades det fjortonde och sista Allers-äventyret. Under perioden utgavs den första Bamse-sagoboken. Färgfilmerna (1972–1973; 1981; 1991) Efter att Bamse slutat som serie i Allers visades sju nya kortfilmer, denna gång i färg, i Sveriges Radio-TV vintern 1972-1973. Filmerna har sedan kommit att repriseras ett flertal gånger, och utökades med ytterligare tre avsnitt. Serietidningen (1973–) Från och med januari 1973 (tidsmässigt sammanfallande med de nya Bamse-färgfilmerna) fanns tidningen Bamse – världens starkaste björn i tidningsställen. Tidningen kom sedermera att bli en av de bäst säljande serietidningarna i Sverige. Nya tecknare kommer in i bilden (1976–) Från utgivningsåret 1976 tecknades serierna av spanjoren Francisco Torá, från 1983 även av svensken Bo Michanek, med Andréasson som fortsatt ensam manusförfattare. År 1990 pensionerade sig Andréasson från tidningsproduktionen (dock inte fullständigt; han fortsatte teckna framsidan till tidningen i ytterligare några år) och lämnade över tidningen till nuvarande Egmont Kärnan vars Bamse-redaktion anslöt ytterligare frilansare på både manus- och tecknarsidan. I juli 2018 bestod Bamse-redaktionen av Joakim Gunnarsson, Lise Jörgensen, Anna Bergström och Charlotta Borelius. Seriens karaktär Serien, i grunden en komisk äventyrsserie, blev med tiden känd för att ta upp viktiga rättvisefrågor för barn, inklusive sociala frågor såsom mobbning, rasism, barnmisshandel, funktionsnedsättning, droger och jämställdhet. Under 1970-talet ansåg många att serien hade en tydlig politisk vänsterinriktning. År 1982 skaffade Bamse familj, vilket ledde till att allt fler historier började kretsa kring barnen. Persongalleri Bamses moral Under den tid Rune Andréasson skrev serien följde Bamse som barnserie en tydligt uttalad, genomtänkt moral som ofta citerades i serierna. "Ingen blir snäll av stryk." "Många små svaga tillsammans kan besegra den starke." "Det är modigt att våga säga att man är rädd." "Man ska vara snäll mot dem som är stygga, för de behöver det mest, och då blir de kanske snällare." Serien har alltid haft en tydlig uppfostrande karaktär. Ämnen som tagits upp i serien är mobbning, misshandel, jämställdhet, samarbete, alkoholism, demokrati, solidaritet, vapenhandel, antivåld och motstånd mot krig och vapen, drogmissbruk, främlingsfientlighet, socialt ansvar, djur- och miljövård, användning av hjälm och av bilbälte, samt vikten av att skaffa sig kunskap. Tidningen har också kritiserat astrologi. Kritik Bamse har genom åren kritiserats för att uttrycka en politisk vänsterinriktning, och har av moderata ungdomsförbundet anklagats för att vara kommunistisk. 1998 skrev Joakim Nilsson studentuppsatsen Bamse – en uppsats om världens starkaste björn och hans politiska värderingar, där han noterade att det kommunistiska Kina, i serien "Bamses skola", prisades för sina insatser för vanligt folk. Detta gjordes till synes helt ovetande om de övergrepp och våldshandlingar som ägde rum under det stora språnget och kulturrevolutionen: Trots den medieuppmärksamhet som väcktes tog Andréasson aldrig offentligt avstånd ifrån detta uttalande. När det här avsnittet repriserades, i nr 15/2004, efter Andréassons död, var det påtagligt redigerat och nedtonat. Avsnittet var nedkortat från ett uppslag till en sida, och alla kontroversiella påståenden om Mao var borttagna. Vargen blev snäll enbart genom snällhet. Den enda riktigt ohjälpliga figuren tycks vara Krösus Sork, (möjligen med undantag av räven Reinard, en figur som inte uppfunnits av Rune Andréasson) en kapitalist som gör vad som helst för pengar - fast i ett avsnitt om "Hur Krösus blev rik", visas det på att händelser i Krösus bakgrund till del kan förklara hans snikenhet och hänsynslöshet. Även Bamses mormor Anna-Cilla presenteras som en positivt skildrad egenföretagare inom detaljhandeln och arbetsgivare för Brummelisa. Rune Andréasson menar att Krösus Sork snarare representerar girigheten och vulgärkapitalismen än en person: "Krösus blir aldrig snäll, för då kommer det bara en ny Krösus i hans ställe". Trollkarlens röda blomma I serien "Trollkarlens röda blomma", som publicerades för första gången i Bamse nr 10/1988, träffar Skalman figurerna Eragord, Nifrom och Nioreh, vars namn baklänges blir drogare, morfin och heroin. Eragord ger Skalman en dryck gjord på blommor som ger "vackra drömmar och tankar". Skalman svävar på rosa moln och tycker att allt ser vackert ut. Senare i serien bränner Skalman ner de fält där Eragord odlar de blommor som drycken består av. Trots att serien tar tydligt avstånd mot droger, fick den kritik av föräldrar och av barnombudsmannen Lena Nyberg när den publicerades på nytt 2001. Tidningens ansvarige utgivare Jan Magnusson försvarade dock serien och menade att den visar på hur lätt det är att bli missbrukare och att man inte ska fördöma dem som hamnat i missbruk. Bamse förklarar asylprocessen I april 2011 lanserade Migrationsverket i samarbete med Egmont Kärnan en Bamsetidning med syfte att utgöra informationsmaterial för barn om asylprocessen. Två barnfamiljer kommer till Bamses land; en får stanna och en blir utvisad. I sista serierutan möts den senare familjen av kramar när de återvänder och blir lyckliga i det land de nyss flytt ifrån. Materialet har därför kritiserats för att skönmåla asylprocessen. Med i en referensgrupp för uttagning av materialet var bland annat organisationen Individuell Människohjälp, som fortfarande säger sig stå bakom materialet, men inte svensk flyktingpolitik. Andra deltagare i referensgruppen var Röda Korset, Rädda Barnen, BRIS och Malmö Högskola. Manusförfattare och tecknare Andréasson tecknade serien på egen hand fram till 1975, skrev manus till 1990 (Bamse 7/90) och var sedan konsult och omslagstecknare under två års tid (till och med Bamse 7/92). Därefter hade han ingen direkt inblandning i produktionen av serietidningen men fortsatte att hålla sitt vakande öga över innehållet fram till sin död 1999. Francisco Tora var den ende tecknaren till serien mellan 1976 och 1982, och var tillsammans med Bo Michanek den ende som tecknade serien under Rune Andreassons tid som manusförfattare. Idag görs Bamse av en stab av tecknare och författare. Bland alla de serieskapare som har skrivit eller tecknat "Bamse" genom tiderna kan, förutom Rune Andréasson själv, nämnas: Rune Andréassons redaktörstid (1973-1990): Francisco Torá, Bo Michanek. Jan Magnussons redaktörstid (1990-2002): Francisco Torá, Bo Michanek, Tony Cronstam, Thomas Holm, David Liljemark, Johan Wanloo, Olof Siverbo, Claes Reimerthi, Joakim Gunnarsson, Lars Bällsten, Andreas Qassim, Torbjörn Jörgensen med flera. Lisbeth Wrembys redaktörstid (2002-2008): Tony Cronstam, Olof Siverbo, Joakim Gunnarsson, Lars Bällsten, Andreas Qassim, Susanne Adolfsson, Mårten Melin, Adam Blomgren, Ted Johansson. Charlotta Borelius redaktörstid (2008-): Susanne Adolfsson, Jens Hansegård, Kenneth Hamberg, Simon Bülow, Hedvig Häggman-Sund, Lars Bällsten, Andreas Qassim, Ted Johansson, Thomas Holm med flera. Under 1990-talet fortsatte Rune Andréasson att skriva 61 manus avsedda för publicering efter sin bortgång. Det sextioandra påbörjades men avslutades aldrig; serien slutar tvärt mitt i en dramatisk scen på seriens fjärde sida. Den första av dessa serier publicerades i Bamse 1/01; fram till juni 2006 hade man publicerat drygt hälften av dessa serier, som i tidningen är märkta RAPM i sin första ruta – en förkortning för Rune Andréasson Post Mortem. Filmerna Svartvita filmer (1966) Världens starkaste björn Skalmans märkliga bil Ett lejon har rymt från en cirkus (del 1 av 2) Afrikaresan (del 2 av 2) Resan till Badköping Nu är det vinter Färgfilmer (1972–1991) Skattkartan (1972, del 1 av 2) Skattsökarfärden (1972, del 2 av 2) Vulkanutbrottet (1972, del 1 av 2) Den hungriga draken (1972, del 2 av 2) Vargen äter dunderhonung (1972) Den flygande mattan (1972, del 1 av 2) Trollkarlen (1972, del 2 av 2) Den lilla åsnan (1981, del 1 av 2) Den stora kapplöpningen (1981, del 2 av 2) Bamse i trollskogen (1991) Långfilm I oktober 2006, 40 år efter att Bamse skapades, berättade Ola Andréasson, son till Rune Andréasson, att man kommer att göra en långfilm. Filmen beräknas ha en budget på runt 25 miljoner kronor. I mitten av maj 2012 kom det ut en titel till den framtida filmen, Bamse och tjuvstaden. Filmen hade premiär 17 januari 2014. Uppföljarna är Bamse och häxans dotter (2016), Bamse och dunderklockan (2018) och Bamse och vulkanön (2021). Serietidningarna Bamse – världens starkaste björn Huvudtidningen har kommit ut sedan 1973, vilket innebär att den numera ligger på tiotopplistan över Sveriges äldsta fortfarande publicerade serietidningar. För närvarande ges den ut med 18 nummer per år, och totalt har mer än 740 tidningar givits ut. Tidningen har utgetts på följande förlag: Williams förlag 1/73-5/76 Semic Press 6-10/76 Atlantic förlag 1/77-4/82 Rune A-serier 5/82-7/88 BAMSE Förlaget 8/88-7/90 Egmont Kärnan 8/90- Åren 1984–1992 hade tidningen sin största popularitet, räknat i upplagesiffror. Under denna period låg tidningens upplaga på över 200 000 ex per nummer, därmed tidvis högre än störste konkurrenten Kalle Anka & C:o. Bamse utgavs 1993 på elva språk, och hade en tryckupplaga på 1,5 miljoner exemplar världen över, i länder som Danmark, Norge, Finland, Nederländerna, Ungern, Tyskland, Slovakien, Ryssland, Polen, Bulgarien, Tjeckien och Rumänien, även om satsningen i Östeuropa i de flesta fall inte varade särskilt länge. Bara Norge har varit med sedan starten. Andra Bamseutgåvor Bamses Bästa Albumserie som gavs ut med två nummer 1980; Jorden Runt med Bamse och Bamse och Billy Boy. Innehöll reprisserier. Ytterligare en tidning med titeln Bamses Bästa gavs ut 1997. 2005 och 2006 utkom två inbundna böcker med samma titel. Se nedan under Bamse-biblioteket. Bamses Julalbum Album som ges ut vid jultid varje år sedan 1991, innehållande en mix av reprisserier och nytt material. Notera att 1977 och 1978 gav respektive års tjocka julnummer av tidningen även ut i en albumliknande utgåva utan nummer på framsidan - innehållet var dock det samma. Bamse-Extra Tjockare tidning som gavs ut med 30 nummer mellan 1992 och 2005. Innehöll i huvudsak reprisserier, ofta med ett tema i varje nummer. Bamses Äventyr Ersatte 2006 Bamse-Extra. Innehållet är liknande men en tydligare fokus mot en vuxenpublik märks, bl.a. genom artiklar och införandet av Rune Andréasson klassiska serie Lille Rikard och hans katt som biserie. Ges ut 6 ggr/år. Bamse för de yngsta Ges ut med 8 nummer per år sedan cirka år 2010. Serien består av enklare berättelser med få figurer på varje sida, och riktar sig till åldern 0-5 år. Flera av serierna som utgavs 2010-2011 har reproducerats senare. Ett utdrag ur produktionen syns här, vilken genom titlarna visar på tidningens karaktär. Bamses Pyssel En pysseltidning som mestadels innehåller pyssel men även någon serie. Började ges ut i slutet av 2003 och ges för närvarande ut varannan månad. Innehållet har hittills varit pyssel och spel som konstruerats och ritats av Rune Andréasson. Bamsebiblioteket En serie av inbundna böcker som återtrycker och samlar en halv årgång Bamse per bok. Förutom serierna återfinns här även artiklar och diverse illustrationer. Dessutom finns några specialutgåvor, som till utförande och layout följer huvudseriens upplägg; Bamsebiblioteket - Så började det - två volymer som utgavs 2003 och 2004 och samlar serier som behandlar om persongalleriets ursprung - samt Bamsebiblioteket - Bamses Bästa - två volymer, utgivna 2005 och 2006, som samlar utvalda Bamseserier från 1973-1988 respektive 1988-2006. Följande utgåvor finns i skrivande stund (man ger alltså kontinuerligt ut nya utgåvor av Bamsebiblioteket): Bamsebiblioteket volym 1: nummer 1-6 1973. Bamsebiblioteket volym 2:nummer 7-12 1973. Bamsebiblioteket volym 3: nummer 1-6 1974. Bamsebiblioteket volym 4: nummer 7-12 1974. Bamsebiblioteket volym 5: nummer 1-6 1975. Bamsebiblioteket volym 6: nummer 7-12 1975. Bamsebiblioteket volym 7: nummer 1-5 1976. Bamsebiblioteket volym 8: nummer 6-10 1976. Bamsebiblioteket volym 9: nummer 1-6 1977. Bamsebiblioteket volym 10: nummer 7-12 1977. Bamsebiblioteket volym 11: nummer 1-6 1978. Bamsebiblioteket volym 12: nummer 7-12 1978. Bamsebiblioteket volym 13: nummer 1-5 1979. Bamsebiblioteket volym 14: nummer 6-9 1979. Bamsebiblioteket volym 15: nummer 1-5 1980. Bamsebiblioteket volym 16: nummer 6-10 1980. Bamsebiblioteket volym 17: nummer 1-4 1981. Bamsebiblioteket volym 18: nummer 5-8 1981. Bamsebiblioteket volym 19: nummer 1-6 1982. Bamsebiblioteket volym 20: nummer 7-12 1982. Bamsebiblioteket volym 21: nummer 1-6 1983. Bamsebiblioteket volym 22: nummer 7-12 1983. Bamsebiblioteket volym 23: nummer 1-6 1984. Bamsebiblioteket volym 24: nummer 7-12 1984. Bamsebiblioteket volym 25: nummer 1-6 1985. Bamsebiblioteket volym 26: nummer 7-12 1985. Bamsebiblioteket volym 27: nummer 1-6 1986. Bamsebiblioteket volym 28: nummer 7-12 1986. Bamsebiblioteket volym 29: nummer 1-6 1987. Bamsebiblioteket volym 30: nummer 7-12 1987. Bamsebiblioteket volym 31: nummer 1-6 1988. Bamsebiblioteket volym 32: nummer 7-12 1988. Bamsebiblioteket volym 33: nummer 1-6 1989. Bamsebiblioteket volym 34: nummer 7-12 1989. Bamsebiblioteket volym 35: nummer 1-6 1990. Bamsebiblioteket volym 36: nummer 7-12 1990. Bamsebiblioteket volym 37: nummer 1-6 1991. Bamsebiblioteket volym 38: nummer 7-12 1991. Bamsebiblioteket volym 39: nummer 1-6 1992. Bamsebiblioteket volym 40: nummer 7-12 1992. Bamsebiblioteket Bamses bästa volym 1: innehåller utvalda serier från 1973-1988. Bamsebiblioteket Bamses bästa volym 2: innehåller utvalda serier från 1988-2006. Utgiven 2006. . Bamse - Den kompletta veckoserien 1966-1970 Bok som samlar samtliga 176 Bamse-avsnitt som Andréasson ritade och skrev för veckotidningen Allers under 1960-talet, innan serietidningen hade lanserats. Utgiven av Egmont Kärnan i samband med Bamses 40-årsjubileum 2006. . Små sagor och Små serier Böcker i Pixibok-format, utgivna sedan 2002 - se huvudartikeln. Engångspublikationer Bamse på Sagornas Ö - seriealbum utgivet av Egmont Kärnan 2003. Informations- och reklampublikationer Bamse och Kalle Svartskalle - gratistidning utgiven av Statens Invandrarverk vid två tillfällen, 1988 och 1993. Serien hade tidigare publicerats i Bamse 1980, och behandlar rasism. Bamses brandskola - gratistidning utgiven av Räddningsverket 1996, och i flera nyutgåvor. Informerar barn och föräldrar om hur man förhindrar brand och agerar när det börjar brinna. Tidningen delades ut som pris i en serieteckningstävling i Bamse 1997. Bamse och bråkstaken - gratistidning utgiven av Rädda Barnen 1996. Serien behandlar barn och konfliktlösning. Bamse restidning - serietidning utgiven av Fritidsresor 2005. Bamse - pysseltidning utgiven av SJ 2005. Bamse tandskola - serietidning utgiven av Glaxo Smith Kline 2005. Bamse och Alfred Nobel - serietidning utgiven av Nobelmuseet 2006. Bamses hjärnskola - serietidning utgiven av Hjärnfonden 2010. Bamse och Lill-Mickel - en specialtidning om diabetes - gratistidning utgiven av Svenska Diabetesförbundet 2012. Bamse Tema: Källkritik! - framtagen av Bamseredaktionen på uppdrag av Barnens bibliotek 2017. Bilderböcker Av Rune Andréasson Bamse (ca 1968) Bamse och sjörövarna (ca 1971) Bamse och lejonet (ca 1971) Bamse i Vilda Västern (ca 1971) Bamse åker till månen (ca 1971) Bamse och den lilla åsnan (1992) Bamse i Trollskogen (1992) Brum och Filiokus (1994) Teddy går vilse i natten (1994) Nalle-Maja och dunder-honung (1994) Brumma och tigern (1994) Bamse och Regnbågs-Nuttarna (1996, musiksaga) Mini-Hopp på cirkus (1997) Mini-Hopp i Sagolandet (1997) Mini-Hopps födelsedag (1997) Mini-Hopp som sjörövare (1997) Bamse och Bronto (2001) Bamse och Lyckans Dörr (2002) Samlingsvolymer: 4 Bamseäventyr (1983; böckerna från 70-talet) Jag Bamse (1989; böckerna från 60- och 70-talet) Bamse: Sagostunden (2005; fyra av böckerna från 90-talet - Bamse i Trollskogen, Brum och Filiokus, Teddy går vilse i natten och Mini-Hopp i Sagolandet) Av andra författare Jan Magnusson (text) och Lars Bällsten (bild): Bamse och hans vänner (2001) Jan Magnusson/Dan Andréasson (text) och Kenneth Hamberg/Kerstin Hamberg (bild): Brumma: Klurerna (2004) Skalman: Trollfen (2004) Katten Janson: Studsbollen (2004) Vargen: Det stora kalaset (2004) Vad är det som prasslar? (2004, tygbok) Farmor och Fumler (2005) Skalman och Rabba (2005) Nalle-Maja och Fnittra (2005) Bamse och Stampa (2005) Bamse och Skalman (2006) Bamse och Lille Skutt (2006) Bamse och dunder-honungen (2006) Bamse och Billy Boy (2006) Mårten Melin (text), Adam Blomgren (bild) och Kerstin Hamberg (tusch): Bamse och Reinard Räv (2007) Bamse och de elaka poliserna (2007) Bamse och luringarna från Galna Galaxen (2008) Mårten Melin (text), Ted Johansson (bild) och Kerstin Hamberg (tusch): Bamse och det märkliga huset (2008) Lisbeth Wremby (text), Andreas Qassim (bild) och Kerstin Hamberg (tusch): Bamse och Gluff-Gluff (2008) Andra produkter Rune Andréasson hade under lång tid bestämt sig för att inte licensera ut Bamse till alla möjliga produkter, för att inte bli alltför kommersiell. Det finns dock gosedjur och sällskapsspel samt plåster och tandhygieniska produkter: Det finns plastfigurer med Bamse från 1980-talet samt en upplaga av figurer från 2002/2003. Det finns olika Bamseprodukter på apoteket speciellt avsedda för att brukas av barn, som Bamses schampo, balsam, solskydd och hudlotion. Det finns även sockerfria tuggummin och plåster med bamsefigurer på. Bamses barntandkräm är en tandkräm som tillverkas av företaget Sensodyne, och påstås lämpa sig för barn mer än andra tandkrämer. På tubens framsida figurerar Bamse. 1993 gavs spelet Bamse ut till Nintendos konsol Game Boy, endast i Sverige. Det är en portering av spelet We're Back!, även känt som Baby T-Rex, där delar av grafiken har bytts ut. Det har inga som helst kopplingar till Bamses tecknade serier annat än ett par korta sekvenser där Bamse, Skalman, Lille Skutt och Vargen syns, samt att Bamse har rollen som huvudperson och kan plocka upp burkar med dunderhonung. Dunderhonungen används inte för att ge Bamse styrka, utan burkarna används som kastvapen. I spelet åker Bamse, Lille Skutt och Skalman tillbaka till dinosauriernas tid med en tidsmaskin (som har setts i nummer 1/73 av Bamse). Vargen följer med som fripassagerare. Framme i dinosauriernas tid kidnappar Vargen Skalman och berättar att han har fört denne till sitt "dödsdömda slott" och att Bamse och Skutt därmed är fast i forntiden för alltid. Spelet gavs betygen 2/10 och 3/10 när det recenserades i Nintendo-Magasinet. Ett annat spel om Bamse kom 2007, Bamse i Egypten till PC. Ytterligare ett spel om Bamse kom 2011, Bamse och Sjörövarskatten'' till Nintendo DS/DSi. Bamse var den nu nerlagda hamburgerkedjan Clocks ansikte utåt mot barnen. Bland annat sålde företaget Bamsemeal, en liten pappersbox prydd av Bamsemotiv bestående av en hamburgare, pommes frites, liten läsk samt en leksak. Exempel på leksaker som ingick var pins föreställande Bamse, Skalman, Vargen och Lille skutt. Vid en del barnkalas klädde sig en Clockanställd i en Bamsekostym och skojade med barnen. Fritidsresor använder sig av Bamse för att marknadsföra sig mot barnfamiljer. Bland annat har de en klubb för barn som heter Bamseklubben. Lindex har haft en kollektion barnkläder med Bamsemotiv. Se även Bamses Värld, en temapark i Kolmårdens djurpark. Källor Externa länkar Bamse.se - officiell webbplats Bamse Svenska serier Svenska seriefigurer Fiktiva björnar Fiktiva antropomorfa figurer Seriefigurer introducerade 1966 Unghundenvinnare


text: Bletchley Park är ett gods och ett museum som ligger i Milton Keynes i Buckinghamshire, cirka 70 kilometer nordväst om London. Under andra världskriget var det ett centrum för kryptoanalys och chifferforcering, i regi av den underrättelseverksamhet som gick under kodnamn Ultra. Godset Bletchley Park köptes 1938 av MI6 i syfte att användas som en plats dit Government Code and Cypher School (GC&CS) och MI6 skulle kunna flyttas om kriget kom. Egendomen bestod av en viktoriansk herrgård och 23 hektar omkringliggande marker. Under Münchenkrisen hösten 1938 flyttades MI6:s servicesektion till Bletchley Park, den flyttades tillbaka till London efter krisen var över men de hade utrustat herrgården med kommunikationer och elektricitet, samt byggt de första trästugorna på de omkringliggande markerna. Verksamheten på Bletchley Park inleddes på allvar i augusti 1939 när cirka 180 personer från GC&CS flyttade dit. Ett antal framstående matematiker rekryterades till Bletchley Park, bland annat Alan Turing, Hugh Alexander och Gordon Welchman. Även schackmästare, lingvister och korsordsexperter rekryterades till det som av de som arbetade där kallade the Golf, Cheese and Chess Society. I slutet av 1944 hade Bletchley Park över 9 000 personer sysselsatta inom verksamheten. Personalen arbetade dygnet runt i treskift och ungefär tre fjärdedelar av de som arbetade där var kvinnor. Personalen på Bletchley Park arbetade med att avkoda meddelanden, ibland bearbetades så många som 2000 meddelanden om dagen. Dessa meddelanden hade kodats av elektroniska chiffermaskiner, särskilt av de tyska maskinerna Enigma och Lorenz. För att underlätta avkodningen designades och byggdes elektromekaniska kodknäckarmaskiner som kallades Bombes och senare under 1943 byggde man kodknäckningsdatorn Colossus. Den stod färdig i januari 1944 och började då användas i avkodningen. Vid slutet av kriget förstördes mycket av utrustningen och dokumentationen på order av Winston Churchill och det var först på 1970-talet som händelserna där kom till allmänhetens kännedom. Efter kriget användes byggnaderna bland annat som utbildningscentrum för lärare och postmedarbetare, det fanns 1991 även planer att riva herrgården och bygga bostäder på marken, men the Bletchley Park Trust grundades 1992 och öppnade ett museum i lokalerna 1993. Efter att Bletchley Park Trust hade samlat in 2,4 miljoner pund själva under 2011 och 2012 för att rädda de byggnader, mestadels i trä, som uppförts 1939, gavs organisationen ett stipendium på fem miljoner från Heritage Lottery Fund och en komplett restaurering påbörjades. Restaureringen färdigställdes i juni 2014. I populärkultur Litteratur Bletchley Park har en stor plats i Robert Harris roman Enigma (1995). En fiktionaliserad version av Bletchley Park figurerar i Neal Stephensons roman Cryptonomicon (1999). Romanen "Roskoden" av Kate Quinn utspelar sig på Bletchley Park och huvudpersonerna är tre kvinnor som rekryteras dit under kriget. Bletchley Park spelar en signifikant roll i Connie Willis roman All Clear (2010). Agatha Christies roman N eller M? handlar om spioner under andra världskriget och en av karaktärerna heter Major Bletchley. Christie var även vän med en av kodknäckarna vid Bletchley Park. Filmatiseringar i urval Filmen Enigma (2001), baserad på Robert Harris bok, med Kate Winslet, Saffron Burrows och Dougray Scott i rollerna, utspelar sig delvis på Bletchley Park. ITV-serien, Bletchley circle från 2012, utspelar sig 1952 och 1953. Seriens huvudroller är fyra kvinnliga tidigare kodknäckare från Bletchley Park, som nu använder sina kunskaper till att lösa brott. Filmen The Imitation Game (2014), med Benedict Cumberbatch i rollen som Alan Turing, utspelar sig på Bletchley Park, och spelades delvis in där. Teater Pjäsen Breaking the Code (1986) utspelar sig på Bletchley Park. Källor Externa länkar Bletchley Parks webbplats Militära anläggningar under andra världskriget Militär underrättelseverksamhet Kryptering under andra världskriget Ej längre existerande brittiska underrättelseorgan Byggnader och anläggningar i Buckinghamshire Museer i England Museer invigda 1993 Milton Keynes Militärhistoriska museer


text: Bifrost (uttal biv-råst, kognat med en icke belagd svensk form *Bävrast; "den bävande rasten" d v s "den darrande vägen", eller bilröst "den flammande rasten/vägen") är i nordisk mytologi en bro som leder från jorden till himlen och slutar i Asgård där guden Heimdall bor. Varje dag rider asarna över bron till domsplatsen under Yggdrasil. Bron har tre färger och mycket solitt byggd. Den brukar identifieras med regnbågen eller vintergatan. På modern isländska heter den Bilröst i Poetiska Eddan och Bifröst i Snorres Edda. Företeelser uppkallade efter Bifrost Det finns många platser, organisationer och annat som är uppkallade efter Bifrost eller någon av dess namnvarianter. De som räknas upp här är bara några exempel. Bifrost är en stadsdel i Mölndal. Bostadstypen i Bifrost är flerbostadshus. Bifrostorden är ett svenskt ordenssällskap grundat 1925. Det finns även ett norskt asatrosamfund vid namn Åsatrufellesskapet Bifrost. Det har varit ett officiellt godkänt samfund sedan 1996. Bifrost är en Linux-distribution för routrar och brandväggar, från början utvecklat på Sveriges lantbruksuniversitet. Bifrost är även en trojan. Bifrost är en dansk organisation för föreningar som sysslar med lajv och rollspel, motsvarande svenska Sverok. Bifröstuniversitetet (isländska: Háskólinn á Bifröst), Bifröst, Borgarbyggðs kommun, Island. Bifrostbron, Carl XIII:s bro i Älvkarleby, bron som går från Älvkarleby till Laxön, enligt Ingenjörtrupperna i Södertälje på 1970-talet, förklaring från det militära, bron som går från himmelen till helvetet. Bifrostobservatoriet, ett observatorium som drivs av Mariestads Astronomiska Klubb (MAK). Se även Gjallarbron Referenser Platser i nordisk mytologi Broar


text: Ett blotlag är en mindre sammanslutning av asatroende eller utövare av forn sed som träffas och blotar tillsammans. Inom Samfundet Forn Sed Sverige (tidigare Sveriges Asatrosamfund) kan medlemmar sluta sig samman i blotlag som då fungerar som lokala grupper inom samfundet. Blotlagen bestämmer själva hur de vill organisera sin verksamhet, så länge som man följer samfundets stadgar och värderingar. Flera sådana blotlag som är officiellt knutna till Samfundet Forn Sed är Forn Sed Stockholm, Frejas blotlag i Västernorrland, Blotlaget Andrimner i Uppland, Fjörgyns blotlag i Värmland, Forn Sed Göteborg, Halmstad blotlag, Forn Sed Närke samt Branthalla blotlag i Blekinge. Inom Nordiska Asa-Samfundet finns ett flertal blotlag runt om i Sverige såsom blotlaget Bifrost i Stockholm, Draupnir i Småland, Grimsa i Uppsala, Gungnir i Västra Götaland, Idavallen i Värmland, Sleipner i Östergötland, Särimner i Skåne, Vergelmer i Norrland och Yggdrasil i Småland. Det finns och har funnits ett antal helt fristående blotlag i Sverige, som inte tillhör något samfund. Exempel på sådana blotlag är Regin, som tidigare var del av Nätverket Forn Sed, Agnefit i Södermanland och UrNaud i Göteborg. Källor Externa länkar Blotlaget Agnefit Typer av organisationer Modern asatro Organisation inom religion


text: Birger Persson (även Birger Petersson) till Finsta, död 3 april 1327, var svensk storman, riddare, riksråd, Upplands första lagman och medförfattare till Upplandslagen samt far till heliga Birgitta. Birger var son till riddaren Per Israelsson. Birger Persson förde viss variation av vapen, enligt gravstenen i Uppsala Domkyrka förde han som vapen två nedfällda vingar, tätt intill varandra utan större mellanrum. Men hans sigill i Medeltidsbrev visar två vingar, vars övre bas är väl åtskild, med stort mellanrum, mellan en sexbladig ros, som hänger i ett girlandliknande föremål. Birger Persson var mormors farfar till Sveriges kung Karl Knutsson (Bonde). Biografi Birger nämnes tidigast 1280, köper Finsta gård av sin kusin Ragnhild Erlandsdotter (Finstaätten) 1283, blev riddare och riksråd mellan 1285 och 1291 och var 1293 lagman i Tiundaland i Uppland. Han påbörjade 1293 som huvudman för en tolvmannanämnd samlandet och kodifierandet av de tre uppländska folklandens (Attundaland, Tiundaland, Fjädrundaland) rättssedvänjor till en gemensam lagbok, Upplandslagen, som den 2 januari 1296 erhöll kunglig stadfästelse och kunde tas i bruk, och i denna lagsaga blev han den första lagmannen. Samma år bytte han gården Finsta mot Skällnora gård i Fresta socken som blir hans nya sätesgård fram till att han åter byter till sig Finsta genom ett byte med Magnus Nilsson (Ivar Nilssons ätt) av Villberga i Villberga socken. Birger, som var en av kung Birger Magnussons närmaste män, fick 1303, tillsammans med ärkebiskopen och sin kusin Andreas And, i uppdrag att vara skiljedomare mellan kungen och hans bror hertig Erik i en tvist om en del uppländska gårdar, vilket blev början till den följande brödrastriden mellan kung Birger, hertig Erik och hertig Valdemar. Som Upplands lagman och rikets största jordägare hade Birger en ledande roll under dessa strider. Uppgörelsen 1308, som återgav kungen friheten men medförde rikets delande, gjorde Birger till hertigarnas undersåte. Han var snart deras mest betrodde anhängare, och han lånade ut stora summor pengar till hertigarna. Birger var en av de personer som bevittnade hertigarnas testamente, som upprättades den 18 januari 1318. Efter hertigarnas död år 1318 tog han, jämte Mats Kettilmundsson, ledningen i upproret mot kung Birger som ledde till att hertig Eriks treårige son Magnus valdes till kung följande år. Birger fick den 13 december 1320 gården Algö i Överselö i gåva av hertiginnan Ingeborg. Den 22 juli 1321 påbörjade herr Birger en pilgrimsfärd, varpå han den 1 oktober samma år befinner sig i påvestaden Avignon. Han var senare i Santiago de Compostela och var åter i Sverige den 4 juni 1322, lagom för att i Skara delta i den grupp rådsherrar som gjorde slut på hertiginnan Ingeborgs makt och i stället tog kung Magnus förmyndarstyrelse i egna händer. Birger skrev den 21 oktober 1326 sitt testamente på sätesgården Finsta i Skederid, varvid han utsåg fyra förmyndare och lärare till sin omyndige son Israel Birgersson, nämligen ärkebiskopen Olof Björnsson, drotsen Knut Jonsson samt två väpnare, Germund Håkansson och Johan Ingemarsson. Han var på sin tid en av Sveriges största godsägare och säkerligen en av landets rikaste män. Han innehade åtskilliga gårdar i bland annat Uppland, Närke, Småland, Södermanland och Östergötland. Birger Petersson dog 3 april 1327 och begravdes i Uppsala domkyrka. Gravstenen i Uppsala domkyrka I Finstakoret i Nikolaikapellet i norra delen av korets kapellkrans vilar det förnämsta gravmonument vi känner från vår medeltid. Gravstenen har beställts i den nordfranska, nu belgiska staden Tournai, som var berömd för sina konstnärliga arbeten i traktens svarta marmor. Stenen är nu mycket skadad i ytan men den fragmentariskt bevarade ristningen ger ännu ett begrepp om teckningens elegans och sirlighet, utförd i den höggotiska stilens idealiserade manèr, rofylld och monumental och samtidigt med en utsökt förfining i arkitekturens graciöst genombrutna former. Riddarparet vilar med knäppta händer och öppnade ögon, i from begrundan och i den dräkt som var deras i livstiden. Birger Persson bär en ringbrynja från topp till tå och ärmlös vapenrock – det breda bältet kring höfterna bär svärdet och en sköld med två vingar, hans ättevapen. Mellan de sporrklädda fötterna vilar ett hopkrupet lejon, tapperhetens symbol. Fru Ingeborg bär huvudet täckt av en slöja enligt de gifta kvinnornas sed och vid mantel med nedfälld kapuschong över axlarna. Den fotsida klänningen faller i breda veck och ger gestalten dess harmoniska resning. Vid fru Ingeborgs fötter står en liten knähund, trohetens symbol. Både lagmannen och hans hustru räknade med en salig död, och denna förväntan uttrycktes symboliskt i den scen, som upprepas över deras huvuden i baldakinens tornliknande krön: deras själar återgivna som små nakna barn burna i täckelse i fader Abrahams sköte, medan heliga svänger rökelsekar i ömse sidor som lovsång och tacksägelse till den Högste och därmed anger framställningens paradisiska karaktär. Gravstenen är sannolikt beställd av lagman Birger efter hans frus död år 1314, och i de smala sidopartiena av baldakinen har han låtit framställa parets sju barn, alla med utsatta namn, pojkarna vid pappans sida, Petrus, Benedictus och Israel, och flickorna vid mammans sida, Birgitta, Katerina, Margareta och Ingrid. Alla barnen är återgivna i from bedjande ställning, i en ideal tonårsålder, och det är tydligt, att det inte är fråga om porträtt, lika lite som i fråga om föräldrarnas gotiskt idealiserade anletsdrag. Gravstenen ger däremot en genealogisk redovisning av Birger Persson och Ingeborg och deras barn. Birgers vapensköld och de ristade texterna är lika viktiga om inte viktigare än den poetiskt sköna bildframställningen. Runt gravstenens ytterkant löper följande text i gotisk majuskelskrift: HIC . IACET . NOBILIS . MILES. DOMINVS . BIRGERVS . PETRI . FILIVS . LEGIFER . VPLANDIARVM . ORATE. PRO . NOBIS . ET . EIVS . VXOR . DOMINA . INGIBVRGIS . CVM . FILIIS . EORVM . QVORUM . ANIME . REQVIESCANT . IN . PACE Här vilar välbördig riddare herr Birger Persson, lagman i Uppland – bedjen för oss – och hans hustru Ingeborg med deras barn, vilkas själar vila i frid. När gravstenen kom till, var endast tre av barnen i livet: Israel, Birgitta och Katarina. Familj Birger var gift första gången med Kristina Johansdotter (Elofssönernas ätt), död 1293, och andra gången med Ingeborg Bengtsdotter av Bjälboättens lagmansgren. Ingeborg var dotter till lagman Bengt Magnusson (Bjälboättens lagmansgren) och Sigrid den fagra. Hon avled år 1314. Barn med Ingeborg Bengtsdotter Per Birgersson. Död ung. Bengt Birgersson. Död ung. Israel Birgersson (ca 1314–1351), gift med Bengta Karlsdotter (Färla, Orestes Keldorssons ätt). Deras dotter Helena Israelsdotter (Finstaätten) var gift med Sveriges kung Karl Knutsson (Bonde)s morfar, men hon var inte hans mormor, som många felaktigt har trott. Ingrid Birgersdotter. Död ung. Margareta Birgersdotter. Död ung. Katarina Birgersdotter (ca 1306–1364), gift med Magnus Gudmarsson (Ulvåsaätten) Birgitta Birgersdotter (1303–1373) kallad heliga Birgitta, gift med Ulf Gudmarsson (Ulvåsaätten). Referenser Michael Nordberg: I kung Magnus tid. Stockholm: Nordstedts, 1995. . Vidare läsning , bd 4, s. 436–439. Bengt Hildebrand, "Finsta-ätten", Svenskt biografiskt lexikon, bd 16, s. 51 f. Jarl Gallén med bidrag av A. Filip Liljeholm, "Finstaätten", Äldre svenska frälsesläkter, bd 1:1 (1957), s. 34–38. Födda 1200-talet Avlidna 1327 Svenska riddare Lagmän i Uppland Lagmän i Tiundaland Finstaätten Svenska riksråd under 1200-talet Män Personer i Sverige under 1200-talet Personer i Sverige under 1300-talet Gravsatta i Uppsala domkyrka


text: Balder (fornnorska/fornisländska Baldr, isländska Baldur), vilket betyder "den lysande" eller "herren", är en gud i nordisk mytologi. Son till Oden och Frigg, make till Nanna och far till Forsete ("Forseti"). Balder bodde i Bredablick. Balder sades vara bäst av asarna. Det var omöjligt att säga något ont om honom. Han var vacker, ljus, god, vis och omtyckt, men hans domar ägde inte bestånd. De andra gudarna brukade säga, att så länge de hade kvar Balder, kunde det inte gå alltför illa för dem. Därför blev de mycket rädda, när han började drömma mardrömmar om att han skulle bli mördad. Och trots alla deras ansträngningar blev det också så till slut. Efter Ragnarök skall dock Balder komma tillbaka från dödsriket tillsammans med sin bror Höder för att styra den nya världen. Balders död Balders död har på två sinsemellan väldigt skilda sätt skildrats av såväl Snorre Sturlasson som Saxo Grammaticus. Snorres berättelse börjar med att Balder får en rad onda drömmar, vilket gjorde asarna så oroliga att Oden sadlade Sleipner och red till Hel. Där sökte han upp en völva, som avslöjade att en boning i dödsriket redan hade ställts i ordning åt Balder, då han snart skulle komma dit. Oden återvände till Asgård, varpå hans hustru och Balders mor Frigg färdades vida omkring och bad allt hon såg att lova med helig ed att inte skada hennes son. Löftet gavs överallt. Därmed tycktes bekymret vara ur världen, och gudarna roade sig med att samlas och skjuta på Balder, och kasta spjut och stenar mot honom, eftersom han nu var osårbar. Alla väsen älskade Balder, utom Loke. Han förklädde sig nu och sporde Frigg om hon verkligen tagit löfte av allt. Hon svarade ja, med ett enda litet betydelselöst undantag: väster om Valhall hade hon sett en liten mistel (mistilteinn), som hon tyckte var för ung för att avkrävas ed. Då gav sig Loke av, plockade misteln och skar till en pil av den. Sedan gick han fram till Balders blinde bror Höder, som stod sysslolös litet avsides, och frågade honom varför han inte roade sig som de andra. Höder svarade att det var därför att han inte kunde se att skjuta eller kasta. Loke gav honom då mistelpilen och hjälpte honom att sikta, vilket blev Balders bane. Balder fick en ståtlig begravning i sitt eget skepp Ringhorne (Hringhorni). Det skulle skickas till havs och stickas i brand men ingen kunde rubba det. Gudarna blev tvungna att skicka efter jättinnan Hyrrokkin, som kom ridande på en varg med en huggorm som töm. Hon behövde bara knuffa till skeppet en gång, så gled det ut till havs. Tor ville då dräpa Hyrrokkin med Mjölner men de andra gudarna vädjade för henne. När Balders kropp lades på bålet brast hans hustru Nannas hjärta, och hennes kropp lades bredvid Balders, liksom Balders häst. Oden lade dit sin guldring Draupner, källa till oändlig rikedom då därifrån var nionde natt dröp åtta andra ringar, lika tunga som den själv. I Balders öra viskade Oden någonting, och vilka hans ord till sonen var i den stunden är en av de eviga gåtorna, ty den röjde han inte för någon. Till slut vigde Tor skeppet med sin hammare, och det började brinna. Men ännu gav gudarna inte upp. Oden hade ännu en son som hette Hermod (Hermodhr). Denne skickades till Hel, med tillsägelse att göra allt som stod i hans makt för att föra Balder åter till de levandes land. Nio dagar och nio nätter red han, genom mörka dalar och över de dödas flod. Han kom utan faror fram till Hel, där han såg att Balder bodde och blev väl behandlad. Hermod talade med Hel, som sade att hon skulle låta Balder återvända, på ett villkor: att varje ting och varje väsen i världen, både levande och döda, skulle begråta honom. Och det gjorde alla men än en gång med ett enda undantag: en gammal jättinna som sade sig heta Töck, som sade sig gjuta torra tårar för Balder då han ingen glädje givit henne. Därmed var Balder dömd att stanna i Hel till Ragnarök men då skall han återvända för att tillsammans med Höder styra nästa världsålder. Myten om Balders död slutar dock inte med Balders död, ty i den gamla religionen var blodshämnden en helig plikt, för gudar likaväl som för människor. Balders direkte baneman var Höder; visserligen ofrivilligt men det brydde sig den tidens rättsuppfattning inte om. Balders indirekte baneman var Loke, och dessutom troddes Töck vara Loke i förklädnad, så han var skyldig även till Balders fortsatta bortovaro. Ytterst hade dessutom alla gudar del i skulden, ty deras dåraktiga lek hade givit Loke hans tillfälle. Därför var ingen av dem lämpad att dräpa Höder. En ny hämnare måste avlas, och den saken åtog sig Oden. En jättinna fanns som hette Rind (Rindr). Oden gick till henne och nio månader sedan föddes Odenssonen Vale (Váli). En natt gammal, innan han hunnit tvätta händerna eller kamma håret, sände han Höder till Hel. Där blev han lika väl mottagen som Balder, och därifrån skall han som sagt återvända tillsammans med denne. Även Loke fick sitt straff; han fjättrades och kommer inte att komma lös förrän Ragnarök. Saxos version av Balders död skiljer sig väsentligt från Snorres: Här är Balder och Höder två jordiska krigare som slåss om Nannas hand. Höder kommer över ett magiskt svärd med vilket han dräper Balder (se Mistelten). Därefter åtföljs, precis som i Snorres version, Balder till underjorden av en stor skara krigare. Det har föreslagits att Saxos version skulle vara en specifik dansk tradition, men detta motsägs dock av själva namnen på karaktärerna, exempelvis Höder (Hotherus) och Rind (Rinda) vilka har latiniserade norsk-isländska former istället för de förväntade danska Had(er) och Vrind. Även det faktum att gudarna skildras i en negativ dager och t o m blir besegrade, vittnar om att Saxos version i allt väsentligt är ganska sen och tillkommen i kristen tid i Norge eller på Island, där Saxo medgivit att han hämtat mycket av sitt material. Fastän det bara är Snorre som direkt skriver att Höder var blind, så torde motivet med den blinde skytten vara gammalt. Det finns nämligen mytologiska lån i finsk folktro som styrker Snorres uppgift. I Kalevala dödas den finske Lemminkäinen, som har stora likheter med Balder, av ett pilskott från "den blinde herden med den våta hatten". På finska blir "våta hatten" - "märkä hattu", vilket från början kan ha varit en feltolkning av "mörke Had(er)", som är fornsvenskans språkliga form för Höder. Det är en myt som i så fall måste ha kommit till Finland från Sverige och visar därmed att den version av Balders död som återgavs av Snorre också berättats i östra Norden. Minnen av Balder Enligt Snorre så fanns det "ett gräs så vitt att man jämförde det med Balders brå (ögonbryn)." Man påträffar också i södra Sverige och i andra nordiska länder några växter som har haft grundformen Baldersbrå. Det finns även några ortnamn i Sverige som skulle kunna syfta på dyrkan av Balder, såsom Ballersta (äldre Baldrestum) Baldringe, Ballersjö och Balderum. Balder och Kristus Det finns flera likheter mellan traditionen om den vite Balder och Vite Krist (Balder beskrevs till exempel som "den vitaste av asar" och Kristus kallades Vite Krist). Båda är framställda som goda och lidande gudar, båda dör och blir begråtna; kristendomens dualistiska motiv, kampen mellan gud och djävul, kan återfinnas i konflikten mellan Balder och Loke. I enlighet härmed skulle Balder i Snorres version vara en kristianiserad asagud. Sambandet är dock omdiskuterat, och källorna är alltför motstridiga för att någon entydig tolkning ska kunna göras. Balder framstår som den kanske mest svårtolkade av asalärans gudagestalter. Förmodligen är det befintliga materialet sprunget ur flera traditioner. Enligt viss forskning ska Balder utgöra en nordisk uttolkning av den orientaliske fruktbarhetsguden, vilket i korthet innebar att han var en av Odens krigare, som offrades för att grödan skulle komma tillbaka på våren. Det finns även en parallell mellan Balder som dör och ska återuppstå efter ragnarök, med mellanösterns gud Baal som dog och återuppstod i Baalcykeln. Se även Mytologi: Dömda hjältar Adonis Baldersgatan i Stockholm Balders hage i Stockholm Referenser Gudar i nordisk mytologi


text: Bure (fornnordiska: Búri eller Buri) var ett urtidsväsen i nordisk mytologi. Namnet betyder "avlare, fader." Han slickas fram av urkon Audhumla. Som far till Bor, och farfar till gudarna Oden, Vile och Ve kan han räknas som asarnas stamfader. Bure skapades genom att urtidskon Audhumbla slickade fram honom ur en sten. Bure var "vacker att se på, stor och kraftfull" (fagr álitum, mikill ok máttugr). Källtexterna Myten om Bure finns endast omtalad i Snorres Edda, närmare bestämt i sjätte kapitlet av Gylfaginning. Däremot är Bure inte nämnd någonstans i den poetiska Eddan, även om sonen Bors namn förekommer i Vǫluspá 4. I Skáldskaparmál, kap. 2, citeras ett brottstycke ur en okänd dikt av den isländske 1100-talsskalden Torvald blandaskald. Här kallas diktkonsten för "Bures arvtagare Bors sons dryck". Det är förstås Oden som är arvtagare till sin far Bor och till farfar Bure, och drycken är skaldemjödet. Diktfragmentet är intressant eftersom det är utifrån det som man har menat sig kunna bestämma stavelsens längd i namnet, och få reda på om "Bure" hette Búri eller Buri. Búri verkar vara det uttal som bäst passar in i versens meter, men problemet är att fornyrðislag inte är så regelmässigt att det går att dra säkra slutsatser. Å andra sidan är diktens kviðuháttr den strängaste varianten av fornyrðislag. Bure är också nämnd i rimacykeln Völsungsrímur VI:6 från 1300-talet, men här med namnformen Burri. Slutligen kan sägas att en dvärg vid namn Buri (eller kanske Búri) också finns i Vǫluspá 13 – dock endast i Hauksbóksversionen – men denna dvärg har helt säkert ingenting med Odens farfar att göra. Ur Gylfaginning 6 Skáldskaparmál 2 Brottstycke av okänd dikt av Torvald blandaskald: Se även Kung Bore Bureätten, innefattande Bure (adlig släkt) Källor Snorre Sturlasson, Snorres Edda Nordisk mytologi Urgudar