text: Gallien () var en region i Västeuropa som motsvarar dagens Frankrike, Belgien, västra Schweiz samt de delar av Tyskland och Nederländerna som ligger väster om floden Rhen. Området erövrades av romerska riket under första århundradet före Kristi födelse. Termen Galli användes tidigast av Cato den äldre omkring 168 f.Kr. för att beteckna det område som kelter intagit på Poslätten (Gallia Cisalpina) och först i och med den romerska erövringen av södra Frankrike omkring 100 f.Kr. framträder en tydligare bild av de keltiska folkgrupper, i första hand galler, som vid sidan av mindre baskiska och liguriska enklaver levde på det område som utgör dagens Frankrike. Vid tiden för den romerska erövringen hade galler dock redan etablerat sig över hela Europa och de keltiska språken hade delat upp sig i två språkgrupper. Förutom gallerna i nuvarande Frankrike hade galler bosatt sig på Poslätten i norra Italien som senare blev de romerska provinserna Gallia Cisalpina och Venetia et Histria. Andra galler hade korsat Pyrenéerna för att på Iberiska halvön etablera sig som keltiberer på ett område som senare blev provinsen Hispania Tarraconensis. I vår tid används orden Gallien och gallisk ibland som poetiska omskrivningar för Frankrike och fransk/franskspråkig. Det keltiska Gallien Ledda av Brennus erövrade galler Romerska republiken omkring 390 f.Kr. och förstörde då större delen av staden Rom. När romarna betalade skadestånd till gallerna klagade de över att gallerna använde falska vikter och då kastade Brennus sitt svärd i vågskålen och yttrade de berömda orden Vae Victis (Ve de besegrade). Thrakien i norra Grekland invaderades av östgaller 281 f.Kr. En stor armé ledd av en annan Brennus hindrades i sista ögonblicket från att förstöra Apollontemplet i Delfi av järtecken i form av åska och blixtar. Samtidigt korsade omkring 10 000 keltiska krigare med kvinnor, barn och slavar Thrakien. Tre keltiska stammar korsade Bosporen inbjudna av Nikomedes I av Bithynien som behövde understöd i sin maktkamp mot sin bror. De bosatte sig senare i östra Galatien och Frygien i Mindre Asien, ett område som därefter kallades Galatien. Gallien hade då sedan hundratals år haft kontakt med Romerska riket och Medelhavet genom den grekiska kolonin Massilia (nuvarande Marseille), där de bedrev handel med grekiska köpmän, och övertog viss kultur. Med andra ord hade de mynthus och ett rättssystem som stod över blodshämnden, reglerat av druider, vilka stod för juridiska spörsmål och utbildning, samt kult. Det romerska Gallien De första romerska soldaterna i Gallien var legosoldater som försvarade galliska samhällen mot det ännu grekiska Massilia ca 153 f.Kr. och detta dubbla förhållande mellan Rom och Gallien skulle bli ett stående inslag under de kommande seklerna. Julius Caesar Några decennier senare hade germanska stammar börjat bli ett allvarligt problem både för romarna och kelterna. Generalen Marius eliminerade germanerna i Podalen i början av det första århundradet. 59 f.Kr. anlände Julius Caesar till Gallien för att medla mellan gallerna och germanerna men utnyttjade snart sin roll till att utvidga Roms gränser och hans våldsamma framfart ledde 52 f.Kr. till ett folkligt uppror lett av hövdingen Vercingetorix som snabbt slogs ned. De delar av Gallien som Rom inte tidigare kontrollerade, Gallia Comata ("Det långhåriga Gallien"), erövrades av Julius Caesar i galliska kriget omkring 58-51 f.Kr., ett krig han beskrivit i De Bello Gallico och som kostade en miljon galler livet och förslavade lika många. Detta innebar början på en 500-årig romersk närvaro i Gallien. Gallo-romersk kultur Romaniseringen av Gallien gick därefter snabbt trots nya uppror 21 och 69-70 e. Kr. och gallerna tog snart till sig den nya tekniken, administrationen och kulturen. Rollen som romersk provins innebar för många fred, ökad handel och bättre utkomst. Nya städer som Narbonne, Lyon, Paris, Trier, Toulouse och Bordeaux grundlades och latin kom att allt mer ersätta keltiskan. Den vulgärlatin som talades av soldater och slavar blev grunden till dagens franska och vid de utbildningscentra som växte fram i Reims, Toulouse, Autun och Bourdeaux verkade lärda som Eumenius och Ausonius. Redan före 100 e. Kr. gjorde Galliska stormän karriär i Rom och Antonius Pius, som var romersk kejsare 138-161 hade galliska anor. Latinet fick allmän utbredning inom armen och i städerna, men på landsbygden kom galliskan att leva kvar ännu på 300-talet e. Kr. Ur tidigare stamområden bildade romarna civitates, och snart blommade Gallien, och gav Rom mer skatt än den egyptiska provinsen Aegyptus, Romarrikets "kornbod". År 200 f.Kr. skall folkmängden i Gallien ha uppgått till 15-20 miljoner invånare; vid tiden för Julius Caesars erövring hade den decimerats av epidemier. Förutom spannmålsproduktionen blev Gallien en viktig producent av glas, terra sigilatakeramik och bronsvaror. Omkring 120 e.Kr. var Gallien uppdelat i flera romerska provinser: Dessutom kallade romarna de galliska områdena på den italienska halvön Gallia Cisalpina "Gallien hitom Alperna" och Gallien öster om Alperna Gallia Transalpina, "Gallien bortom Alperna". Galliens huvudstad var Lugdunum (dagens Lyon). Under 200-talet drabbades Gallien av krigen mot germanerna och bagaudernas bondeuppror, många städer krympte och gårdar ödelades. Det germanska Gallien Trycket från de germanska stammarna hade gradvis stigit med början under 200-talet och den 31 december 406 korsade vandaler, alaner och sveber Rhen och påbörjade invasionen av Gallien. Gallien hade snart delats upp mellan olika germanska folk: visigoter i Akvitanien; burgunder längs med Rhône och Saône; alemanner i Alsace och; franker väster om Rhen. Det som återstod av det romerska inflytandet vid den tiden var kristendomen, det alltmer vulgäriserade latinet och ett nätverk av städer och vägar. Under 400-talet började det romerska riket att falla samman på grund av inre konflikter mellan de styrande kejsarna och generalerna och på grund av den invasion av plundrande germaner, goter och hunner som välde fram över Europa. Den romerska kontrollen över Gallien tog definitivt slut då frankerna under Klodvig I besegrade guvernören Syagrius år 486. För Frankrikes fortsatta historia se: Franker Det keltiska Frankrike i moderna orter Genom sina ortnamn är Frankrike till stor del keltiskt. Området mellan Loire och Garonne och mellan Loire och Rhen behärskades fullständigt av gallerna. Flera galliska folknamn har bevarats genom ortnamnen. I antikens Belgium, som fick sitt namn av belgierna (belgae), fanns remerna (remi), vars namn har bevarats i staden Reims, väster om remerna fanns svessionerna (suessiones), vars namn bevarats i staden Soissons, väster om svessionerna fanns bellovakerna (bellovaci), vars namn bevarats i staden Beauvais; atrebaternas (atrebates) namn har överförts till staden Arras och landskapet Artois, ambianernas (ambiani) till staden Amiens, veliokassernas (veliocasses) till staden Vexin och viromandernas (viromandui) till Vermand och landskapet Vermandois. Amiens, Soissons och Beauvais ligger samtliga i landskapet Picardie. I Normandie och Bretagne ligger städerna Lisieux och Rennes, som bevarar minnet at lexovierna (lexovii) och redonerna (redones). I Lorraine återfinns staden Metz, som fått sitt namn av mediomatrikerna (mediomatrici). I Bourgogne finns städerna Sens, Langres och Ambrieu (norr om Lyon). I dessa ortnamn går senonernas (senones), lingonernas (lingones) och ambarrernas (ambarri) atnonym igen. Den franska huvudstaden Paris har fått sitt namn av parisierna (Parisii). Karnuternas (carnutes) land ansågs beläget centralt i Gallien och därför samlades druiderna där årligen. Deras namn finns bevarat i staden Chartres. I Loiredalen återfinns städerna Nantes (Portus Namnetum), Angers och Tours, vars namn härstammar från namnaterna (namnates), anderna (andes, eller andecavi) och turonerna (turoni). Turonerna lämnade även sitt namn åt landskapet Touraine. Ett betydelsefullt folk i Gallien var biturigerna (bituriges), och deras namn återfinns i staden Bourges och landskapet Berry. Piktonernas (pictones) och santonernas (santoni) namn, som levde mellan Loire och Garonne, lever vidare i staden Poitiers (Pictavis) och landskapet Poitou och staden Saintes och landskapet Saintonge. Nära Saintes ligger staden Cognac; ändelsen -ac är en stark indikation på keltiskt ursprung. Lemovikerna (lemovices) längre österut, bevarade sitt namn i landskapet Limousin och staden Limoges. Arvernernas (arverni) namn finns bevarat i landskapet Auvergne på det glest befolkade Massif Central. Där finns också staden Cahors och landskapet Quercy, som bär vidare på kardukernas (cardurci) namn. Även gabalerna (gabali) bor i närheten, och deras namn återfinns i landskapet Gévaudean och byn Javols. Söder om ovan redovisade keltiska stammar vidtar en av romarnas äldsta provinser, det leende Gallia Narbonensis. Här fanns allobrogerna (allobroges), det nordligaste folket i provinsen, som bland annat gjort uppror mot Rom under Caesars galliska fälttåg. I provinsen fanns förutom grekiska kolonister, ligurer och så kallad celtoliguri även andra keltiska stammar, såsom exempelvis kaleter (caleti), tolosater (tolosates) och rutener (ruteni), vilka lämnade sina namn på städerna Caux, Toulouse och Rouergue. Se även Gallerkrigen Frankrikes historia Asterix Noter


source: wikipedia

text: Gallerkrigen kallas de krig som Julius Caesar förde under åren 58 till 51 f.K. i Gallien i dagens Frankrike, mot gallerna, inhemska keltiska stammar. Genom krigen införlivades Gallien i Romarriket som provinsen Gallia Transalpina (ungefär "Gallien bortom Alperna") och under de följande åren smälte gallisk och romersk kultur samman och lade grunden till de länder som skulle bli Frankrike, Belgien, Tyskland och Schweiz. Under krigen författade Caesar sitt berömda verk som behandlade händelserna, De Bello Gallico, vilket utgörs av sju böcker, en för varje krigsår. Krigens förlopp Caesar inledde striderna i Gallien i början av 58 f.Kr. mot helvetierna, en gallisk stam från det som i dag är Schweiz, som inledde en folkvandring västerut. Caesars seger vid Bibracte året därpå fick helvetierna att återvända hem. Caesar lät sina legioner stanna kvar i Gallien och under de kommande åren besegrade han den ena efter den andra av dess stammar varav de belgiska gjorde det envisaste motståndet. Han genomförde dessutom två fälttåg i Britannia (nuvarande England). Caesar korsade även Rhen ett par gånger för att anfalla de germanska stammarna. I slutet av 53 f.Kr hade Caesar kontroll över hela Gallien, men den romerska ockupationen ledde till brett motstånd och nästan alla galliska stammar gjorde uppror under ledning av en gallisk hövding vid namn Vercingetorix. Trots dennes ansträngningar misslyckades upproret och han blev fängslad efter slaget vid Alesia 52 f.Kr. och senare avrättad. Efter gallernas stora förluster vid Alesia klarade de inte av att fortsätta sin kamp mot Caesar och romarna kontrollerade snart åter hela Gallien. Gallerkrigen i populärkulturen Gallerkrigen utgör en viktig del i bakgrundshistorien för den tecknade serien Asterix, då hövdingen Majestix i huvudpersonernas by (där man fortsätter kampen mot romarna) var krigare i Vercingetorix armé. Krigsspelet Caesar at Alesia från 1976 behandlar slaget vid Alesia. Källor Gallerkrigen: Caesars största triumf, Militär Historia 8/2019 Romerska krig Julius Caesar 50-talet f.Kr. Frankrikes militärhistoria


text: GMD kan syfta på: GMD – valutakoden enligt ISO 4217 för valutan i Gambia, se Dalasi GMD – IATA-kod för en flygplats i Marocko, se Ben Slimane Airport GMD – Ground-Based Midcourse Defense, se [./Https://en.wikipedia.org/wiki/Ground-Based%20Midcourse%20Defense Ground-Based Midcourse Defense]


text: Gouache (från franskan, i sin tur från , med ursprung i "bevattning" eller "pöl") är en täckande vattenfärg med högre pigmentkoncentration, eventuellt även grövre rivet, än akvarellfärg. Gouachefärger har därmed också en större intensitet än akvarell. Liksom i akvarell utgörs bindemedlet oftast av gummi arabicum. Bindemedlet har i billigare gouachefärger en tillsats av krita. Gouache ger en möjlighet att bearbeta motiv på ett sätt som inte går med akvarell, då täckförmågan gör att underliggande färger kan döljas och man kan även lägga ljusa färger över mörka. Det är vanligt att man målar gouache på akvarellpapper. Referenser Målningsfärger Måleritekniker Konsttermer


text: Göteborgskoloristerna är en beteckning på ett antal konstnärer, som hade sin hemvist i Västsverige. De flesta av dem hade varit elever på Valands målarskola på 1920-talet med Tor Bjurström som lärare. Verksamhet Under 1930-talet uppmärksammades en grupp målare, som hade ett färglyriskt drag som skilde dem från andra samtida färgdyrkare. Beteckningen Göteborgskoloristerna blev ett vedertaget namn på dessa sedan en bok om dem utkom 1948. Det gemensamma för dem är det intensiva, sinnliga och ibland lidelsefulla färgspråket, parad med en ofta summariskt återgiven form. De var sinsemellan mycket olika och framträdde aldrig i grupp. Till göteborgskoloristerna räknas i främsta rummet Åke Göransson, Ivan Ivarson, Ragnar Sandberg och Inge Schiöler. Förutom dessa fyra brukar även inräknas Folke Andreasson, Inga Englund-Kihlman, David Larsson, Alf Lindberg, Ragnvald Magnusson, Nils Nilsson, Karin Parrow, Olle Pettersson, Waldemar Sjölander och Erling Ärlingsson. Det kan här också nämnas att Birger Simonsson vid sidan av Gösta Sandels utgjorde grundläggare av det färglysande västkustmåleriet, ur vilket "göteborgskolorismen" utvecklades. Göteborgskoloristerna är rikt representerade på Göteborgs konstmuseum. Tor Bjurström var föreståndare på Valands Konstskola 1920–1929 och efterträddes av Sigfrid Ullman 1929–1938, som delvis hade andra stilideal, även om båda var tidigare Matisse-elever. Bland annat lade Ullman mycket större vikt på form i sin undervisning, där teckning hade en stor plats. De av Ullmans elever som främst kom att ägna sig åt måleri kallas också ibland göteborgskolorister, men de har en mera dämpad färgskala och en större fasthet i teckningen. Två av dessa var Alf Lindberg och Per Lindekrantz. Eftermäle Föreläsningssalarna i Medicinarelängan på Medicinareberget vid Göteborgs universitet är döpta efter flera av Göteborgskoloristerna. Källor Noter Tryckta källor Webbkällor Kultur i Göteborg


text: G [] (numera sällan []) är den sjunde bokstaven i det moderna latinska alfabetet. Betydelser Versalt G Naturvetenskaper Beteckning för måttenhetsprefixet giga (109) enligt SI. Äldre beteckning för det binära prefixet gibi, Gi. Symbol för gravitationskonstanten (för tyngdacceleration se nedan). G är ett mått på den i regel fiktiva tröghetskraften vid någon acceleration (ofta i flygplan) där 1 G är lika stor som jordens tyngdacceleration vid markytan och 0 G är tyngdlöshet. För att skydda personal mot överbelastning används G-dräkt och G-mätare Beteckning för det termodynamiska begreppet Gibbs fria energi. Symbol för den hypotetiska elementarpartikeln graviton. Beteckning för elektrisk konduktans, enhet Siemens enligt Internationella måttenhetssystemet (SI) Enheten Gauss för magnetisk fältstyrka i cgs-systemet Beteckning för skjuvmodul inom hållfasthetsläran Symbol för kvävebasen guanin i schematiska DNA-framställningar Symbol för G-protein Symbol för aminosyran glycin G-punkten, en erogen zon i kvinnans vagina G-delta-mängd, begrepp i mängdläran (g) visar att ämnet är i gasform. Teknik G kan beteckna en generation av teknologi för mobiltelefoni, se 0G, 1G, 2G, 3G, 4G och 5G. G kan i kombination med L beteckna en generation av programspråk, "Nth Generation Programming Language". 1GL är maskinkod, "ettor och nollor". 2GL är assemblerspråk, maskinkod i klartext. 3GL är mera läsbara programspråk som Fortran, BASIC och C, högnivåspråk (dock flytande gräns). 4GL fokuserar på informationshantering, ex. databaser. 5GL på logiska problem, speciellt inom artificiell intelligens. Ex. Prolog, OPS5 och Mercury En serie mobiltelefoner från Sony Ericsson G-gänga är en gängtyp för teleutrustning G-sockel för halogenlampor G-skala, skala inom modelljärnvägsbygge Del av beteckning på olika flygplan, exempelvis Grumman G-73, se Lista över flygplan/E-H G-klass (transportbåt), inom svenska marinen Mercedes-Benz G-klass (Geländewagen) G DATA Software, tyskt datasäkerhetsföretag För fartyg inom USA:s flotta betyder bokstaven G i bognumret att fartyget har robotar som huvudvapen. Humanvetenskaper Inom bibliotekens klassifikationssystem SAB beteckning för litteraturvetenskap, se SAB:G. Betyget godkänd, i betygsskalor där även IG/U, VG och MVG kan tänkas förekomma. Länsbokstav för Kronobergs län. GG är registreringskod för fiskefartyg hemmahörande i Göteborgsdistriktet. Nationalitetsbeteckning för motorfordon från Gabon. En tidszon = UTC+8 Internationella organisationer: G8 (f.d. G6/G7), G10, G20, G77 G12, en evangeliskt kristen församlingsfilosofi Gruppe G, Widerstandsgruppe G, en av flera antinazistiska motståndsrörelser i Nazityskland i Stuttgart, Tyskland på 1930-talet Kulturliv och sport Den femte tonen i C-durskalan, position för G-klav. Även beteckning för G-durs skala och ackordet G-dur. G-moll kan ibland betecknas g. G-sträng, sträng stämd till tonen G på fiol- och gitarr-instrument. Finns i titeln på Bachs stycke "Air" (Air auf der G-Saite, BVW 1068), även i föreningen G-sträng Super G, en gren inom alpin skidsport Svensk film från 1983, se "G – som i gemenskap". "Fallet G", roman av Håkan Nesser G-string, ett utförande av damtrosor Informella beteckningar Kung Gustav V kallade sig ibland "Mr. G", och hade monogrammet "GV" exempelvis på tioöringen G***** pseudonym för Prins Gustaf av Sverige och Norge som kompositör "PG", smeknamn för Pehr G Gyllenhammar "GW", smeknamn för Leif GW Persson I artistnamnet Kenny G, jazzmusiker I talspråksuttrycket "på G", förkortning för "på gång" G-test, talspråk för "graviditetstest" I amerikansk hiphopkultur används G som förkortning för gangster, t.ex. real G eller OG (original gangster). Se även G-funk Tideräkning Söndagsbokstav för normalår som börjar en måndag Gement g Symbol för gram, den prefixlösa enheten i SI:s viktskala (kilogram räknas som grundenhet), del av cgs-systemet. Symbol för tyngdacceleration, även som konstant för jordens tyngdacceleration. Symbol för elementarpartikeln gluon En orbital i atomteori, som tänks partiellt fylld i atomer i g-blocket. Generell intelligensfaktor, g-faktorn Internationella fonetiska alfabetets symbol för tonande velar klusil. G-moll kan ibland betecknas g I förkortningar, exempelvis: v.g. (var god) p.g.a. (på grund av) g.m. (gift med) Två varianter Det gemena g:et finns utformat i två versioner (allografer): med underhäng och med underhängsögla (glasögon-g). Uttal G uttalas normalt som J framför mjuk vokal (e, i, y, ä och ö). Historia Till det latinska alfabetet kom bokstaven G liksom bokstaven C från etruskiska, vilket i sin tur kommer från den grekiska bokstaven gamma (Γ eller γ). På etruskiska fanns inget g-ljud, och eftersom ingen åtskillnad gjordes för g-ljud och k-ljud behövdes bara en av bokstäverna C och K. Etruskerna valde att huvudsakligen använda C, kanske för att det är lite lättare att skriva. Detta bruk tog romarna efter, men på latin gjordes det en åtskillnad mellan g-ljud och k-ljud. Därför modifierades C till G för g-ljudet, medan C stod för k-ljudet. Man brukar ge Spurius Carvilius Ruga äran för att ha uppfunnit bokstaven "G". Datateknik I datorer lagras G samt förkomponerade bokstäver med G som bas och vissa andra varianter av G med följande kodpunkter: I ASCII-baserade kodningar lagras G med värdet 0x47 (hexadecimalt) och g med värdet 0x67 (hexadecimalt). I EBCDIC-baserade kodningar lagras G med värdet 0xC7 (hexadecimalt) och g med värdet 0x87 (hexadecimalt). Övriga varianter av G lagras med olika värden beroende på vilken kodning som används, om de alls kan representeras. Källor Latinska alfabetet


text: GEM (Graphics Environment Manager) är ett fönstersystem skapat av Digital Research (kända för bland annat CP/M och DR-DOS). GEM körs på PC med MS-DOS samt ett antal Atarimodeller, till exempel ST, TT, STacy och Falcon. GEM är numera tillgängligt under den fria licensen GPL, i form av OpenGEM. Externa länkar Open Directory - Computers: Software: Operating Systems: Graphic Subsystems: Desktop Environments: GEM Fönsterhanterare


text: Graphic Environment Operating System (GEOS) är ett operativsystem från Berkeley Softworks. GEOS utvecklades ursprungligen till Commodore 64, men har även funnits till Apple II, PC, Nokia Communicator med flera. GEOS erbjöd användaren ett grafisk gränssnitt. Externa länkar GEOS, information från dmoz.org Operativsystem


text: Grafikens hus är ett svenskt centrum för grafik, som hade utställningshallar, professionella grafiska verkstäder och olika evenemang med koppling till grafisk konst i de tidigare ekonomibyggnaderna till Gripsholms kungsladugård i Mariefred. Den stora ladugårdsbyggnaden med konsthallen låg strax söder om Kärnbo kyrkoruin. Byggnaden uppfördes före 1885 som ekonomibyggnad till det stora jordbruk som hörde samman med Gripsholms slott. I länsstyrelsens och kommunens gemensamma kulturhistoriska analys för området, som togs fram 1993, omnämns byggnaderna som delar av ett riksintresse att bevara. Ö Lokalerna totalförstördes i en brand den 16 mars 2014. Grafikens hus har sedan 2016 börjat etablera en ny verksamhetsbas i Södertälje. Verksamheten Grafikens hus har tillkommit som ett internationellt centrum för den grafiska konsten, öppet för alla som är intresserade av grafik – en grafikintresserad allmänhet, konstnärer, konstvetare, konstföreningar, gallerier, skolor och företag med flera – för att ta del av grafisk konst, arbeta eller följa arbetet i verkstäderna och studera i samlingarna. Där har svenska konstnärer och gästande kollegor från utlandet träffats i ett sammanhang, där tankar och färdigheter kan utbytas och praktiseras. Konsthallen invigdes av kung Carl XVI Gustaf år 1996. Drivande krafter bakom tillkomsten var de tre konstnärerna Philip von Schantz, Nils Stenqvist och Björn Lindroth. Grafikens hus är Sveriges enda museum med konsthall där fokus ligger på den grafiska samtidskonsten. Här visar man svensk och internationell grafik av såväl väletablerade konstnärer som nya unga grafiker. Här arrangeras mellan 10 och 15 olika utställningar per år. Under en stor del av 2010 pågick exempelvis en utställning med grafik av Pablo Picasso på Grafikens hus. 2014 Utställningsåret inleddes 18 januari–23 mars med Mitt i vimlet med Karin Petri Wennström & Berndt Wennström. Under början av året lade man dock ner mest arbete på att arrangera för två utställningar som skulle pågå till och med augusti 2014, med verk av konstnären Carl Fredrik Reuterswärd och torrnålsteknik med Axel Fridell och Evert Lundquist. Till den 16 mars 2014 var allt klart för vernissagerna, men under natten förstördes hela anläggningen i en brand. Även alla dessa inlånade verk förstördes i branden. Branden Omkring klockan 01:30 söndagen den 16 mars 2014 utbröt en brand i en annan lokal i den gamla ladugårdsbyggnad som inhyste Grafikens hus samt utrustning som tillhörde Gripsholms golfklubb. När brandkåren kom till platsen var den gamla ladugårdsbyggnaden övertänd och arbetet koncentrerades till att begränsa branden. Ladugårdsbyggnaderna brann ner till grunden och ingenting gick att rädda. Orsaken till branden är inte fastställd. Efter branden fick konsthallen tillfälliga lokaler i Mariefreds stadskärna. I november 2015 tog styrelsen för Grafikens hus ett beslut att 2016 flytta verksamheten till Södertälje, där man i väntan på nya framtida utställningslokaler bedriver en turnerande, uppsökande verksamhet sedan 2016. Källor Noter och referenser Litteratur Arne Halvarson, Jan Lisinski, Thomas Sundberg, Ett projekt över gränser, Grafikens Hus - från idé till invigning. 2000, Författarna och Grafikens Hus, Gripsholms Kungsladugård AB samt Liber AB, Externa länkar Grafikens hus webbplats Privata konsthallar i Sverige Byggnader och anläggningar i Mariefred Kultur i Mariefred


text: Goterna (slutet eller öppet o) (gotiska: gutans, fornsvenska: gutar, tyska: Goten, latin: gothi, grekiska: Γότθοι, gótthoi), är en av de mest kända germanstammarna under folkvandringstiden. Första gången de omtalas, av Tacitus i hans bok Germania år 98 e.Kr, är de bosatta i trakten av floden Wisłas mynning i nuvarande Polen. Jordanes hävdade att goterna hade sitt ursprung från en ö Scandza, som identifieras med Skandinaviska halvön. Gotiskan är det äldsta välbelagda germanska språket. Goternas olika stammar och deras namn Namnet goter (gotones, gutones) är en latinsk version av goternas eget namn för sig själva gut-thiuda (gut-folket) eller *gutans vilket i sin tur är formellt identiskt med folknamnet gutar på Gotland. Under andra halvan av 100-talet flyttade goterna från nuvarande Polen söderut och i sydöstlig riktning varmed de delade sig i två grupper, ofta kallade för öst- respektive västgoter. Östgoterna bosatte sig i Ukraina där de grundade ett rike. Deras egentliga namn var Greutungi men från slutet av 400-talet ersattes det av benämningen ostrogoter. Västgoterna levde norr om Donau i dagens Rumänien och kallades egentligen för Tervingi. Efter att västgoterna i slutet av 300-talet bosatt sig på romerskt territorium söder om Donau kom en grupp av dem att benämnas Vesi. Dessa bröt freden med Rom 395 och härjade länge Romarriket innan de som romerska bundsförvanter bosatte sig i Akvitanien 418. Därefter ersattes "Vesi" med visigoter som benämning på dem. De västgoter som stannade kvar i den östra rikshalvan kom att kallas för mesogoter efter den romerska provinsen Moesien (de kallades även gothi minores, "de mindre goterna"). Ända till 1500-talet fanns det en mindre grupp, som talade en form av gotiska, kvar på Krimhalvön, de så kallade krimgoterna. Tidigare trodde man att namnen ostro- och visigoter betydde öst- respektive västgoter, men numera är den rådande uppfattningen att dessa namn snarare betyder "de glänsande goterna" respektive "de ädla goterna". Detta innebär dock inte att öst- och västgoter skulle vara felaktiga termer, snarare är de att betrakta som mindre precisa benämningar som kan vara lämpliga att använda för tiden innan namnen ostrogoter och visigoter kom i bruk. Goterna under folkvandringstiden Från 200-talet och framåt finns ett flertal dokumenterade gotiska härjningståg i Romarriket och konflikter med romerska härar som utföll till goternas fördel. Genom romerskt inflytande vann arianismen tidigt insteg bland dem, och detta föranledde, att en del under ledning av biskop Wulfila omkring 348 lämnade sina stamförvanter och flyttade in i det romerska Mesien (nuvarande Bulgarien), efter vilket land de erhöll namnet mesogoter (de kallades även gothi minores, "de mindre goterna") och där de sedan i århundraden fortlevde som ett fredligt herdefolk. Bland folkets huvudmassa, som kvarstannade i Dacien (i Rumänien och östra Ungern), uppträdde en av hövdingarna, Atanarik, som ivrig förföljare av de kristna (369-372), under det att en annan hövding, Fritigern (Friþigern), som i ett krig med honom (369-372) understöddes av romarna, verkade för kristendomen. När östgotariket störtades av hunnerna, underkastade sig visigoterna ej dessa, vilket ostrogoterna tvingades göra. En mindre del av visigoterna under Atanarik drog sig istället undan till Siebenbürgens berg, medan övriga skaffade sig tillåtelse av romarna att bosätta sig på romerskt område som foederati (allierade). De ansåg sig emellertid illa behandlade av snikna romerska ståthållare, grep till vapen och drog härjande och plundrande omkring i Thrakien och tillfogade slutligen den till landets försvar framryckande kejsaren Valens ett fruktansvärt nederlag i slaget vid Adrianopel den 9 mars 378. Kejsaren själv omkom i slaget, och händelsen betraktas som startpunkten på den germanska folkvandringen (se folkvandringstiden) med vilket man inte menar de germanska stammarnas vandringar i allmänhet och försök att intränga i romerska riket, vilka började långt tidigare, utan deras slutliga inträngande däri. Visigoter Huvudartikel: Visigoter Visigoterna (eller västgoterna) drevs på irrfärder när hunnerna invaderade Europa från öster. Efter Alariks plundring av Rom år 410 slog de sig ned i nuvarande Frankrike och bildade senare ett rike i Spanien som varade ända till år 710. Ostrogoter Huvudartikel: Ostrogoter Ostrogoterna (eller östgoterna) hamnade under hunnernas välde år 375 och erövrade senare hela Italien och Västrom år 493 under Theoderik den store. Riket gick under på 550-talet. Krimgoter Huvudartikel: Krimgoter En restbefolkning blev kvar i det som i dag är södra Ukraina på halvön Krim. Språket överlevde fram till och med 1500-talet då de sista talarna kan ha blivit assimilerade eller dödade av krimtatarer. Noter Se även Goternas ursprung Gotik Goth Gutar Källor Jordanes som källskrift: Jordanes the origin and deeds of the Goths på engelska, översatt av Charles C. Mierow IORDANIS DE ORIGINE ACTIBUSQUE GETARUM på latin Andersson, Thorsten (1996) "Göter, goter, gutar" i Namn och Bygd, Uppsala Sveriges Television: Svenska dialektmysterier Germanska stammar Folkvandringstiden Goter Folkslag i och kring romerska riket


text: Gregorius av Tours (egentligen Georgius Florentius), född 538 eller 539 i Clermont-Ferrand, död 17 november 593 eller 594, var en gallo-romersk historiker och biskop av Tours. Romersk-katolska kyrkan vördar honom som helgon, och hans festdag infaller den 17 november. Gregorius namn är framför allt förknippat med hans krönika Frankerkrönikan samt hans hagiografi över Martin av Tours. Biografi Gregorius tillhörde en framstående gallo-romersk släkt. Hans förfader på mödernet, som också hette Gregorius, var biskop av Langres, och hans morbroder Gallus var biskop av Clermont. Sedan Gregorius far avlidit fick den senare hand om hans utbildning och fostran. Gregorius beslutade sig för att inträda i kyrkans tjänst efter att han tillfrisknat från en svår sjukdom. När modern flyttade till Burgund, stannade han därför i Clermont, trots att släktingen då hade dött. 573 efterträdde han Eufronius som biskop av Tours, vilket han kvarblev som till sin död. Hans konsekrering i Rom är omskrivet av Fortunatus. Gregorius av Tours mest omtalade verk är Historia Francorum (Frankerkrönikan) men han är också känd för att ha skrivit om helgonens mirakel. Så snart han blivit biskop började han sin hagiografi över Martin av Tours, vars grav han hade vården om. Han fortsatte med legender om aposteln Andreas mirakler, kyrkofädernas liv, författade en bok om kyrkohistoria, samt återgav legender om ett flertal helgon. Hans största verk är dock Historia Francorum, i tio böcker. Den börjar med skapelseberättelsen och fortsätter till hans egna dagar, och uppehåller sig särskilt vid merovingerna och de frankiska kungarna. Som historisk källskrift är Historia Francorum färgrik och mångfacetterad. Den är dock ett beställningsarbete och därför inte nämnvärt objektiv, vilket måste tas med i bedömningen. Hans negativa inställning till arianism, hedningar och judar bör ses ur hans katolska bakgrund och den tidens (500-talet) generella inställning. Källor Catholic Encyclopedia: Gregory of Tours Externa länkar Födda 530-talet Avlidna 590-talet Män Franska historiker Franska helgon Latinskspråkiga författare Hagiografer Krönikeskrivare Personer i Frankrike under 500-talet


text: Nätverket Gimle var ett nordiskt nätverk för intresserade av forn sed, folktro och nordisk mytologi. Nätverket Gimle startades 2001, som ett alternativ till organiserade och formaliserade hedniska trossamfund, men lades ned 2008 främst på grund av datatekniska problem. På nätverkets webbplats fanns bland annat ett omfattande textarkiv, ett norrönt lexikon samt ett diskussionsforum för levande hednisk sed. Gimle var inget trossamfund utan en kontaktyta på gräsrotsnivå som endast blev det deltagarna gjorde det till. Syftet var att främja kontakter mellan individer som lever med, eller intresserar sig för, nordisk hedendom. Nätverket accepterade inte deltagare som missbrukar folktro, forn sed eller nordisk mytologi som ideologiskt verktyg, oavsett om det gäller högerextremism, rasism, odinism, veganism, anarkism, ekologism eller någon annan kollektiv ideologi eller politisk rörelse. Det var inte heller ett forum för new age, wicca eller dylika hedniska trosinriktningar. Nätverket hade inga kopplingar till den tidskrift med samma namn som gavs ut under 1980-talet. Organisationer inom nordisk folktro Asatro i Sverige


text: Godord, sammanslutning av moderna asatroende eller utövare av forn sed. Ordet är hämtat från vikingatidens Island där man före kristnandet var organiserad i godord (stavas så!). Varje godord hade en politisk och religiös ledare som kallades gode. Termen är inte belagd från det skandinaviska fastlandet. Många gånger har skillnaden mellan ett godord och ett blotlag varit flytande. Båda begreppen har kunnat motsvara exempelvis en församling inom kristendomen. Inom Samfundet Forn Sed Sverige (tidigare Sveriges Asatrosamfund) har dock begreppet godord fått en delvis annan betydelse. De stadgar som samfundet antog 2009 definierar ett godord som en administrativ geografisk enhet medan de egentliga lokala grupperna, som träffas och utövar seden tillsammans, kallas för blotlag. Modern asatro


text: Gripsholms slott är ett kungligt slott vid Mälaren, strax utanför Mariefreds gamla stadskärna i Strängnäs kommun. Slottet ägs av Svenska staten och förvaltas av Statens fastighetsverk. Till slottsområdet hör, förutom själva slottsbyggnaden, även bland annat Gripsholms kungsladugård och en hjorthage. Gripsholms slott inrymmer Statens porträttsamling med över 5 000 verk, med exempel på porträttkonstens förändringar från 1500-talet och fram till nutid. Samlingen grundades 1820. Sedan 1860-talet har Nationalmuseum ansvar för porträttsamlingen. På slottet finns också ett uppstoppat lejon även kallat "Legenden Leo" som har underhållit besökare sedan 1700-talet. Läge Slottet ligger vid Gripsholmsfjärden i Mälaren, på det som ursprungligen var en cirka 400 meter lång och 150 meter bred holme. Genom landhöjningen har området omkring borgen torrlagts. Slottsholmen avskiljs av en vallgrav med vindbrygga. Under vissa perioder har vallgraven varit igenfylld, men den öppnades igen i samband med en större renovering av slottet på 1890-talet. Omedelbart norr om själva slottet, på den så kallade Rännarbanan, står några runstenar med berättelser om det berömda Ingvarståget. Något längre norrut finns flera byggnader som har tillhört slottets jordbruk, Kungsladugården. Slottet är äldre än Mariefred och ligger inom det område som fram till 1952 var Kärnbo socken. Historia Borgen Gripsholms tidigaste historia går tillbaka till några gårdar i Kärnbo socken, bland dem Näsby och Finsta (även skrivet Finstad), som drotsen Bo Jonsson (Grip) förvärvade åren 1377–1380. Där bildade han ett gods och lät bygga en borg, som fick både strategisk och politisk närhet till Stockholm. Omkring år 1380 utfärdade Bo Jonsson ett brev som nämner namnet Nesboholm. Året därpå, i maj 1381, användes det nuvarande namnet Gripsholm för första gången, i ett köpebrev. Namnet har kopplingar till Bo Jonssons släktvapen, ett griphuvud. År 1383 bjöd Bo Jonsson kung Albrekt av Mecklenburg till Gripsholm, som där fick avge en försäkran att han i framtiden alltid skulle rätta sig efter de råd som gavs av rikets råd. Bo Jonsson dog år 1386. Hans arvingar sålde år 1404 egendomen till drottning Margareta. Åren 1423–1446 stod Gripsholms slott i pant hos greven Hans Ludvigsson av Everstein. I samband med Engelbrektsfejden 1434 omringades Gripsholm av en sörmländsk bondehär från området kring Eskilstuna, Rekarne. Slottsfogden Hartvig Flögh lät sätta eld på borgen och flydde till Stockholm med dess dyrbarheter. Träbyggnaderna som brunnit ner ersattes snart av nya. Sten Sture den äldre bytte till sig Gripsholm 1472. Till borgen byggdes ett kapell som tillägnades Jungfru Maria. Den ursprungliga borg som uppfördes av Bo Jonsson låg troligen inom det område som idag rymmer slottets förborg. Det finns bara några få rester kvar av den medeltida borgen – två fasader av gråsten vid Kronoköket och källaren till Stureskansen, bägge inom den nuvarande förborgen. År 1493 donerade Sten Sture borgen till Kartusianorden. Munkarna uppförde ett kloster, Pax Mariae, på den plats i närheten av borgen där Mariefreds kyrka senare byggdes. Donationen bekräftades av Sten Sture i ett brev daterat 1498. Vasaslottet Gripsholm Klostrets existens blev kortvarig. År 1526 blev Pax Mariae det första kloster som indrogs av Gustav Vasa. I december 1525 gjorde han anspråk på godset i egenskap av arvtagare till Sten Sture den äldre, som hade donerat gården till klostret med villkoret att gården skulle återgå till de rätta arvingarna om klostret eller orden inte längre hölls vid makt. Anspråket legitimerades av riksrådet i januari 1526. Gustav Vasa lät riva borgen och började år 1537 uppföra ett slott, med hjälp av byggmästarna Henrik von Cöllen och Fredrik Nussdorffer. Slottet byggdes i tegel och det krävdes ett stort antal murare för klara det stora bygget. År 1539 var Måns Höck ansvarig murarmästare, som den främste av sammanlagt tjugo murarmästare som då var verksamma vid slottsbygget. Slottet var avsett att vara en försvarsborg mot både utländska som inhemska hot. Slottets kärna, med de fyra tornen och en sluten borggård, stod i stort sett färdig år 1545, men det pågick byggnadsarbeten av olika slag även därefter. Under senare delen av 1500-talet utökades slottet med den så kallade förborgen. Slottet var omodernt som försvarsborg redan från början men användes för detta ändamål under Dackefejden. År 1542 gav kungen order till sin fogde Måns Smed att det skulle befästas. Året därefter gav han order om att det skulle uppföras ett staket och ett bröstvärn. Kungens hustru, drottning Margareta Eriksdotter, vände sig i ett brev till Arboga stad och bad om hjälp eftersom det rådde tegelbrist på Gripsholm. Det hämtades även byggmaterial till slottet från Vårfruberga kloster på Fogdön, som också ligger i Strängnäs kommun. Byggnationen pågick även senare under Gustav Vasas regeringstid. År 1556 skrev han till exempel till slottets befallningsman Erik Dalkarl och befallde honom att arbeta med förborgen och se till att den fick en bättre källare än den som är på slottet. Efter Gustav Vasas död 1560 började det förfalla, men hans söner lät komplettera slottet. Erik XIV slutförde byggandet av förborgen och i slutet av 1500-talet genomförde hertig Karl flera förändringar. Johan III och hans fru Katarina Jagellonica satt i fängelse här mellan 1563 och 1567 och deras första barn, Isabella och Sigismund föddes på Gripsholm. År 1571 lät istället Johan III fängsla sin bror Erik XIV och hans familj på Gripsholm. Den 13 juni 1573 flyttades Erik av hertig Karl, officiellt på grund av reparation av taket på slottet. Han satt dock inte fängslad i det lilla rummet i fängelsetornet som kallas "Erik XIV:s fängelse" utan i ett annat utrymme på första våningen i slottet. 1600- och 1700-talen Gripsholm ingick mellan 1654 och 1715 i Hedvig Eleonoras livgeding. Hedvig Eleonora, som ofta bodde där innan hon blev änka, genomförde stora förändringar. Hon lät till exempel uppföra Drottningflygeln 1691, och ersatte 1708 tegeltaket med ett koppartak. Gustavianska tiden Mellan 1773 och 1785 tillbringade kung Gustav III periodvis lång tid på Gripsholm, tillsammans med stora delar sitt hov. Besöken skedde främst på hösten och ofta över julen. Redan 1773 inrättades på drottning Sofia Magdalenas initiativ en enkel teaterlokal i det torn som tidigare, fram till 1738, hade inrymt ett slottskapell. Den 8 juli 1781 inleddes bygget av en ny teater i samma torn. Den ritades av arkitekten Erik Palmstedt och stod klar för invigning till kungens Gripsholmsvistelse våren 1782. På 1770-talet försågs de flesta av rummen med kakelugnar för uppvärmning och den så kallade ”Kavaljersflygeln” uppfördes. Renoveringen under 1890-talet Under 1890-talet genomfördes en omfattande renovering under ledning av arkitekten Fredrik Lilljekvist. En förening, Gripsholmsföreningen, bildades i januari 1889 för att leda restaureringsarbetet, samt samla in pengar och söka annat stöd för arbetet. Drivande bakom förslaget var chefen för Nationalmuseum, Gustaf Upmark. Ambitionen var att slottet skulle återfå den yttre karaktär som det hade i slutet av 1500-talet. Kung Oskar II var föreningens beskyddare och bidrog själv till finansieringen. Han godkände de första delarna av ombyggnadsplanerna vid en konselj den 18 september 1891. Beslutet innebar att Gripsholms slott skulle ställas i "ett i dess egenskap av nationalmonument värdigt skick". Arbetena skulle utföras utan kostnader för staten. Restaurerings- och ombyggnadsarbetet inleddes i mitten av juli 1892. Fredrik Lilljekvist var anställd vid Överintendentsämbetet. Han hade redan år 1887 deltagit vid Konstakademiens elevutställning och där visat upp sju ritningar med uppmätningar över slottet samt tolv "restaurationsritningar". För dessa senare belönades han år 1889 med en silvermedalj vid världsutställningen i Paris. Som stöd för arbetet hade Lilljekvist bland annat bevarade spår på byggnaden, avbildningar från bland annat Suecia antiqua et hodierna samt utformningen av andra svenska 1500-talsslott. Upmark och Lilljekvist besökte och dokumenterade detaljer vid bland annat Vadstena, Läckö och Rydboholm "för att hämta förebilder och motiv". Vallgraven, som fyllts igen under Gustav III:s tid, öppnades och det byggdes en ny vindbrygga. Delar av slottet byggdes på med en våning in mot inre borggården, vilket var ett återställande av förändringar som hade genomförts i början av 1700-talet. Fasaderna mot inre borggården dekormålades. Vissa fönsteröppningar byggdes om och slottet utsmyckades med plåtdetaljer. På inre borggården restes en brunn som hämtades från utställningsstaden Gamla Stockholm, som hade byggts upp för Stockholmsutställningen 1897. Över trappan till slottets huvudentré byggdes ett burspråk, en karnap. En tidigare utbyggnad på samma ställe hade rivits år 1773. Förborgen fick en utsmyckning i form av en tornutbyggnad över öppningen till infartsporten och Fängelsetornet höjdes något och fick en ny huv. En del av de planerade förändringarna genomfördes aldrig. Det gäller till exempel förslaget att riva Kavaljersflygeln, som uppförts under slutet av 1700-talet. Lilljekvist beskrev den planen som "en av slottsrestaureringens huvudpunkter såväl i historiskt som arkitektoniskt hänseende". Han ville ersätta Kavaljersflygeln med en rekonstruktion av den ursprungliga skansmuren, som legat på samma plats. Men rivningen blev inte verklighet, troligen av kostnadsskäl. Lilljekvists restaurerings- och ombyggnadsarbete slutfördes 1899. Kritik mot renoveringen Upmarks och Lilljekvists renoveringsarbete blev omstritt och föremål för en stor debatt inom den svenska kulturvärlden. De principer som Lilljekvist arbetade efter, och som han delade med 1800-talets meste restaureringsarkitekt Helgo Zettervall, förkastades som historieförfalskning där de förändringar som samlats under århundradena ersattes med "äldre" nymodigheter. Flera byggnadsdetaljer har, enligt ett senare sätt att se, uppfattats som ohistoriska. Även under tiden som restaureringarna pågick, pågick en hetsig debatt om förändringarna på Gripsholm och restaureringarna av äldre byggnader i allmänhet. Författaren Verner von Heidenstam var en framträdande kritiker. Som introduktion över en artikel, Gripsholm som fornminne, som han år 1894 publicerade i skriften Modern barbarism beskrev Heidenstam Gripsholmsrenoveringen med följande ord: "Ano Domini 1893 gjordes detta gambla hus ændnu gamblare". I Modern barbarism skrev han dessutom bland annat att "Restaurerandets goda afsikt är obestridd, men välmeningen kan gå vilse". Han ansåg även att "Ett restaureradt Pompeji vore ett ödelagdt Pompeji, och detsamma skall sägas om ett stiliseradt Gripsholm, med nya vallar och karnaper. Hellre en ruin! Gustaf Vasas Gripsholm kan härmas, men det är icke en konstlärd efterbildning vi önska se, utan de äkta spillrorna, äfven om dessa stamma från en långt senare tid". När Vitterhetsakademien femtio år efter renoveringen publicerade en redogörelse för 1890-talets renoveringsarbete beskrev konsthistorikern Nils G. Wollin kritiken mot Lilljekvist som "orättvis". Han pekade bland annat på det skick som slottet hade när ombyggnadsbeslutet togs, samt att arbetet skedde i nära samarbete med flera av den tidens främsta experter. Även Wollin var dock, med ett då modernare sätt att se på frågan, kritisk mot delar av resultatet. 1900-talet Även under 1900-talet genomfördes en del renoveringsarbete på slottet, både interiört och exteriört. Mellan 1965 och 1967 togs de putsade fasaderna på inre borggården bort. De hade funnits sedan Vasatiden och fått utsmyckningar vid renoveringen på 1890-talet. Borggårdens fasad står därefter oputsad, i ett skick som den troligen aldrig tidigare har haft. Under 1950-talet gjordes olika förändringar i slottets största rum, Rikssalen. Slottet som fängelse Gripsholms slott har vid många tillfällen använts som fängelse. Två av Gustav Vasas söner, kungarna Erik XIV och Johan III, har suttit fängslade där. Den avsatte kungen Gustav IV Adolf tillbringade huvuddelen av sitt sista år i Sverige, 1809, i fångenskap på Gripsholm. Mellan 1597 och 1610 var sammanlagt 35 stats- och krigsfångar på slottet. Bland dem fanns flera av tidens stormän, som Gustav Banér och Klas Bielke. Tornen Inget av de fyra huvudtornen har någon historia som sträcker sig tillbaka ända till Bo Jonssons ursprungliga borg, utan är skapade vid Gustav Vasas slottsbygge som började 1537. De har därefter byggts om vid flera tillfällen både interiört och exteriört, och fått nya uppgifter. Tornen har genom åren haft olika namn och kallas numera Griptornet, Vasatornet, Fängelsetornet och Teatertornet. Mellan tornen finns flera olika huskroppar som även de har tillkommit och byggts om under olika tidsepoker. Tornen var ursprungligen bestyckade med kanoner. Byggnadsmaterialet är tegel, med en sockel av gråsten. Griptornet Ägnat huvudsakligen för försvar, varje av de fem våningarna har varit generöst försedd med kanoner. Samtliga våningar har en lodrät passage för transport av förnödenheter eller kanonkulor. Tornet har också använts som fängelse, i vilket inskrifter finns: "Anno 1600 den 3 Aprilis Bleffüe wij här insatte, Troo Gudh i alle tingh, Arffwid Ericksonn Till Lindöö och Peÿtz, Gud wett min lycka, Axel Korck Till Aniela, Wij haffue setted för vår troohett och lydett för wåre synder, kome här uth den..." De båda, och Karl Gustafsson Stenbock fängslades här av hertig Karl, under striderna mellan honom och Sigismund. Vasatornet Varje våning har bara ett rum. På första våningen ligger förråd, andra våningen inhyser Gustav Vasas säng från gården Räfsnäs. På tredje våningen ligger Gustav III:s divan. På 1700-talet hade Kungen flera divaner i rummet, därav namnet. Idag hänger Slottets självporträtt här. Teatertornet Slottets största torn ligger längst söderut i slottskomplexet. Tornet har även kallats Kyrktornet eftersom dess översta våning tidigare, från Karl IX:s tid, använts som slottskyrka. Ursprungligen var tornet avsett både för försvar och bostad. Gustav III:s teater På översta våningen finns den teater som Gustav III lät bygga 1781–1782. Utrymmet hade tidigare, fram till 1738, använts som slottskyrka. Kungen hade engagerat en fransk teatertrupp som behövde en scen vid hovet. Uppdraget att skapa teatern fick till arkitekten Erik Palmstedt, som nyligen kommit hem efter en två år lång resa till Tyskland, Holland, Frankrike och Italien. För att skapa utrymme för både scen och salong höjdes Drottningflygeln med tre halvvåningar, så den kom i nivå med teatern. Tornrundeln blev salong medan den påbyggda delen av Drottningflygeln blev scen och loger för kungen och hans uppvaktning. Arbetena påbörjades i juli 1781. I maj 1782 visades den första föreställningen. Teatern är väl bevarad med bibehållna ursprungliga scenanordningar och dekorationer. På ömse sidor scenens öppningen mot salongen står två statyer i gips. De är gjorda av Tobias Sergel och föreställer musorna Thalia och Melpomene. Intill teatern finns ett rum med en väggdekoration som hämtades från det Gustavianska operahuset i Stockholm när det revs på 1890-talet. Runda salongen På andra våningen i Teatertornet finns Gustaf III:s runda salong. Drottning Hedvig Eleonora använde rummet för en samling familjeporträtt. År 1779 gjordes inredningen om av Jean Eric Rehn. Gustaf III använde rummet för sina och drottningens särskilda mottagningar. Riksrådssalen På Teatertornets bottenvåning finns Riksrådssalen. Den har tidigare kallats bland annat Westfaliska kongressalen och Svenska galleriet, efter de porträtt som varit utställda där. Fängelsetornet Enligt traditionen fängelse för Johan III (1563–1567), samt Erik XIV med familjer. Kavaljersflygeln Kavaljersflygeln, som ligger på den östra sidan av yttre borggården, byggdes under år 1780. Arkitekt var Fredrik Adolf Ulrik Cronstedt. Flygeln, som har en fasad av oputsat tegel, uppfördes på en plats där det sedan Vasatiden hade funnits en mur och kanonvall. Byggnaden fick 28 bostadsrum för hovfunktionärer som tidigare inte hade kunnat bo i borgens bostadsutrymmen, och därför inkvarterats i Mariefreds stad. Det finns bostadsrum på fyra våningar. De ligger vid korridorer som sträcker sig utmed långsidan mot borggården. Tolv av rummen var avsedda för damer, och resten för herrar. Rummen är likartade vad gäller storlek. De inreddes enkelt med en förstuga, ett par garderober och en alkov för sängen. I anslutning till varje bostadsrum finns även en kammare, ett domestikrum, som var avsett för hovmannens eller hovdamens eget tjänstefolk. Flygeln har två ingångar från yttre borggården. Dessutom går en korridor in i borgens huvudbyggnad. Slottets trädgårdar Slottet har haft flera trädgårdar och odlingar för det egna behovet av kryddor, grönsaker och frukt. Mellan 1551 och 1555 hade trädgårdsmästaren Hans Friese, även kallad Mäster Hans Gardener, uppdraget att anlägga en kryddgård vid slottet. Den var inhägnad och låg väster om slottet på själva Slottsholmen. Förutom kryddor odlades även träd och rosor. Under Hans Frieses tid anlades ytterligare tre trädgårdar vid Gripsholm, Stora trädgården, Långa trädgården och Finsta kyrsebärsträdgår, samt en lekgård. Det är inte känt exakt var de låg, men det var troligen i närheten av slottet. År 1555 engagerades Hans Teusler som trädgårdsmästare på Gripsholm. Trädgården på slottsholmen har aldrig varit speciellt påkostad, utan relativt enkel till sin utformning. Ett protokoll från 1707 nämner oputsade häckar, samt gamla och grova äppelträd. Då sköttes trädgården av trädgårdsmästaren Gustaf Hansson i Mariefred. Vid samma tid fanns ytterligare en trädgård samt en humlegård söder om ladugården. Dessa arrenderas av en trädgårdsmästare Erik Elofsson. Det fanns även en trädgård, Djurgårdsträdgården öster om Mariefred. Galten och Suggan På den yttre borggården står de båda kanonerna Galten och Suggan som göts i slutet av 1500-talet och som tagits som krigsbyten från Ryssland. Kanonerna har funnits på slottet sedan 1623. De har även kallats Rysseulvarna samt Vargen och Varginnan. Hantverksdetaljer Glasmakerier från 1541 utfördes av Urban Glasmakare. Peter Holländer var ansvarig för bleckarbeten vid tillverkningen av tornhuvar år 1544. Gripsholmsjubileet 1937 Vid midsommartid 1937 firades slottets 400-årsjubileum under fyra festdagar. Arrangör var Föreningen för Gripsholmsjubiléet 1937, med landshövdingen Bo Hammarskjöld som ordförande och en rad andra höga samhällsföreträdare i styrelsen. Föreningen hade grundats med syftet att "förbereda och verkställa firandet av Wasaborgens grundläggning sommaren 1937 samt förbereda och organisera en sammanslutning för främjande av Gripsholms och dess samlingars utveckling och förkovran". Festligheterna pågick i fyra dagar, 19–20 och 23–24 juni. Jubileumsprogrammet innehöll bland annat konserter, skådespel, gudstjänster, ryttarspel, uppvisningar och speciella utställningar. Flera av den tidens stora skådespelare medverkade tillsammans med sammanlagt 450 personer i det specialskrivna festspelet Det stora kalaset, bland dem Edvin Adolphson som hade rollen som kung Gustaf Vasa och Holger Löwenadler, som hade rollen som hans fogde. Regissör var Per Lindberg. Festligheterna, som besöktes av kung Gustaf V, engagerade cirka 2 000 funktionärer, bland annat från stadens och den omgivande socknens befolkning och föreningar. De medverkade som statister, i olika uppvisningar och andra programpunkter. Det arrangerades specialresor från Stockholm och andra orter med båt, buss och tåg. Sammanlagt besöktes jubileet av cirka 60 000 personer. Bildgalleri Interiör Exteriör Se även Vasaslott Gripsholmsstenen, Sö 179, Sö 178 Gripsholms slott – en sommarsaga, en roman av Kurt Tucholsky Referenser Noter Tryckta källor Per-Olof Westlund, Gripsholm under Vasatiden, 1949, Stockholm. Nationalmuseums webbplats Svensk historia [microform) enligt samtida skildringar https://archive.org/details/MN5128ucmf_3 Vidare läsning Gripsholm i Werbeka Netshop Svante Fischer (1999). Ingvarsstenarna i tid och rum Carl L. Thunberg (2010). Ingvarståget och dess monument Externa länkar Officiell webbplats Statens Fastighetsverk - Gripsholm Slott i Södermanland Svenska kungliga slott Byggnadsminnen i Södermanlands län Kultur i Mariefred Byggnader avbildade i Suecian Byggnader och anläggningar i Mariefred


text: Grip kan syfta på: Grip – ett mytologiskt djur Grip (efternamn) – ett svenskt efternamn samt personer med namnet Grip (adelsätter) – flera svenska adelsätter Huset Grip – en fursteätt i Pommern Grip (ögrupp) – ögrupp i Atlantiska havet Grip (ö) – en ö norr om Kristiansund i Norge Fågel Grip – ett fartyg Se även Gripande – en form av frihetsberövande Gripen – flera Grips – hamnarbetarverktyg


text: Gamla Uppsala är ett område i Gamla Uppsala socken, Uppsala kommun i Uppsala län. Där finns bland annat Uppsala högar och Gamla Uppsala kyrka, som har varit både domkyrka och ärkebiskopssäte. Gamla Uppsala, som i 1500-talets kamerala källor anges som Upplands största by räknat efter mantal, är idag en del av tätorten Uppsala, en stadsdel tillhörande Norra staden. Nyby och Nyby gård ligger i Gamla Uppsala socken och har historiskt sett tillhört Gamla Uppsala men sedan det byggdes radhus och lägenheter där ses de som ett eget bostadsområde. Den största lokala föreningsverksamheten torde bedrivas inom Gamla Upsala sportklubb (GUSK). Historiskt område Gamla Uppsala var en centralpunkt i den förhistoriska maktstruktur i vad som senare skulle kallas Svealand. Under äldre järnåldern låg platsen norr om en dåvarande fjärd som kan ha hetat "Salafjärden" eller "Uppsalafjärden", som förenade vattenleden Långhundraleden från det östliga Attundaland med resten av den dåtida havsviken Mälaren i söder. Fyrisån mynnade i fjärdens nordvästligaste vik vid Östra Aros vilket betyder Östra Åmynningen. Den kan ha legat strax nedströms dagens Upplandsmuseet. Här steg, på grund av landhöjningen, en sten- och gruströskel upp mot vattenytan i början av vikingatiden som fortfarande är synlig. Därefter krävdes dragning av båtarna för vidare färd norrut i Tiundaland. Det största transporthindret låg vid nuvarande Ulva kvarn, nordväst om Gamla Uppsala. Där kan ett vattenfall ha börjat resa sig åren kring Kristi födelse. Platsens läge var under denna tid att jämföra med Stockholms senare ställning, ett lås mot de inre vattenvägarna. Efter domkyrkans brand 1252 togs beslutet att flytta ärkesätet till Östra Aros, nuvarande Uppsala. Överföringen av reliker skedde 1273. Flyttningen minskade Gamla Uppsalas betydelse. Båttransporterna dit hade då gradvis försvårats under cirka 400 år. Till detta hörde omlastningen av de flatbottnade skeppen i Östra Aros för landtransport till Gamla Uppsala. Mer resoluta skeppare har dock vid våröversvämningar, av ängarna runt Svartbäcken, kunnat dra båtarna över dessa så kallade föresängar. En föresäng var en äng med båtföre vid översvämning. Den dåvarande fjärden grundades med tiden upp och blev till den sannolikt den största föresängen. Kungens andel av denna fick heta Kungsängen, och heter så än i dag. Kring år 985 besegrade Erik Segersäll danskarna på foeresvallarna "vid Uppsala". I fornisländsk litteratur omnämns dessa som "Fyrisvallarna". Dessa ängars flerfaldiga omnämnande i äldsta tid tyder på att de var en viktig del av gamla uppsalatrakten, åtminstone för foderproduktion. Fornlämningar I Gamla Uppsala finns tre stora gravhögar, oftast kallade kungshögarna eller Uppsala högar, enligt mytologi och folkminne resta över de gamla sveakonungarna på 500-talet. Högarna är bland de största i Sverige (bara Anundshög är större). Modern datering anger att de anlagts mellan år 500 och år 600. Här finns också gravfält som anses ha innehållit 200–300 gravar, och lämningar nära och under kyrkan. Tro och religion – Landets kristnande och nytt ärkebiskopssäte Gamla Uppsala antas ha varit ett religiöst centrum för asatroende före kristendomens införande. När landet kristnades, kom de slutliga avgörandena att till stor del utspelas i Uppsala, där enligt gällande lag landets kung utsågs. Det lär ha ålegat kungen att förrätta årligt blot, och åtminstone en kristen kung – Inge den äldre – ska ha avsatts sedan han vägrat fullgöra den plikten. Landets slutliga kristnande skedde genom att den makten i Gamla Uppsala konverterade till kristendomen, varvid Gamla Uppsala först blev ett biskopssäte, som flyttades dit från Sigtuna. År 1164 blev Gamla Uppsala också säte för en ärkebiskopsstol. Domkyrkan, nuvarande Gamla Uppsala kyrka, kan ha byggts på platsen för det hednatempel, som skall ha legat i Gamla Uppsala, omnämnt av Adam av Bremen som Uppsala tempel omkring 1076. Enligt denne skulle templet ligga en dagsresa från såväl Sigtuna som Birka. Läget vid Uppsala högar kan också tyda på det liksom arkeologiska fynd. År 1926 utförde Sune Lindqvist utgrävningar i stora delar av kyrkan, och på de planer som senare upprättades tyckte sig åtskilliga forskare se en kvadratisk konstruktion. Arkeologerna Else Nordahl och Magnus Alkarp har dock avfärdat dessa idéer som rena synvillor och önsketänkande. Vid senare arkeologiska undersökningar under kyrkan har inga som helst spår av en sådan tempelbyggnad påträffats. Sedan år 2000 håller Sveriges Asatrosamfund återigen blot vid Uppsala högar. Vårblotet sker under påskhelgen. Gamla Uppsala kyrkas senare historia Den nuvarande kyrkobyggnaden består av ett stympat centraltorn och av ett kor med absid. Både absidkoret och det stympade centraltornet härstammar från den ursprungliga större kyrkan, som kan ha påbörjats vid 1100-talets mitt och stått färdig på 1240-talet. Vissa bevarade träinventarier från kyrkan kan härstamma från 1100-talet, bland annat ett av sammanlagt tre så kallade triumfkrucifix. År 1273 flyttades ärkebiskopssätet officiellt till nuvarande Uppsala, där Uppsala domkyrka hade börjat byggas en tid dessförinnan. Dit flyttade också namnet Uppsala, den plats som tidigare kallats Östra Aros. Kyrkan, som då var en treskeppig katedral med absidförsedda korsarmar, degraderades alltså redan då ner till sockenkyrka. Under 1400-talet fick kyrkan sitt nuvarande utseende, efter det att det treskeppiga långhuset och korsarmarna rivits efter ytterligare en eldsvåda. Myt och historia Vad gäller historisk skildring av Gamla Uppsalas roll vid tiden för Sveriges enande och före detta är det viktigt notera att det knappt finns några trovärdiga källor alls. För tiden före 800 är mytologi, sägen och dikt allenarådande. Det finns flera olika källor men dessa är skrivna flera hundra år efter 800. Enligt Ynglingatal skall Ynglingaätten ha regerat från Uppsala från tiden före Kristus till någon gång på 600-talet. Ungefär samma information finns i Gesta Danorum som placerar Frejs söner i Uppsala. Snorre Sturlasson berättar att 400- och 500-talskungarna Aun, Egil Tunnadolg och Adils ligger begravda i Gamla Uppsala. Det engelska Beowulfkvädet anförs ofta som ett oberoende belägg för att dessa kungar skall ha existerat. Efter de arkeologiska undersökningar som gjorts daterades gravarna till ungefär samma period som dessa kungar bör ha levat baserat på andra detaljer i historierna, men medan man i Västhögen har identifierat den begravde som en man, tycks Östhögen ha varit grav åt en kvinna, eller möjligen en yngling och en kvinna. Det är ett faktum att de historiska traditionerna och legenderna tillskrev Uppsala som centrum i Svealand en dominerande maktställning i en stat som tidigt hade kommit att omfatta även Götaland. Detta verkar stödjas även av tidiga källor såsom Västgötalagen (Landamäri och gränslistan), där härskaren över Sverige, inklusive Västergötland, omtalas som 'Uppsalakonungen'. Gamla Uppsala museum Gamla Uppsala museum öppnades 2000 under namnet Gamla Uppsala historiskt centrum och visar de myter och historier som har anknytning till platsen. Övrigt Platsen ligger i anknytning till andra viktiga samtida fyndplatser, som exempelvis Valsgärde gravfält och, längre upp längs den gamla handelsleden, Vendel. Andra museer i området är Sockenmuseet mittemot Gamla Uppsala kyrka och Upplandsmuseets friluftsmuseum Disagården, som ligger sydost om kyrkan. År 1874 öppnades järnvägen mellan Uppsala och Gävle av det privata bolaget Uppsala-Gävle Järnväg. En av stationerna längs banan låg i Gamla Uppsala. Även om det var länge sedan tågen stannade på stationen, fanns den kvar som mötesstation till år 1994 då det då nya dubbelspåret strax norr om Gamla Uppsala öppnades, i samband med detta revs mötesspåret upp. Järnvägen går sedan maj 2017 i en 600 meter lång tunnel under delar av Gamla Uppsala och det gamla enkelspåret som gick genom området är sedan dess helt upprivet. Det gamla stationshuset finns dock kvar vid den gamla banvallen som numera används som utrymningsväg för järnvägstunneln. Annandag påsk 1943 samlades en grupp nazister vid Östhögen för att demonstrera. De hade fått tillstånd av kyrkoherden trots att stadsfullmäktige och riksantikvarieämbetet hade förbjudit demonstrationen. En stor grupp motdemonstranter samlades också och polis från Stockholm kallades till platsen. Då flera av dessa av ansågs vara nazister, attackerades de 2 000 motdemonstranterna och många sårades. Det nutida Uppsala ligger på platsen för det Gamla Uppsalas hamn vid Fyrisån, Östra Aros. Befolkningsutveckling Se även Gamla Uppsala socken Gamla Uppsala landskommun Uppsala tempel Uppsala högar Uppsalas historia Gamla Uppsala församling Österledskyrkan Disting Referenser Vidare läsning Externa länkar Riksantikvarieämbetet, Gamla Uppsala Uppsala Stadsdelar i Uppsala Sverige under medeltiden Tidigare tätorter i Uppsala län Retronymer


text: Gnetophyta (eller som underdivision: Gnetophytina) är en möjligen parafyletisk grupp växter vars taxonomiska status är omdiskuterad. Till gruppen hör de tre familjerna Ephedraceae, Gnetaceae och Welwitschiaceae; alla dessa familjer innehåller blott ett släkte vardera och sammanlagt närmare 70 arter. Arterna i släktet är vanligen klätterväxter, men Gnetum gnemon är ett lågväxt träd. Gnetophyta kallas omväxlande för en egen division direkt under växterna (Plantae), omväxlande en underdivision (ibland under namnet Gnetophytina) till fröväxterna. Ibland räknas Gnetophyta in under fröväxterna, men som en division och med fröväxterna kallade för överdivision. I båda dessa fall anses Gnetophyta innehålla en enda klass - Gnetopsida, vilken sedan indelas i tre ordningar - en för var och en av de ovan nämnda familjerna. Gruppen har även räknats som en klass (då kallad Gnetopsida), underklass (Gnetidae) eller en ordning (Gnetales). Noter Externa länkar Kärlväxter Spermatophyta Gn Växtindex


text: Gnetum (Gnetum) är det enda släktet i familjen gnetumväxter som i sin tur är den enda familjen i ordningen Gnetales. De finns i tropiska trakter som till exempel Afrika. Gnetum är vedartade växter; träd, buskar och kraftiga lianer. Bladen är motsatta, breda och helbräddade. Gnetum har inte blommor i strikt mening men blomlika strukturer. Han- och honorgan sitter på skilda ställningar. Gnetum gnemon odlas för sina ätliga frön. Gnetophyta (där också Ephedra och Welwitchia ingår) utgör en separat gren i kärlväxternas evolution och tillhör varken gymnospermer eller angiospermer. De har ett avancerat kärlsystem till skillnad från barrträd. Nucellus (fröämnet) har omgivande dubbla integument som är utdraget till ett rör (mikropyl) på vilkens spets pollenkornen landar vid pollineringen. De har frön men inte någon äkta frukt. Arter Gnetum gnemon Gnetum africanum Gnetum buchholzianum Gnetum amazonicum Gnetum camporum Gnetum leyboldii Gnetum nodiflorum Gnetum paniculatum Gnetum schwackeanum Gnetum urens Gnetum venosum Gnetum arboreum Gnetum catasphaericum Gnetum contractum Gnetum costatum Gnetum cuspidatum Gnetum diminutum Gnetum giganteum Gnetum gnemonoides Gnetum gracilipes Gnetum hainanense Gnetum klossii Gnetum latifolium Gnetum leptostachyum Gnetum loerzingii Gnetum luofuense Gnetum macrostachyum Gnetum microcarpum Gnetum montanum Gnetum neglectum Gnetum oxycarpum Gnetum parvifolium Gnetum pendulum Gnetum ridleyi Gnetum tenuifolium Gnetum ula Källor Gnetopsida Gn Växtindex


text: Gösta Lars August Knutsson, ursprungligen Johansson, född 12 oktober 1908 i Stockholm, död 4 april 1973 i Uppsala, var en svensk radioman, översättare och barnboksförfattare. Biografi Gösta Knutsson debuterade redan år 1925 i skolan på Norra Latin med pjäsen Information på Björkeberga som även sändes i radio. Han blev fil.mag. vid Uppsala universitet 1931, var programchef vid Sveriges Radio i Uppsala 1936–1969 och lanserade 1938 frågesporten i Sverige. Det första programmet i radio var en match mellan lag från Stockholms nation och Göteborgs nation vid Uppsala universitet. En ständig följeslagare var domaren Ejnar Haglund, som också kallades "Allvetaren". Knutsson medverkade nästan varje år i radioprogrammet Sommar på 1960- och 1970-talet; totalt blev det tolv program. TV-mediet skydde han egentligen, men i början av 1960-talet medverkade han i det populära programmet Söndagsbilagan, som leddes av Jan Gabrielsson. Under sin studietid var Gösta Knutsson förste kurator för Stockholms nation, och sedan ordförande för Uppsala studentkår (1936–1938). Åren 1940–1942 var han redaktör för studentkårens tidning Ergo. Hans böcker om katten Pelle Svanslös, den första utgåvan 1939, har blivit klassiska. Pelle Svanslös gick som julkalender på TV 1997. Böckerna har skrivits med ett antal av Knutssons vänner och bekanta som förebilder. Pelle själv är författarens alter ego, och Maja Gräddnos hans hustru sedan 1947 Erna (1926–2023), dotter till författaren och advokaten Uno Eng. Gösta Knutsson översatte också en rad barnböcker för FIB:s gyllene bok. Andra populära barnboksfigurer som har Knutsson som upphov är Tuff och Tuss samt Nalle Lufs. Gösta Knutsson hette ursprungligen Johansson; namnet Knutsson tog han efter sin far enligt den gamla namntraditionen med patronymikon. Han blev riddare av Vasaorden 1965. Gösta Knutsson ligger begravd på Uppsala gamla kyrkogård. Övrigt Astronomen Claes-Ingvar Lagerkvist vid Uppsala universitet, som upptäckt ett antal asteroider, har döpt asteroiden nummer 8534 till Knutsson, och det finns även asteroider med namnen Pellesvanslös, Måns, Billochbull, Gammelmaja och Laban. Bibliografi Barnböcker Efter Knutsson död har det därutöver utkommit olika bearbetningar och utdrag. Frågesport - Tillsammans med Knut Winberg. Varia Översättningar (urval) Lewis Carroll: Alices äventyr i sagolandet och Bakom spegeln (1945) Kathryn Jackson: Den skrynkliga elefanten (Folket i bild, 1950) Walt Disney: Den ensamma ankungen (The ugly duckling) (Folket i Bild, 1952) Jane Werner Watson: Björnen i den brinnande skogen (svensk text Erna och Gösta Knutsson, Folket i Bild, 1955?) Barbara Lindsay: Kapten Kängurus kalas (översatt tillsammans med Erna Knutsson, Folket i Bild, 1959) Richard Scarry: Richard Scarry's bästa sagor (översatt tillsammans med Erna Knutsson, Folket i Bild, 1969) Filmografi När ungdomen vaknar 1943 Sanningen om Johansson 1949 Bror min och jag 1953 Pelle Svanslös och de andra katterna 1964 Manus Titteliture (Julkalendern i Sveriges Television) 1960 Referenser Noter Övriga källor Knutsson, Gösta L A i Vem är vem? 1964, sid 445 Vidare läsning Externa länkar Gösta Knutsson på Svensk mediedatabas "Gösta Knutsson, 1908–1973" av Birger Hedén i Svenskt översättarlexikon Svenskspråkiga författare Svenska författare av barn- och ungdomslitteratur Svenska författare under 1900-talet Svenska serieskapare Svenska översättare under 1900-talet Översättare från engelska Producenter vid Sveriges Radio Tidigare kuratorer vid nationer vid Uppsala universitet Uppsaliensare Riddare av Vasaorden Sommarvärdar 1960 Sommarvärdar 1961 Sommarvärdar 1962 Sommarvärdar 1963 Sommarvärdar 1964 Sommarvärdar 1965 Sommarvärdar 1966 Sommarvärdar 1967 Sommarvärdar 1968 Sommarvärdar 1969 Sommarvärdar 1971 Sommarvärdar 1972 Översättare från Stockholm Författare från Stockholm Gravsatta på Uppsala gamla kyrkogård Födda 1908 Avlidna 1973 Män Alumner från Uppsala universitet


text: Gulddragarna var ett eget skrå som sysslade med att dra ut rent guld till tråd som kunde användas av framför allt snörmakare vid framställning av gage, ligatur, ägiljetter, galoner och liknande. Detta gjorde man genom att dra det utsmidda guldet genom successivt mindre hål tills tråden blev tunn nog. Gulddragarna var under frihetstiden inblandade i en långvarig och uppmärksammad tvist med snörmakarskrået om rätten att sälja framför allt guldgaloner. Gulddragarna i Stockholm var det skrå som hade allra högst medeltaxering (39.6 daler silvermynt i snitt, medelvärdet för hantverkare var c:a 10–15 saler silvermynt) åren 1720–1775 och var således ett skrå med synnerligen förmögna medlemmar. Under denna period fanns det 3–4 gulddragarmästare i Stockholm, det är oklart om de ens förekom i andra delar av landet. Den mest namnbekante svenske gulddragaren torde vara Carl Ernst Oldenburg. Se även Tråddragning Referenser Guld Hantverksyrken Historiska yrken


text: Guld (latin: aurum) är ett grundämne och mineral, med den kemiska beteckningen Au och atomnummer 79. Det är en ädelmetall tillhörande koppargruppen. Guld är en övergångsmetall. Den är en tung, gulglänsande och smidbar metall, egenskaper som under historien gjort den eftertraktad. Den har använts som betalningsmedel, värdebeständig tillgång, som smycken, för påkostad utsmyckning och beständigt blanka ytor. Metallen finns som korn och klumpar i berggrunden, i underjordiska ådror och i guldrik alluvialjord. I många kulturer ses guld som den mest värdefulla metallen, vilket även lett till att första pris i tävlingssammanhang motsvaras av guldmedalj (med mer eller mindre faktiskt guldinnehåll). Egenskaper och betydelse Guld är kompakt, mjukt, glänsande och den mest formbara och kemiskt tåliga av alla kända metaller. Rent guld har en klart gul färg som traditionellt har ansetts tilltalande, men är så mjukt att det ensamt knappast duger till någon teknisk användning. Hårdheten kan dock ökas genom legering med mindre mängder av andra metaller och guldet blir då användbart i många sammanhang. Smyckesguld är oftast 18 karat och i Sverige vanligen 75 procent guld, 16–17 procent koppar och 8–9 procent silver. Smyckesguld förekommer i ett flertal färger, som färgat guld. Guld brukar symbolisera beständighet, värde och excellens, och har använts symboliskt speciellt av adel, statssymboler och i religiösa sammanhang. Detsamma kan gälla vigselringar. I flera fall ses guld som "det förnämsta", såsom med guldmedalj. Modern användning inom industrin inkluderar produkter som används inom tandvård och elektronik, där guld traditionellt har använts på grund av dess goda resistens mot oxiderande korrosion. I begränsad omfattning har guld även använts medicinskt vid behandling av vissa sjukdomar. Guldets speciella egenskaper och sällsynthet har gjort det eftertraktat och högt värderat. Därför har guld i sig fungerat som betalningsmedel sedan urminnes tider och använts till mynt. Guldföremål över 1 g brukar märkas med lagreglerad kontrollstämpel som ska garantera finhet i karat eller promille samt ange tillverkare. Sedan 1999 ska legeringen innehålla minst 9 karat (375) för att få kallas äkta guld. Guld är bas för den monetära standard som använts av Internationella valutafonden (IMF) och Bank for International Settlements (BIS). ISO:s valutakod för guldtackor är XAU. Vid avräkning mellan telefonförvaltningar för internationella samtal används av alla länder taxor satta i guldfranc som gemensam värdebeständig jämförelsevaluta. (Se vidare Internationella Teleunionen.) Historiskt har guld ofta varit basen i olika länders myntfot. Priset på guld varierar över tid och sätts på internationella råvarubörser. Den 22 mars 2013 uppgick värdet till cirka 336 kronor/gram, eller 1607,75 USD/oz. Ett troy ounce, som ädelmetaller mäts i, är 31,103 476 8 gram. Det totala värdet av allt utvunnet guld på jorden uppgår till 9 500 miljarder USD. Det är inte ens 1 procent av guldet i jordskorpan och i världshaven. Guldets beständighet och höga pris gör att återvinning av guld från uttjänta elektronikprodukter är en lukrativ verksamhet. Fysikaliska och kemiska egenskaper Kompakt guld utmärker sig genom sin karakteristiska gula färg och starka glans. Kompakt guld har densiteten 19,3 g/cm3, bland de tyngsta metallerna. Guld hör till de bästa ledarna för elektricitet, dock ej som silver och koppar. Guld har atomvikten 196,97 u och uppträder som metall, men även som katjonerna Au+ och Au3+. Guld har mycket svårt att förena sig med syre, oavsett temperatur. På grund av detta hör guldet till de ädlaste metaller som finns. Guld löses ej av vanliga syror, men blandningen kungsvatten löser guld. Ett fåtal ämnen reagerar med guld, däribland natriumcyanid och kaliumcyanid. Guld legerar sig spontant med kvicksilver i vanlig rumstemperatur som amalgam, vilket har använts vid primitiv anrikning, bland annat i utvinning i Sydamerika. Kvicksilvret har sedan traditionellt avlägsnats genom förångning vid upphettning, vilket dock ger allvarliga hälsoproblem vid hanteringen samt miljöeffekter. Legeringsbenägenheten är så stor att smycken av guld skadas vid kontakt med redan små droppar kvicksilver, t.ex. från en sönderslagen kvicksilvertermometer. Detta kräver åtgärd av guldsmed för desinfektion av smycket. Guld kan gjutas och är den mest smidbara och duktila av alla metaller. Ett enda gram kan slås ut till ett kvadratmeterstort blad eller dras till 3000 m tråd. Bladguld kan hamras tunt nog, mindre än 100 nm tjockt, för att bli genomskinligt. Ljuset som skiner igenom blir grönblått då guld reflekterar gult och rött. Guld reflekterar, förutom synligt ljus, infraröd strålning bättre än exempelvis silver, och används därför för bättre temperaturtålighet i rymdtillämpningar, såsom kommunikationssatelliter. Historia Guld är en av de få metaller som förekommer naturligt som klimpar, och torde ha varit en av de första metallerna att tas i bruk av människan, då det tillåter bearbetning utan uppvärmning. I Egypten sände man tidigt expeditioner till Nubien där man utvann guld med slavarbete. Den egyptiska guldsmedskonsten nådde en nivå som endast med svårighet kan kopieras idag. De första europeiska guldföremålen dyker upp under femte årtusendet före Kristus. De äldsta svenska guldföremålet är en guldspiral påträffad i en hällkista i Jällby i Västergötland från Senneolitisk tid. I Mellansverige utgörs det äldsta guldföremålet av en guldtråd från en grav i Sommaränge, Viksta socken, påträffad 2003 och daterad till 1.880–1.630 f.Kr. Guld har använts till smycken sedan förhistorisk tid, i Sverige i minst 4 000 år. På Historiska museet i Stockholm kan en sjuringad halskrage från Möne socken i Västergötland, daterad till 400-talet e.Kr. beskådas tillsammans med andra arkeologiska guldföremål från tiden 350–500 e.Kr. Den första myntningen av guldmynt skedde troligen i Mindre Asien, cirka 600 f.Kr. Medeltiden Maliriket i Afrika var känt över hela den gamla världen på grund av de stora mängderna guld. Mansa Moussa, härskare över riket (1312–1337) blev omtalad för sin extravaganta hajj till Mekka år 1324. Nya tiden Under medeltiden gick den europeiska guldproduktionen starkt ned. De flesta människor från Europa sökte sig till Mexiko och Brasilien, som under 1700-talet lämnade större delen av allt guld som producerades i världen. Under tiden 1691–1800 kom från Brasilien guld till omkring 2 115 miljoner kronors värde. Betydande guldmängder träffades redan tidigt i Peru, där inkariket samlat kolossala, sedermera av spanjorerna rövade skatter, vidare i Chile och Colombia. I de förkolumbianska kulturerna användes guld främst till föremål för religiöst bruk. Inkafolket såg guld som solgudens Intis tårar. 1800-talet I början av 1800-talet gick guldproduktionen ned till ett relativt minimum, tills återupptäckten av de givande alluviallagren på östra sluttningen av Uralbergen medförde en ny ökning. 1845 var Rysslands guldproduktion nästan dubbelt så stor som Sydamerikas. Ett ännu större uppsving medförde upptäckten av Kaliforniens och Australiens guldrika svämlager (1848 och 1851). Efter utvaskningen av de rikaste lagren började brytningen av de mäktiga guldförande kvartsgångarna på Sierra Nevadas väst- och östsluttningar. Den berömda Comstockgången lämnade 1860–1875 guld till ett värde av 300 miljoner kronor. Kalifornien lämnade redan första året för 38 miljoner kronor guld, och produktionen uppnådde 1853 sitt maximum med 246 miljoner kronor. Sedan dess har Kaliforniens guldproduktion alltjämt sjunkit och är numera knappast nämnvärd. Australiens guldproduktion nådde sin höjdpunkt i Victoria 1857 med omkring 88 ton. 1891 hade den gått ned där till 18 ton. Nästa för världsproduktionen betydande guldfynd gjordes i Transvaal 1882–1886. Dessutom upptäcktes de rika guldfälten vid Klondike och Yukonfloden 1896. 1897 lämnade de för 9 miljoner, 1898 för 30 miljoner och 1900 för 73 miljoner kronor av den ädla metallen. Fynd av guldföremål Enskilda personers fynd av föremål från före 1850 av guld eller annan ädlare metall i fornlämningar i Sverige ska enligt lag obligatoriskt erbjudas staten för inlösen genom Riksantikvarieämbetet. Användning 70 procent av det guld som efterfrågades 2010 gick till smycken, 11 procent användes industriellt och 13 procent blev rena investeringsobjekt som exempelvis mynt och guldtackor. I industrin används guld bland annat av juvelerare och guldsmeder, urmakare, galvanoplastiker, förgyllare, glas- och porslinsfabrikanter, tandtekniker och fotografer. Bland förgyllningsmetoder (se förgyllning) har den galvaniska största betydelsen. Storleksordningen för beläggningstjocklek är vid galvanisk förgyllning är 2 μm, gulddoublé 4 μm och mekanisk plätering 8 μm. Ämnet är godkänt som livsmedelstillsats med E-nummer E 175 och används bland annat i vissa viner av champagnetyp och i den tyska alkoholdrycken Danziger goldwasser. Guld har en konduktivitet – elektrisk ledningsförmåga – som är högre än de flesta metaller, men lägre än till exempel koppar. Dess renhet och beständighet mot oxidation, och möjligheten att göra mycket tunna trådar, gör att man vanligen har guldplätering vid kontaktytor. Guldplätering används ofta i telekom och HiFi-produkter men plätering drabbas av nötning, då guld är relativt mjukt jämfört med andra ädelmetaller. Imitationer Guldets värde och speciella färg har skapat intresse att göra andra material som efterliknar guld men till ett lägre pris, för dekoration, av tekniska skäl och även i bedrägligt syfte. Upptäckt försvåras av att äkta guld förekommer i olika färgade legeringar. Detta kan ske genom utblandning av guldet eller förgyllning av ett mindre ädelt material. Förgyllt silver ska märkas som silver. Arkimedes lär ha fått ett bekant kungligt uppdrag att avslöja en bedräglig guldsmed som blandade ut guldet, och kontrollerade föremålets densitet. Material som saknar guldinnehåll är exempelvis Coopers guld och Nordiskt guld. Även kopparlegeringar som mässing, tombak, gulmetall, brons och malm samt naturligt förekommande "kattguld" förväxlas ibland med äkta guld. Se även Alkemi Färgat guld Förgyllning Guldsmedskonst Gulddragare Guldrusch Guldvaskning Guldallergi Guldmedalj Guldskiva Investeringsguld Internetguld Karat Konfliktresurs Kungsvatten Midas Mineral Myntfot Periodiska systemet Rött guld Tandguld Vitt guld Referenser Noter Källor Externa länkar Grundämnen Betalningsmedel Livsmedelsfärgämnen Mineral Wikipedia:Basartiklar


text: Gille var en medeltida sammanslutning av människor, ett brödraskap där medlemmarna lovade varandra ett visst skydd. I modern form kan de liknas vid föreningar som bildades på olika plan i samhället och för olika behov, men de var samtidigt religiösa föreningar samt sjuk- och begravningskassor. Gillena höll även fester, gillesdrickningar vilka under senmedeltiden, då ätten och släkten börjat tappa sitt starka grepp om människornas liv och statsmakten och kyrkan i viss mån börjat dra försorg om människor, kom att bli gillenas viktigaste funktion. Gillet var ett av medeltidens mest specifika fenomen som fanns i stad såväl som på landsbygd. Med tiden fick gillena en allt starkare religiös prägel, och reformationen ogillade gillenas fokusering på katolska helgon vilket kom att betyda slutet för det medeltida gillesfenomenet. Västerås riksdag 1544 beslöt om att upplösa landets kvarvarande gillen. Typer av gillen Gillena fanns i huvudsak av fyra typer. Flest var de allmänna gillena, där i princip vem som helst kunde söka medlemskap. I realiteten ändå de allmänna gillena ofta människor ur ungefär samma sociala grupp. Prästgillen hade ofta mer eller mindre tydlig geografisk förankring, som Helga lekamens gille i Stockholm och Convivium Salvatoris i Uppsala. Hantverksgillena kom småningom att gå upp i skråväsendet och satt sin prägel på hantverksskrånas fester långt efter att fenomenet gillen försvunnit. Köpmän reste betydligt mer än vad de flesta gjorde på medeltiden, och köpmannagillena hade särskilt fokus på att hjälpa gillesbröder på resa. Gillen i Skänninge Den äldsta skriftliga källan som nämner företeelsen gille är Bjälbostenen från början av 1000-talet som finns i Bjälbo kyrkby utanför Skänninge. Man vet att det under medeltiden fanns flera gillen i Skänningen varav det första omnämns år 1370, då Allhelgonagillet köper en fastighet. Två år efteråt testamenteras "kyrkoherdarnas" Vårfrugille en gåva av prästen i Vedbo. Troligen var detta gille en sammanslutning av prästerna i Skänninge prosteri. Trettiofem år senare omtalas ett S:t Johannes gille i Skänninge. Därtill har man hittat en sigillstamp från 1300-talet, tillhörande S:ta Gertruds gille. Adolf Schück ger ytterligare information om sigillstampen i boken Skänninge stads historia. Funktion Peter Kropotkin (1842–1921) förklarar i boken Inbördes hjälp gillenas uppbyggnad: Denna enkla skildring visar kanske bättre än något annat andan i medeltidens gillen. Liknande förbund uppstod överallt där en skara män – fiskare, jägare, resande köpmän, byggmästare eller bofasta yrkesmän – samlades för att göra gemensam sak. På ett skepp fanns alltid kaptenens befälsmyndighet, men för att det gemensamma företaget skulle sluta väl kom alla ombord, rika och fattiga, herrar och besättning, kapten och sjömän, överens om jämlikhet i sitt inbördes förhållande, att endast vara män, med plikt att hjälpa varandra och lösa eventuella tvister inför domare som valts av alla. Likadant var det när ett antal hantverkare – murare, timmermän, stenhuggare etc – samlades för att bygga till exempel en katedral: de tillhörde då alla en stad med dess politiska organisation, och var och en av dem tillhörde dessutom sitt eget skrå; men de förenades ytterligare av ett gemensamt företag, som de kände bättre än någon annan, och ingick så ett närmare men tillfälligt förbund; de grundade gillet för uppförande av katedralen. Bakgrund Gillena under medeltiden var främst ett stadsfenomen, men liknande sammanslutningar har funnits på jorden i årtusenden. Det romerska collegiae var en form, och tidigare sammanslutningar har funnits i bland annat Grekland och Indien. Adolf Schück (1897–1958) berättar om de första gillena i Europa: I Norden har vi haft en rik bondedemokrati. Vikingarna hade på sina handelsresor och rövarstråt ett stort behov att ty sig till varandra. Hemmavid fanns ättegemenskapen och dessa gemensamhetsinrättningar kom att inbakas i det nordiska gille-väsendet. Gillet i Bjälbo var nog unga handelsmän som hade gått ihop ett bolag under sina vikingafärder i österled. Det är inte ens säkert att de var kristna, för Bjälbostenen saknar kristen utsmyckning. Brödraskap Medeltidsstaden var inte centralstyrd. Den inre organisationen var uppdelad i territorier. Staden var vanligtvis uppdelad i flera kvarter som utstrålade från en medelpunkt – torget. Varje del av staden motsvarade ofta ett visst yrke eller en viss näring som dominerade där, men som ändå beboddes av människor från olika socialgrupper och yrken. För att tydliggöra detta kan vi se på Venedig, där varje ö var ett självständigt politiskt samhälle. I Köln var invånarna uppdelade i granngillen med suveränt styre. Skänninge, den svenska stad som har visats som exempel, var för litet för att stadens kvarter skulle ha självstyre, men i olika delar koncentrerades olika yrken. Vid sidan av stadens styrelse fanns ändå små öar av självstyrande enheter – gillena. Kropotkin berättar: Dessa två huvuddrag kännetecknar varje brödraskap, vilket ändamål det än ha bildats för. Medlemmarna visade alltid i ord och handling, att de betraktade varandra som broder och syster; alla var jämlikar inför gillet. De hade en del "ägodelar" (kreatur, jord, byggnader, gudstjänstplatser eller kapital) gemensamt. Alla bröder lovade under ed att låta gamla fejder vila; och i stället för att ålägga varandra något löfte om aldrig mer råka i gräl stadgade de att ingen tvist skulle övergå till fejd eller gå till rättegång inför någon annan rätt än brödernas egen domstol. Om en broder var i rättstvist med en utomstående, kom de överens om att stå på hans sida i gott och ont, det vill säga att vare sig han anklagats på falska grunder för ett övergrepp eller verkligen var den skyldige, skulle de stödja honom och föra saken till ett fredligt slut. Så länge hans brott inte var lönnmord – i vilket fall han behandlades som en rättslös – hjälpte hans brödraskap honom. Om den förorättades släktingar ville hämnas oförrätten genast, genom att ge sig på brodern, försåg brödraskapet honom med en häst eller med en båt, ett par åror, en kniv och eldstål att användas på flykten. Stannade han i staden, följde två bröder alltid honom och under tiden arbetade de på att nå en överenskommelse. De uppträdde inför rätta för att med ed styrka att hans uppgifter var riktiga, och om han befanns skyldig, tillät de inte att han råkade i svårigheter i brist på pengar och blev träl. De samlade gemensamt ihop ersättningssumman alldeles som gens hade gjort tidigare. Det var endast om en broder hade brutit sin tro mot skråbröderna eller mot andra människor som han uteslöts ur brödraskapet "med nidings namn". Detta var grundtanken i brödraskapen, som så småningom kom att behärska hela det medeltida livet. Vi känner till att det har funnits skrån bland alla möjliga yrken: gillen av livegna, gillen av friborna och gillen av både trälar och friborna. Gillen som kommit till för ett särskilt ändamål (t.ex. en jakt-, fiske- eller handelsexpedition), och som upplösts när det nått sitt syfte och gillen, som under sekler bevarats inom ett yrke eller en näring. Allt eftersom livet fylldes av en större mångfald av syften, ökade i samma mån gillenas antal. Inte enbart köpmän, hantverkare, jägare och bönder var sammanslutna i gillen, utan det har även existerat gillen av präster, målare, skol- och universitetslärare, gillen för att uppföra passionsspel, för att bygga en kyrka, för att tränga in i en viss konst- eller yrkesskolas "mysterier" eller för en speciell förströelse – även gillen bland tiggare, skarprättare och fallna kvinnor, och samtliga dessa gillen med egen lagskipning och med inbördes hjälp. Gillesdrickningen Minst en gång om året höll gillet en gemensam fest, gillesdrickningen. Varje gille hade ett eget skyddshelgon, och gillet hölls oftast i anslutning till helgonets dag. Många gillen hade namn efter detta helgon, såsom Stockholms två Vårfrugillen för tyska köpmän respektive för svenska hantverkare. Gillesdrickningens vikt framgår av hur noga deras finansiering, genomförande och utförande specificerades i gillenas statuter. I sådana statuter finns även många instruktioner om skålceremonin minnedrickning, som utfördes till helgons och Treenighetens ära. Till gillesdrickningen hörde särskilda minnevisor. Medeltidsstaden var fylld av orättvisor, men inom gillet fanns ändå en gemenskap som gick över klassgränserna. Den manifesterades i den årliga högtiden som blev höjdpunkten för hela gilleinstitutionen. Kropotkin berättar: Den gemensamma måltiden var helt enkelt en bekräftelse på brödernas vänskap. Den symboliserade den tid då klanen ägde allt gemensamt. Åtminstone under den dagen tillhörde allt alla; alla satt vid samma bord och delade samma mål. Även långt senare hade man kvar seden att fattighjonet på ett gilles fattighus i London denna dag satt sida vid sida med den rike åldermannen... Knutsgillen Knutsgillen var ursprungligen danska köpmansgillen som i vissa fall överlevde reformationen genom att leva kvar som ett slags ordenssällskap. Knutsgillet i Lund, Knutsgillet i Malmö och i Ystad kan räkna pågående verksamhet sedan medeltiden. I modern tid har en del Knutsgillen återupplivats i dagens Sverige, Danmark och norra Tyskland. Se även Skråväsen Referenser Noter Allmänna källor http://runeberg.org/strindbg/gamstock/0130.html


text: En huvudstad är den stad i en suverän stat där dess statschef eller lagstiftande församling har sitt säte. Detta kan vara fastslaget i landets grundlag eller reglerat i annan lagstiftning. Ofta är egenskapen som huvudstad i stället etablerad genom historisk sedvänja utan att vara officiellt fastställt. Det förekommer dock fall där en i författningen fastslagen huvudstad i praktiken inte har den funktionen. I förbundsstater, som Tyskland eller USA, har även varje i unionen ingående förbundsland/delstat varsin huvudstad. I enhetsstater används ofta begrepp som "residensstad" eller "länshuvudstad" som benämning för staden som innehåller den lokala administrativa enhetens styre. Huvudstäder har inte alltid existerat. Resekungadömet under medeltiden var länge närmast allenarådande. Historiskt har den ekonomiskt huvudsakliga staden i en stat eller region även blivit dess maktcentrum, och har blivit huvudstad genom erövring eller sammanslagning. Detta är fallet i exemplen London och Moskva. Huvudstaden attraherar naturligt de politiskt intresserade och de vars kunskaper behövs för att driva en effektiv administration, såsom jurister, journalister och statsforskare. En huvudstad som även är landets ledande centrum inom finans, kultur och media och är mer än dubbelt så stor som någon annan stad i landet kallas ibland "primatstad"; exempel på detta är Buenos Aires, Helsingfors, Köpenhamn, Paris, och Wien. Huvudstäder väljs ibland ut för att förhindra överbefolkning i en existerande storstad. Brasília byggdes till exempel i Brasiliens inland för att den gamla huvudstaden, Rio de Janeiro, började bli för stor. Folk satt i ineffektiva bilköer. Sydkorea utannonserade 2004 att dess huvudstad skulle flyttas från Seoul till Gongju, även om ordet Seoul på koreanska betyder just huvudstad. Sammanstrålningen mellan den politiska, ekonomiska och kulturella makten är inte universell. Traditionella huvudstäder kan vara ekonomiskt underlägsna andra städer, vilket tycks vara extra vanligt för delstatshuvudstäder i USA, där till exempel delstaten New Yorks huvudstad är Albany och inte den mycket större staden New York. Andra exempel är Nanjing respektive Shanghai, eller Edinburgh respektive Glasgow. En dynastis undergång kan också innebära undergången för dess huvudstad, vilket inträffade med Babylon och Cahokia. Många moderna huvudstäder, som Abuja, Canberra eller Ottawa placerades avsiktligt utanför existerande ekonomiska områden. Canberra är byggd som huvudstad i glesbygd ungefär mittemellan de två största städerna för att ingen ville låta den andre vara huvudstad. I en del länder ligger huvudstaden inte i en delstat, utan i ett särskilt federalt distrikt, för att man inte vill ge någon delstat fördelen att hysa huvudstaden. I till exempel USA, Argentina, Australien, Brasilien och Mexiko är det så. Även i Sverige var det så fram till 1968 (Överståthållarämbetet). Flera huvudstäder Ett antal länder har flera huvudstäder. Exempelvis har Sydafrika sin administrativa huvudstad i Pretoria, sin lagstiftande i Kapstaden och sin rättsliga i Bloemfontein, vilket är ett resultat av en kompromiss bland Sydafrikas provinser vid självständigheten 1910. I andra fall skiljer sig huvudstaden de facto sig från huvudstaden de jure, vilket innebär att staden som officiellt är huvudstad inte hyser landets regering: Yamoussoukro utsågs till huvudstad i Elfenbenskusten 1983, men 2004 låg fortfarande majoriteten av statens regeringsbyggnader i Abidjan. Sucre är fortfarande konstitutionell huvudstad i Bolivia, men majoriteten av landets regering håller till i La Paz. Amsterdam är nominell huvudstad i Nederländerna, även om den nederländska regeringen och högsta domstolen ligger i Haag. Podgorica är officiell huvudstad i Montenegro, men landets president bor i Cetinje. Jerusalem: I fallet Israel är Jerusalem formellt huvudstad, men har ännu litet internationellt erkännande - bara länderna USA, Guatemala, och El Salvador, har erkänt Jerusalem som huvudstad. Australien erkänner en del (västra) av Jerusalem som Israels huvudstad.Alla ambassader ligger fortfarande i Tel Aviv, förutom USA:s som ligger i Jerusalem. Knesset, Israels parlament, liksom de flesta departementsbyggnader och premiärministerns bostad och kontor, ligger i Jerusalem. Jerusalem är, enligt beslut i Knesset, staten Israels huvudstad. De största huvudstäderna De största huvudstäderna i varje världsdel är: Asien: Tokyo (32 000 000) Europa: Moskva (14 500 000) Nordamerika: Mexico City (19 809 471) Oceanien: Wellington (445 400) Sydamerika: Buenos Aires (11 316 149) Afrika: Kairo (16 292 269) . De flesta huvudstäder är sitt lands största stad, men inte alla. Washington, D.C. är USA:s 27:e största stad och är den huvudstad som kommer längst ned på sitt lands lista. Några av världens största städer, till exempel São Paulo, Bombay, Istanbul och New York är heller inte huvudstäder. Långt till huvudstaden Vissa platser har långt till sin huvudstad, till exempel bortre Sibirien, men det finns längre avstånd: Paris - Nya Kaledonien, Frankrike, 16 760 km London - Pitcairnöarna, Storbritannien, 14 900 km Washington, D.C. - Aleuterna, USA, 7 800 km Moskva - Kurilerna, Ryssland, 7 050 km Den huvudstad som har längst till en annan huvudstad är både Wellington, Nya Zeeland och Canberra, Australien, som har varandra som närmaste huvudstad, 2330 km bort. De två närmaste huvudstäderna är Vatikanstaden (huvudstad i Vatikanstaten) och Rom som gränsar direkt till varandra (Vatikanstaten som är världens minsta självständiga stat är en enklav i staden Rom) och har 2 km mellan mittpunkterna. Se även Lista över huvudstäder Lista över subnationella huvudstäder Referenser


text: Hooked on a Feeling är en sång, skriven och komponerad av Mark James, som blev en stor hit år 1974 då den spelats in av Björn Skifs & Blåblus (Blue Swede), vilka toppade den amerikanska singellistan med den samma år. Låten spelades först in av B. J. Thomas år 1968, och tog sig då året därpå in på Billboardlistans femteplats. Jonathan King gjorde 1971 en specialversion av låten - det var han som lade till ooga-chakka. Låten har under senare år spelats in av ett flertal artister, bland andra Vonda Shepard, David Hasselhoff och Tom Jones. Somliga har tagit B.J. Thomas version som utgångspunkt, men de flesta verkar ha föredragit Jonathan Kings version. Låten är bland annat med i filmen De hänsynslösa (Reservoir Dogs) av Quentin Tarantino. Den är också med i ett avsnitt 3rd Rock From The Sun - Season 4, Episode 15: The House That Dick Built, och Cougar Town - Season 5, Episode 2: Like a Diamond samt Ally Mcbeal - Episode 12, Season 1. Låten, i Björn Skifs och Blåblus version, är även soundtrack till Marvels film "Guardians of the Galaxy" från 2014 och var en trailer låt till "Guardians of the Galaxy vol.2" från 2017. Referenser Externa länkar Hooked on a feeling, originalet (B.J Thomas) Hooked on a Feeling med Björn Skifs & Blåblus (Blue Swede) Hooked on a Feeling, en annan svensk version(Heart of Stones) Engelskspråkiga sånger Låtar av Mark James Musiksinglar 1968 Singelettor i USA Sånger producerade av Chips Moman


text: Detta är en lista över datum. Klicka på ett datum för att läsa om vad som händer och vad som tidigare hänt på detta datum. Dagens datum är . Kalender Textformat Om du föredrar att inte ha det i tabellformat: Januari 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 Februari 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 (29) Mars 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 April 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 Maj 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 Juni 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 Juli 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 Augusti 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 September 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 Oktober 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 November 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 December 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 Se även Lista över årtal före Kristus Lista över årtal efter Kristus Datum