text: Finland (), officiellt Republiken Finland (Suomen tasavalta), är en republik i norra Europa. Finland har landgränser till Norge, Sverige och Ryssland samt i söder havsgräns mot Estland. Mellan Finland och Estland ligger Finska viken. Finland är officiellt tvåspråkigt med finska och svenska som nationalspråk (finska omkring 86,5 procent, och svenska omkring 5,2 procent år 2021). Det svenskspråkiga Åland utgör ett självstyrande landskap inom landet. Till ytan är Finland Europas åttonde största land och hade en befolkning på omkring 5,5 miljoner invånare i slutet av 2014. Befolkningstätheten är drygt 16 invånare per kvadratkilometer, vilket är lägst i Europeiska unionen. Huvudstad i Finland är Helsingfors (sedan 1812), tillika landets största stad med 650 272 invånare 2018, 1 305 893 med kranskommuner. Därutöver finns ytterligare tre städer med en befolkning överstigande 200 000 invånare, nämligen Tammerfors, Åbo och Uleåborg. Finland är medlem i Europeiska unionen sedan 1995 och i Nato sedan 2023. Euron infördes som valuta 2002. Dessförinnan använde landet valutan finsk mark. Finland var i över 600 år en del av Sverige, som 1809 förlorade området till Ryssland. Finland blev självständigt 1917. Därefter följde ett inbördeskrig 1918 och i samband med andra världskriget två krig mot Sovjetunionen, nämligen 1939–1940 (det så kallade vinterkriget) och 1941–1944 (fortsättningskriget), samt ett mot Tyskland vintern 1944–1945 (Lapplandskriget). Etymologi På finska heter Finland Suomi och varianter av detta namn används på de östersjöfinska språken, såsom estniska, samt på samiska, lettiska och litauiska. Namnets ursprung är okänt. Suo betyder kärr eller mosse på finska. Namnet kan också vara ett lånord, kanske från den baltiska stammen *zemē eller från ett indoeuropeiskt stamord med betydelsen ”människa” (jämför latinets homo). Finlands officiella namn på svenska är Republiken Finland. Landet heter Finland (eller någon variant därav) på de flesta av världens språk. Detta namns ursprung är inte heller helt fastslaget. Den romerska historikern Tacitus nämner Fenni-folket omkring 100 e.Kr., men folkslaget han beskrev var möjligen snarare samerna, eftersom han beskriver ett jägar- och samlarfolk som inte idkar jordbruk, och östersjöfinnarna var jordbrukare. Den äldsta kända källan på namnet Finland är den försvunna runstenen U 582 i Norrtälje kommun, som ristades under början av 1000-talet. Under 1100-talet användes dock benämningen finnar för första gången om just invånare i Finland, detta i bullan Gravis admodum. Termen Finland syftade från början på Egentliga Finland, och användes officiellt första gången år 1419 som beteckning på hela den östra delen av dåvarande Sverige. Under 1440-talet slog termen igenom även i lagstiftningen. Motorfordon från Finland bär nationalitetsmärket FIN. Tidigare bar de märket SF för ”Suomi – Finland”. Begreppet Finland På 1100- och 1200-talen syftade ordet Finland på trakten kring Åbo, landskapet som sedan fick heta Egentliga Finland, medan övriga delar av landet kallades Tavastland, Lappland och Karelen. Ibland kunde det dock sammanfattas som österlanden, eller Österland (jämför Norrland). Medeltidens politik handlade dock inte så mycket om geografiska gränsdragningar som om folken finnar, tavaster, lappar och kareler. Under 1400-talet blev Finland en vanlig benämning på hela landet öster om Bottenhavet, möjligen till och med inklusive Åland, då ögruppen placerats under Åbo stift. Vad ordet syftar på i samtida källor kan dock variera, också med tanke på att gränserna österut och norrut var oklara. Ett slags etablering av Finland som en enhet för sig om än bara till namnet kom då Johan III utropade sitt tidigare hertigdöme till ”Storfurstendömet Finland” (cirka 1580), som en strategi att möta ryske tsarens maktanspråk. Begreppet blev en del av svenske kungens titulatur men fick ingen praktisk betydelse. De finska landskapen hade samma ställning som landskapen väster om Bottenviken och den finska rikshalvan hade samma representation i riksdagen som den västra. År 1637 utnämnde drottning Kristina Per Brahe den yngre till generalguvernör över Finland, Åland och Österbotten (även andra delar av kärn-Sverige har haft generalguvernörer). Den moderna definitionen av Finland kom egentligen inte till förrän efter att Svenska riket ”sprängts itu”. Det som överlämnades i freden 1809 var inte ett ”Finland”, utan sex län, Åland och en bit av Västerbotten. Gränsen mellan det nya storfurstendömet Finland och Sverige (Restsverige) kunde ha dragits vid Kemi älv, som då var gräns mellan landskapen Västerbotten och Österbotten – vilket svenskarna föreslog i fredsförhandlingarna – eller vid Kalixälven, därmed inkluderande den finskspråkiga befolkningen i Tornedalen – ryssarnas förslag. Gränsen, som följde Torne älv och Muonio älv till de höga bergen Saana och Haldefjäll i nordväst, var en kompromiss, som därefter blev vad begreppet Finland kom att stå för – åtminstone sedan tsar Alexander I tillåtit att de delar av Finland öster om Kymmene älv som Ryssland erövrat redan 1721 och 1743, det så kallade ”Gamla Finland”, administrativt införlivades med ”Nya Finland” 1812. Fastlands-Finland Fastlands-Finland, eller i statistiska sammanhang Fasta Finland, används ibland som beteckning på Finland exklusive Åland, det som på Åland kallas "Riket". Uttrycket är missvisande, eftersom till exempel skärgårdskommunerna i Åboland räknas höra till "Fastlands-Finland". Historia Finlands förhistoria (8500 f.Kr. – 1157 e.Kr.) Finland under den svenska tiden (1157–1809) Finland under den svenska tiden (1157–1809) hänvisar till perioden i Finlands historia då landet var en del av Sverige. När det svenska styret över Finland börjar är något osäkert. Historiska bevis på etableringen av svenskt styre i Finland finns från slutet av 1200-talet och framåt. Sverige avträdde Finland den 17 september 1809 till följd av finska kriget. Storfurstendömet Finland (1809–1917) Efter att sedan medeltiden och den svenska statsetableringen ha varit en integrerad del av Sverige – en parallell till Svealand, Götaland och Norrland – erövrades Finland 1808 av den ryske tsaren Alexander I:s styrkor och blev ett storfurstendöme med mycket långtgående autonomi inom det ryska imperiet 1809. De ryska tsarerna var storfurstar av Finland och var till en början välvilligt inställda till Finland; tsar Nikolaj I lär ha sagt att Finland var den enda del av hans rike som inte gav honom några problem. Under första delen av 1800-talet uppstod i Finland liksom på så många andra håll en nationalistisk rörelse, och det finska språket, som tidigare inte haft någon officiell betydelse, gavs högre status. Så anses till exempel boken Seitsemän veljestä (Sju bröder) av Aleksis Kivi som ett av de första litterära verken på finska. I denna nationalistiska strävan deltog många svenskspråkiga under parollen "Svenskar äro vi inte längre, ryssar vilja vi inte bli, låt oss alltså bli finnar" (citat av A. I. Arwidsson). Man ville alltså på detta sätt försäkra sig om att Finland skulle förbli eget land med egna lagar, egen riksdag och egen regering (se vidare Storfurstendömet Finland). Fortfarande gäller dock mindre delar av 1734 års svenska lag, men i allt mindre utsträckning, då delar av den byts ut mot nya delar och mot nya lagar; 1772 års regeringsform gällde fram tills det självständiga Finlands första grundlag. I slutet av 1800-talet infördes flera åtgärder som skulle knyta Finland närmare Ryssland varpå oroligheter utbröt, bland annat på grund av februarimanifestet år 1899, vilket införde vidare förryskningsåtgärder. Den ryske generalguvernören Nikolaj Bobrikov sköts i Helsingfors 16 juni 1904 av Eugen Schauman varefter Schauman tog sitt eget liv. Schauman ansågs efter detta vara något av en nationell hjälte. I november 1905 utfärdades novembermanifestet som återgav Finland många av de rättigheter som fråntagits landet i februarimanifestet. År 1906 ersattes Rikets ständer vilka var ett arv från tiden då Finland var en del av Sverige, med ett av den tidens mest moderna enkammarparlament. Samtidigt införde storfurstendömet Finland allmän rösträtt som andra stat i världen efter Nya Zeeland vilket innebar att kvinnor fick rösträtt. Finland var dock först i världen med att ge kvinnor fulla demokratiska rättigheter, det vill säga att kvinnor också kunde ställa upp i val. Vid den första sessionen av Finlands första riksdag 1907 fanns 19 kvinnor bland de invalda. Självständighetsförklaring och inbördeskrig (1917–1918) Efter oktoberrevolutionen i Ryssland förklarade sig Finland självständigt den 6 december 1917. I det självständiga Finland rådde brist på mat och en misstro mellan borgerliga och socialister som ledde till upprättande av milis. Borgarna bildade skyddskårer och socialisterna röda garden. I slutet av januari 1918 utbröt ett uppror igångsatt av med bolsjevikerna samarbetande ytterlighetselement. I det efterföljande inbördeskriget som varade till mitten av april samma år besegrades "de röda" efter blodiga strider av de "vita" borgerliga trupperna i förening med en tysk hjälpkår. Mellankrigstiden (1918–1939) Mellankrigstiden i Finland är tiden från Finska inbördeskrigets slut 1918 till Finska vinterkrigets utbrott i november 1939. Andra världskriget (1939–1945) Under andra världskriget befann sig Finland i en mycket prekär situation. Landet fick erfara tre skilda krig, varav två var mot Sovjetunionen och ett mot Tyskland. Tiden präglades av en riskfylld politisk balansgång i kampen för att behålla landet självständigt. Vinterkriget (30 november 1939 – 13 mars 1940) Under 1930-talet var relationerna till grannen i öster, Sovjetunionen, normala men inte hjärtliga (det fanns en stark antikommunistisk rörelse i Finland). År 1932 ingick länderna en nonaggressionspakt. 1939 var läget spänt i Europa och Sovjetunionen ställde territoriella krav på Finland. Kraven avvisades och Finland hänvisade till sin neutralitet och till de avtal som länderna ingått. Den 28 november drog Sovjetunionen sig ensidigt ur nonaggressionspakten med hänvisning till skotten i Mainila två dagar tidigare, då fyra sovjetiska soldater dödades under oklara förhållanden i närheten av finska gränsen. Dagen efter bröts de diplomatiska kontakterna och den 30 november kl. 06:50 öppnade sovjetiskt artilleri eld på det Karelska näset. Samma morgon fick Helsingfors erfara flygbombningar. Det finska vinterkriget hade börjat. Det sovjetiska anfallet fördömdes världen runt (förutom av Tyskland som förhöll sig neutralt i konflikten) men trots detta stod Finland ensamt utan allierade. Kriget gick dock inte enligt planerna för Sovjetunionens del eftersom man misslyckades att erövra landet. Kriget, som egentligen skulle vara över på några veckor, drog ut över tre månader. Den 13 mars 1940 skrev statsminister Risto Ryti under ett fredsavtal som dikterats från Moskva. Fredsvillkoren med Sovjetunionen var hårda, bland annat måste Finland avträda 27 000 kvadratkilometer areal och tolv procent av befolkningen måste förflyttas. Sverige hjälpte Finland med denna Nordens största folkförflyttning i modern tid. Hjälptransporterna leddes av major Mortimer Sederholm och omfattade cirka 1 250 svenska soldater och 500 fordon. Var åttonde finländare blev över en natt hemlös och finska Karelen måste evakueras inom tio dagar. Hela operationen var högeffektiv och en betydelsefull händelse för de svensk-finska relationerna. Tiden mellan krigen (14 mars 1940 – 24 juni 1941) Under den korta tiden av fred efter vinterkriget skedde stora förändringar i Europa. Danmark och Norge invaderades av Tyskland bara en månad efter vinterkrigets slut, och Frankrike och Storbritannien (som ville att Finland skulle ha fortsatt sitt krig mot Sovjetunionen) var i stor nöd då den tyska armén på en kort tid avancerat ända fram till Engelska kanalen. Haven på det norra halvklotet bevakades av den tyska flottan. I slutet av sommaren 1940 hade Sovjetunionen dessutom invaderat Estland, Lettland och Litauen vilket hade stor inverkan på finländarnas attityder. Uppfattningen om att vinterkriget trots allt varit det enda sättet för att behålla självständigheten blev allt starkare. Under vinterkriget hade Finland orienterat sig mot Skandinavien. Den 14 mars 1940 berättade president Kyösti Kallio att man föreslagit en försvarspakt med Sverige och Norge. Moskva reagerade snabbt och efter en vecka meddelade Sovjetunionens utrikesminister Vjatjeslav Molotov att den planerade nordiska försvarspakten var emot Moskvafredens villkor. Att Norge invaderades av Tyskland påverkade också projektet men var inte helt begravet ens då. I oktober 1940 kom saken fram igen i form av en svensk-finsk union. Sveriges utrikesminister Christian Günther meddelade att en sådan union förutsatte att Finland avstod från alla planer på revansch mot Sovjetunionen och att unionen måste ha både Tysklands och Sovjetunionens godkännande. Det sista kravet kom att stoppa projektet helt då Tysklands utrikesminister Joachim von Ribbentrop redan i slutet på oktober meddelade sin negativa inställning till projektet, medan Sovjetunionens representant i Sverige, Alexandra Kollontaj, gav Günther en allvarlig varning i början av november med anledning av unionsplanerna. För säkerhets skull betonade även Molotov att en sådan union skulle ogiltigförklara Moskvafreden. Alla dessa händelser gjorde att Finland började vända sig till stormakten i söder, Tyskland, som man haft nära kontakter med ända sedan inbördeskrigets dagar. Då rykten om att relationerna mellan Sovjetunionen och Tyskland under vårvintern 1941 möjligen närmade sig en brytning började man drömma om att ta tillbaka Karelen. Möjligheten för karelerna att återvända hem vägde tungt i Finlands politik och en del kretsar såg möjligheten att också göra det sovjetiska östra Karelen till en del av ett Storfinland. I och med samarbetet med tyskarna blev man snart medveten om Tysklands planerade operation mot Sovjetunionen. Vidare koordinering skedde och bland annat flyttades tyska trupper från Norge till norra Finland i början av sommaren 1941. Fortsättningskriget (25 juni 1941 – 4 september 1944) På natten den 22 juni 1941 påbörjade Tyskland Operation Barbarossa och anföll Sovjetunionen på bred front. Finland hade deltagit i den militära planeringen av angreppet, och efter några dagar förklarade statsministern att Finland befann sig i krig: fortsättningskriget hade därmed börjat. Det givna målet med det nya kriget var till en början något varierande. Statsminister Johan Wilhelm Rangell hävdade att det var frågan om ett nytt försvarskrig och en strid mot bolsjevismen. Riksdagens olika grupper stödde regeringen men missnöjda röster hördes både från höger och vänster. De borgerligt sinnade Samlingspartiet och Agrarförbundet samt den radikalt nationalistiska Fosterländska folkrörelsen talade om Stor-Finland under sina talturer. Den slutliga ståndpunkten blev dock att det var frågan om ett försvarskrig vars mål var att få tillbaka Karelen med stöd av Tyskland. Dessutom tog man i bruk en tes enligt vilken Finland förde ett eget krig mot Sovjetunionen skilt från de tyska målen. Mot slutet av kriget gjorde Tyskland påtryckningar som skulle ha tvingat Finland att strida vid Tysklands sida till krigsslutet. Krigslyckan hade vänt och Sovjetunionen hade den 22 juni 1944 krävt att Finland skulle ge upp utan villkor. Man var inte villig att göra det, trots att landet var i desperat behov av militärt bistånd. Det enda landet som kunde erbjuda sådan hjälp var Tyskland men tyskarnas villkor var att Finland inte slöt en enskild fred med Sovjetunionen utan tyskt godkännande. President Risto Ryti förband sig till det så kallade Ribbentrop-avtalet genom ett personligt brev, så att man senare genom hans avgång kunde lösgöra sig från dess förpliktelser. Med den materiella hjälpen från Tyskland lyckades man stabilisera fronten. Efter det började man skynda sig med en lösning för att lösgöra Finland från kriget. Försöken att dra sig ur kriget med Sovjetunionen uppnåddes genom den så kallade mellanfreden i Moskva. Stridigheterna avslutades 4 september 1944 och fredsavtalet undertecknades 19 september 1944. Bland fredsvillkoren fanns ett krav på att tyskarna skulle fördrivas ur Finland samt att det finska kommunistpartiet skulle legaliseras. Lapplandskriget (15 september 1944 – 27 april 1945) I norra Finland fanns vid den tiden 210 000 tyska soldater, ungefär 60 000 häst- eller motorfordon samt 200 stridsflygplan och stridsvagnar. Mellanfredens krav om att tyskarna skulle fördrivas ledde till Lapplandskriget som pågick från september 1944 till april 1945. Till en början skedde inte många strider eftersom de tyska trupperna var väldigt samarbetsvilliga i tillbakadragandet men den sovjetiska övervakningskommissionens viceordförande, generallöjtnant G. Savonenkov, krävde den 30 september av regeringen att man senast nästa morgon skulle påbörja aktiv krigföring mot tyskarna. Anfallet mot Kemi nästa dag, samt de påföljande anfallen mot Torneå och mot Rovaniemi (16 oktober) utgjorde fullskaligt krig. Kriget orsakade stora förluster för Lappland eftersom den tyska generalen Lothar Rendulic använde sig av den brända jordens taktik under det att de tyska trupperna drog sig tillbaka. 41 306 byggnader, 516 landsvägs- och 218 järnvägsbroar, 48 färjor och ungefär 80 procent av alla båtar i området förstördes. Finland sedan 1945 "Farans år" (1944–1948) I och med mellanfreden i Moskva hade Finland lyckats undvika ockupation. Däremot var relationerna till Sovjetunionen oklara. Då Mellanfreden slöts sändes en sovjetisk kontrollkommission till Helsingfors för att övervaka att villkoren i fredsavtalet följdes. Ledare för denna kontrollkommission var Andrej Zjdanov, en hårdför kommunist och Stalins högra hand. Zjdanov drev igenom att åtta ledande finländska politiker åtalades för krigsbrott mot Sovjetunionen. Mannerheim utsåg kommunisten Yrjö Leino till inrikesminister vilket gav kommunisterna makt över ordnings- och säkerhetspolisen. Enligt Yrjö Leinos son försökte Zjdanov förmå kommunisterna att gripa makten i Finland. Leino skall dock ha spelat ett dubbelspel och läckt planerna till polisen och armén. Efter Pragkuppen, det kommunistiska maktövertagandet i Tjeckoslovakien i februari 1948, började rykten spridas i Finland om en planer på liknande kupp i Finland. Den nye presidenten, Juho Kusti Paasikivi, koncentrerade armén till Helsingfors då det befarades att polisen, som leddes av Leino i egenskap av inrikesminister, skulle delta i kuppen. Det blev dock ingen kupp. Om det berodde på dubbelspel från Leinos sida, på lyckade förebyggande åtgärder från Paasikivis sida eller på att Sovjetunionen helt enkelt tappat intresset, vet vi inte idag. Efter andra världskriget hade Paasikivi genomfört en total omläggning av Finlands utrikespolitik där man dels iakttog neutralitet, dels ville ha Sovjetunionens förtroende; kanske var det denna politik som lyckades. Istället för en kupp träffades ett nytt avtal med Sovjetunionen: VSB-fördraget (Fördraget om vänskap, samarbete och ömsesidigt bistånd, idag oftast kallat VSB-avtalet). Detta blev basen för ländernas relationer fram till Sovjets upplösning 1992. Perioden fram till Kekkonen (1949–1956) Den första halvan av 1950-talet kännetecknades av återuppbyggnad efter kriget och hårda villkor, för individer såväl som samhället. VSB-avtalet tvingade Finland att vara ytterst försiktigt i sina relationer med omvärlden. Ett typiskt exempel är bildandet av Nordiska Rådet 1952, där Finland erbjöds fullt medlemskap men avstod ända till 1955, eftersom man var rädd att Sovjetunionen skulle reagera negativt. Epoken Kekkonen (1956–1982) Paasikivi-linjen fortsatte under president Kekkonen, som tveklöst hade ett gott samarbete med de sovjetiska generalsekreterarna Chrusjtjov och Brezjnev. Denna typ av beroendepolitik i det fördolda har internationellt fått namnet finlandisering. Finland efter Kekkonen (1982–) Kekkonen var Finlands president ända fram till 1982 och efterträddes av Mauno Koivisto som fortsatte den försiktiga politiken. Utrikeshandeln med Sovjetunionen var av stor vikt för den finländska industrin och när Sovjetunionen stod inför upplösning drabbades Finland av en svår konjunkturnedgång. Finland blev medlem i EU 1995, samtidigt som Sverige och Österrike. Euron ersatte den finska marken 2002. Geografi Finland gränsar i söder till Finska viken och Östersjön, och i väster till Ålands hav, Bottenhavet, Kvarken och Bottenviken. Landgränserna i norr vetter mot Sverige, Norge och Ryssland. I söder, på andra sidan Finska viken, finns grannlandet Estland (se även Finlands ytterpunkter). Av Finlands yta på cirka 340 000 kvadratkilometer är 78 procent täckt av skogsmark. Finland är därför ett av världens mest skogstäckta länder. I skogarna växer främst gran, tall och björk. Landets sydligaste del ligger inom den hemiborealiska zonen där skogarna har inslag av ädla lövträd som ek, lönn och skogslind. En del av landet befinner sig norr om polcirkeln, och i norra Finland är landskapet kuperat. Finlands högsta punkt (1 324 m ö.h.) är på Haldefjäll, som hör till bergskedjan Skanderna. I öster är fjällen rester av den gamla bergskedjan Kareliderna. Finland nämns som de tusen sjöars land, på grund av det stora antalet sjöar, speciellt i sydöstra Finland. Antalet sjöar större än 500 kvadratmeter är 187 888 stycken och den största av dem är Saimen med en yta på cirka 4 400 kvadratkilometer, vilket gör den till Europas fjärde största insjö. Den avlånga Päijänne är Finlands djupaste och näst största sjö. I Österbotten och längs resten av den västra kusten är terrängförhållandena annorlunda på grund av landhöjningen. Kustområdena domineras av vida slätter. Klimat Finlands klimat är tack vare Golfströmmen tämligen gynnsamt jämfört med klimatet på motsvarande breddgrader på andra håll. Det är både maritimt och kontinentalt påverkat. Kontinentaliteten, som kännetecknas av varma somrar och kalla snörika vintrar, tilltar med avståndet från havet och är därför mest utpräglat i nordost. Mildast är klimatet i sydvästra Finland där årsmedeltemperaturen ligger på cirka 6 grader. Vinterns längd är i norr 200 dagar och i sydväst 100 dagar. Den termiska sommarens längd (dygnets medeltemperatur > 10 grader) är 4 månader vid sydkusten och 2,5 månader i nordligaste Lappland. Finlands högsta uppmätta temperatur är 37,2 grader Celsius och mättes i Libelits den 29 juli år 2010. Den lägsta uppmätta temperaturen uppmättes 28 januari år 1999, i kommunen Kittilä i en by som heter Pokka. Detta rekord var –51,5 grader Celsius. Styre och politik Finland är en demokratisk republik med semipresidentialism. Dess nuvarande grundlag antogs 2000, och där stadfästs att konstitutionen "skall trygga människovärdets okränkbarhet och den enskilda människans frihet och rättigheter samt främja rättvisa i samhället". Finlands statschef är Republikens president som väljs vart sjätte år. Presidenten kan sitta högst två mandatperioder. Till presidentens uppgifter hör bland annat att stadfästa lagar och att leda utrikes- och säkerhetspolitiken tillsammans med regeringen. Presidenten utnämner och entledigar enskilda ministrar och högre tjänstemän. Finland är en representativ demokrati, vars lagstiftande församling, riksdagen, en genom direkta och proportionella val vald enkammarriksdag, företräder folket. Val sker regelbundet vart fjärde år i mars. Finlands regering kallas statsrådet (fi. valtioneuvosto) och leds av en statsminister. Efter riksdagsvalet utser presidenten i samråd med riksdagens talman och riksdagsgruppernas ledare en statsministerkandidat, och riksdagen antingen godkänner eller förkastar förslaget. Om förslaget godkänns utnämns statsministern av presidenten och tillsammans utser de regeringen som sedan godkänns av riksdagen. På senare år (genom och efter Mauno Koivisto) har statsministerns makt ökat och presidentens minskat. För den områdesvisa statliga förvaltningen i landet finns sex regionförvaltningsverk vilka 2010 ersatte de tidigare länen. Det finns också en historisk indelning i landskap. I Finland finns både historiska landskap, vilka har ungefär samma ställning som de svenska landskapen, och moderna landskap med vissa administrativa funktioner. Lokalförvaltningen handhas av kommuner som producerar bastjänster för invånarna, bland annat utbildning, social- och hälsovårdstjänster, samhällsteknik och miljötjänster. De kommunala beslutsfattarna väljs vart fjärde år i kommunalvalet. Kommunernas antal är 309 (2022), av vilka 107 är städer. Sedan 2023 finns också välfärdsområden, vilka ansvarar för social- och hälsovård samt räddningsväsende, vilka tidigare sköttes av kommuner och kommunförbund. Välfärdsområdena motsvarar geografiskt mer eller mindre landskapen, utom i huvudstadsregionen, och deras fullmäktige väljs med allmänna val medan verksamheten finansieras av staten. Inom Finland utgör Åland ett demilitariserat och självstyrande landskap. Välfärdsområden och vissa andra administrativa enheter saknas, då lagstiftningen till dessa delar inte följt utvecklingen i resten av landet. Åland är även enspråkigt svensktalande, vilket innebär att det är den enda del av landet där finska inte har officiell status. Försvarsmakt Finlands försvarsmakt delas in i tre grenar; landstridskrafterna, flygvapnet och marinen. Gränsbevakningsväsendet är underställt inrikesministeriet och hör i fredstid inte till den finländska försvarsmakten. Kommendör för den finländska försvarsmakten är General Timo Kivinen. I Finland råder allmän värnplikt för män, med undantag för ålänningar, och tjänstgöringsgraden är bland de högsta i världen. Kvinnor kan tjänstgöra frivilligt. Tjänstgöringstiden är 6, 9 eller 12 månader beroende på ansvar och uppdrag. Det finns omkring 34 000 stående trupper i beredskap och hela reservens styrka uppgår till ungefär 350 000 man. Som alternativ till militär tjänstgöring finns civiltjänstgöring vars längd är 12 månader. Finland är EU-medlem och har sedan 1990 närmat sig Nato. Det har under lång tid förts en nationell debatt om Finland bör ansluta sig till försvarsorganisationen, men först efter Rysslands invasion av Ukraina i februari 2022 tog diskussionen en tydlig vändning i riktning för ett medlemskap. Den 17 maj 2022 fattade den finska presidentens utrikes- och säkerhetspolitiska utskott det formella beslutet om att Finland ska ansöka om Natomedlemskap. Efter att Finlands ansökan ratificerats av samtliga medlemsländer blev Finland fullvärdig medlem i Nato den 4 april 2023. Finland har från och med den 28 november 2011 undertecknat Ottawafördraget om slopandet av truppminor. Ekonomi I Finland råder en i hög grad oreglerad marknadsekonomi. Landet är kraftigt industrialiserat och exporten, som utgör omkring två tredjedelar av BNP, är mycket viktig. Finlands BNP per capita motsvarar ungefär Belgiens och Österrikes men mindre än Nederländernas och Sveriges. Tjänstesektorn ses som underutvecklad jämfört med till exempel Japan eller USA. Finland har under efterkrigstiden haft en jämförelsevis god ekonomisk utveckling och ligger numera i nivå med genomsnittet i Västeuropa. Viktigaste handelspartners är Ryssland, Sverige, Tyskland och Storbritannien. Hög arbetslöshet (idag 8,2 procent) har varit ett konstant problem under 1990- och 2000-talen. Arbetslöshet har överlag varit ett problem under landets hela efterkrigshistoria, vilket tidigare lett till arbetskraftsutvandring. Den största fackliga centralorganisationen är Finlands Fackförbunds Centralorganisation. Industri Industrin i Finland är koncentrerad kring elektronik, skogsindustrin och i viss mån kemiteknisk industri och verkstadsindustri. Skogsindustrin svarar alltjämt för en femtedel av Finlands varuexport. Den största sektorn är träförädlingsindustrin. Finland är världens näst största exportör av papper (efter Kanada) och de huvudsakligen finländska företagen Stora Enso och UPM tillhör världens största tillverkare av massa och papper. Ahlstrom tillhör de världsledande inom produktion av pappers- och fiberprodukter. Andra viktiga sektorer är metall, kemikalier, elektronik, telekommunikation och verkstadsindustri. Efter krigen med Sovjetunionen tvingades Finland betala stora krigsskadestånd men fick samtidigt en stor handelspartner. Under 1950-talet slog den finska industridesignen igenom internationellt och företag som Marimekko, Iittala och Fiskars har fortsatt i den traditionen. Fiskars är ett tydligt exempel på finländsk industri där industridesignen lett till framgångar och där produkten varit av det mindre slaget (knivar, saxar). I Nystad (finska Uusikaupunki) har sedan 1960-talet funnits personbilsindustri; märken som tillverkats är Saab-Scania, Opel och Porsche. Finland har inte haft en egen personbilsindustri, men väl lastbils- och traktortillverkning genom (Valmet (idag Valtra) och Sisu). Under 1990-talet blev Nokia den finländska industrins stora motor och hade en viktig del i den finländska ekonomins återhämtning efter den ekonomiska krisen i början av 1990-talet. Krisen orsakades främst av en internationell konjunkturnedgång som slog mot Finlands viktigare exportnäringar i kombination med en vid tillfället relativt betydande skuldsättning till utlandet och ett högt ränteläge. Sovjetunionens kollaps förvärrade krisen, men var inte en huvudfaktor. Turism Finland lockade över 4 miljoner turister 2005, varav de flesta kom från Sverige. Turismen utgör cirka 2,4 procent av Finlands BNP och sysselsätter omkring 60 000 personer. Ekonomi i siffror Bruttonationalprodukt (PPP): 189 miljarder EUR (uppskattning 2011 – alla länder). Bruttonationalprodukt (PPP) per capita: ca. 35 000 EUR (uppskattning 2011 – alla länder). Arbetslöshet: 7,3 procent (november 2011). Statsskuld: 49,0 procent av BNP (uppskattning 2011). Medelnettoinkomsten per invånare var i september år 2009, 2 700 euro (22 950 kronor) i månaden. Utveckling sedan 1990-talet Finlands ekonomi har under de senaste decennierna förändrats. Från att ha varit beroende av skogsindustrin har Finland idag gått ifrån den till elektronik- och IT-sektorn. Denna exportförändring beror till stor del på telekomjätten Nokia som är det företag i Finland som har högst omsättning på 382 099 miljoner SEK/år (2011). Att exportökningen som ägt rum under senare år till stor del beror på Nokia gör Finlands ekonomi sårbar för svängningar i den internationella konjunkturen. I början av 00-talet stod Nokia för 4 procent av Finlands BNP och c:a 20 procent av exporten. Finland berördes av en konjunkturnedgång under 1990-talet då Sovjetunionens kollaps ledde till en ekonomisk kris i östhandeln men hade sedan en positiv BNP-tillväxt fram till finanskrisen 2008. Finland gick 1995 med i EU och 1998 i EMU för att stabilisera ekonomin vilket fungerade fram till finanskrisen. Från att ha haft en BNP-tillväxt på +0,9 procent 2008 sjönk den ner till –8,2 procent 2009. Denna nedgång drabbade även Nokia som i slutet av 00-talet fick svårt att hävda sig på den internationella marknaden och som mellan 2008 och 2012 förlorade 90 procent av sitt aktievärde. Finlands budgetunderskott steg 2009 mot 3 procent av BNP, vilket är tak för euroländerna, varpå flera sparpaket sattes in av staten. Statsskulden ökade också 2011 till ungefär hälften av BNP. 2013 meddelade Nokia att deras mobiltelefonenhet skulle säljas till Microsoft och Nokia bidrar inte längre lika mycket till Finlands BNP: Korruption Korruptionen är låg i Finland. Enligt Transparency Internationals årliga lista, som utkommit sedan 1998, har Finland varit ett av världens minst korrumperade länder. År 2018 låg Finland på tredje plats. Andra länder i toppen av listan är Danmark, Singapore, Sverige och Nya Zeeland. Demografi Invånarna i Finland kallas finländare och uppgår för närvarande till drygt fem miljoner. En minoritet av dessa, omkring 5,2 procent, har svenska som modersmål medan omkring 85,9 procent enligt folkbokföringen har finska som modersmål (tvåspråkiga uppger endera språket som modersmål). Många svenskspråkiga och finskspråkiga finländare skiljer noggrant mellan finländare (ett samlingsbegrepp för alla som bor i eller kommer från Finland), finnar (de som har finska som modersmål) och finlandssvenskar (finländare som har svenska som modersmål). I de nordligaste delarna av landet bor samer vars språk har officiell status som minoritetsspråk. Mängden invandrare har ökat sedan slutet av 1980-talet men Finland har fortfarande en mycket liten andel invandrare i jämförelse med kringliggande länder. År 1980 fanns 13 000 utländska medborgare i landet, varav 3 000 svenskar (motsvarande 0,2 procent av befolkningen), år 2022 cirka 324 000 (motsvarande 5,8 procent av befolkningen). Enligt Statistikcentralen bodde 508 173 personer med utländsk bakgrund i Finland i slutet av år 2022 (9,1% procent av befolkningen). De största grupperna var från Ryssland (101 112), Estland (52 184), Irak (28 022), Somalia (24 365) och forna Jugoslavien (18 997). Finland är ganska glest befolkat. De flesta invånarna bor i sydvästra delen av landet. I Helsingforsregionen finns 1/5 av befolkningen, i Lappland bara cirka 2 inv./km2. Då största delen av finländarna ännu på 1950-talet sysselsattes av lantbruket, har landet snabbt urbaniserats efter andra världskriget. På 1500- och 1600-talen uppmuntrades finska svedjebrukare att kolonisera ödebygder i nuvarande Sverige (se finnmarker) och vid 1800-talets slut och 1900-talets början tvingade en snabb folkökning stora grupper att likt i Sverige emigrera (främst till USA och Kanada). Efter andra världskriget förflyttades över 400 000 människor till sydvästra Finland från Karelen som erövrats av Sovjet i de finska vinterkrigen. Under 1960–70-talen var utvandringen av arbetskraft till Sverige stor (omkring en halv miljon människor) men senare har närapå hälften återvänt till Finland. Finland har världens elfte högsta levnadsstandard med ett Human Development Index på 0,940. På lång sikt (1980–2006) har Finland haft en ganska normal HDI-ökning jämfört med andra länder. Även på medellång sikt (1990–2006) och kort sikt (2000–2006) har Finland haft en relativt normal ökning. I det självstyrande svenskspråkiga landskapet Åland kallas befolkningen för ålänningar. Många, bland dem många ålänningar själva, räknar dem som en separat grupp skild från finlandssvenskarna. Befolkningens medelålder: 40,3 år. Befolkningens medellivslängd: 79 år. Språk Finland är konstitutionellt tvåspråkigt. ”Nationalspråken” finska och svenska har samma juridiska status även om den stora majoriteten har finska som modersmål. Vid sidan av nationalspråken har samiska, romani och teckenspråk en i grundlagen erkänd särställning. Grundlagen nämner inte enskilda teckenspråk, men rättigheter gällande finskt teckenspråk och finlandssvenskt teckenspråk preciseras i andra lagar. De nordiska språken har en särställning genom nordiska avtal och lagstiftning enligt dessa. Nationella myndigheter är skyldiga att erbjuda service på finska och svenska i hela landet och samma skyldighet gäller för kommunala myndigheter i tvåspråkiga kommuner. Av Finlands 310 kommuner är 16 enspråkigt svenska och 33 tvåspråkiga. Som modersmål undervisas finska eller svenska, i vissa skolor också samiska, romani, teckenspråk eller annat språk som är elevens modersmål. Vid sidan om modersmålet är två språk obligatoriska skolämnen i den finska grundskolan. Undervisningen i det andra inhemska språket, alltså finska eller svenska, inleds senast vårterminen i årskurs ett, medan undervisningen i ytterligare ett språk inleds i årskurs 6. Om annat språk än finska eller svenska undervisas som modersmål är finska eller svenska som andra språk obligatoriskt och det andra inhemska språket valfritt. Vid utgången av år 2022 hade 85,9 procent finska, 5,2 procent svenska och 8,9 procent något annat språk som modersmål (uppgifterna är i första hand från folkbokföringen, som grundar sig på vad personerna själva uppger och som inte tillåter att man antecknar sig som tvåspråkig). Bland dem med annat språk hade 93 535 ryska (se: Ryssar i Finland), 50 318 estniska, 39 069 arabiska, 29 448 engelska, 24 647 somaliska (se: Somalier i Finland, 18 097 persiska och 16 603 kurdiska som modersmål . På 1880-talet talade 18 procent av Finlands befolkning svenska som modersmål. I landskapet Åland och dess 16 kommuner är svenska det enda officiella språket. Religion Landet kristnades från Sverige under 1100–1200-talen och domkyrkan i Åbo invigdes år 1300. Reformationen infördes samtidigt på 1500-talet i båda riksdelarna. Genom översättningen av Nya testamentet 1548 utvecklades finskan som skriftspråk. Av finländarna är 65,2 procent medlemmar av den evangelisk-lutherska kyrkan. Trots detta är finländarna, likt svenskarna, ett relativt sekulariserat folk, och det religiösa engagemanget inskränker sig ofta till dop, konfirmation, vigsel och begravning. Engagemanget i dessa riter är dock mycket stort; 55,7 procent av alla nyfödda döps och 74,0 procent av alla ungdomar konfirmeras – att jämföra med situationen i Sverige där 40,0 procent av alla nyfödda döps och cirka 22,3 procent av alla ungdomar konfirmeras. Den finländska evangelisk-lutherska kyrkan upplever inte något större medlemstapp. Drygt 1,1 procent av finländarna hör till den ortodoxa kyrkan, som också har ställning som statskyrka. I motsats till Sverige, där Svenska kyrkan skilts från staten, har således Finland valt att behålla sina statskyrkor. Ekumeniska Rådet i Finland har elva medlemskyrkor (såsom Anglikanska kyrkan, Baptistsamfundet, Evangelisk-lutherska kyrkan, Frälsningsarmén, Katolska kyrkan, Metodistkyrkan, Missionskyrkan, Ortodoxa kyrkan och Vapaakirkko). Därtill har Ekumeniska Rådet i Finland även fem observatörskyrkor (såsom Adventtikirkko, Baptistikirkko och Pingstmissionen). Religion: lutheraner 65,2 procent, ortodoxa 1,1 procent, annan 1,8 procent, ingen 32,0 procent (2022). Tätorter Finlands huvudstad är Helsingfors som även är landets största stad med över 1 miljon invånare inklusive Esbo, Vanda och andra kranskommuner. Både Stor-Tammerfors och Stor-Åbo har drygt 300 000 invånare och därefter kommer Uleåborg med 200 000 invånare. Sett till invånarantalet i kommunerna blir ordningen i stället Helsingfors, Esbo, Tammerfors, Vanda, Uleåborg och Åbo. Uleåborg gick 2013 förbi Åbo på grund av kommunsammanslagningar. Kultur Finland har under så gott som hela sin historia befunnit sig inom den västerländska katolska följt av den protestantiska kulturkretsen. Den finländska kulturen påverkades tidigt av Sverige och Tyskland. Östra Finland påverkades redan tidigt i historien av den ryska, ortodoxa kulturen. På senare år har amerikansk populärkultur fått inflytande. Bastubad och begreppet sisu kopplas ofta till finländsk kultur. Kulturen är dock inte homogen, och speciellt samer, romer och finlandssvenskar behåller egna traditioner. Finländarna är ett naturnära folk. Urbanisering är ett relativt nytt fenomen och de flesta har kopplingar till landsbygden eller avlägsna landsdelar. De flesta finländare tillbringar fritid på landsbygden, speciellt nära vattendrag. Innehav av fritidsbostad är i Finland ett av de högsta i hela EU. Konst Under 1800-talet växte ett fosterländskt måleri fram; R.W. Ekman skapade genre- och historiebilder, det romantiska landskapsmåleriet fick sin banbrytare i Werner Holmberg, bröderna von Wright blev bekanta för sina fågelbilder och Fanny Churberg var den finaste koloristen bland landskaps- och stillebenmålarna. Franskt friluftsmåleri influerade Albert Edelfelts nationella motiv. Akseli Gallen-Kallelas stil inspirerades av symbolismen och jugendstilen och tog upp motiv ur Kalevala. Helene Schjerfbeck har en särställning med sin koloristiskt förfinade konst. Wäinö Aaltonen framstår som den mest betydande skulptören under 1900-talet. Finskt konsthantverk och konstindustri har under 1900-talet nått världsrykte med textilier (Viola Gråsten, Marimekko m.m.), glaskonst (Iittala), keramik (Arabia) och möbler (Aaltos böjträ). Litteratur Finlands nationalskald är Johan Ludvig Runeberg (1804–1877) vars mest kända verk är Fänrik Ståls sägner ur vilken nationalsången Vårt Land är hämtad. Finlands nationalepos Kalevala sammanställdes av Elias Lönnrot. Andra viktiga författare under 1800-talet var bland annat Aleksis Kivi, Minna Canth och Eino Leino. Modernisten Edith Södergran blev under det tidiga 1900-talet internationellt känd. Efter krigsåren skildrade Väinö Linna kriget ur en ny synvinkel i boken Okänd Soldat. Musik Musik i Finland kan grovt delas in i folkmusik, klassisk musik och populärmusik. Finlands nationalsång är Vårt land (eller "Maamme"), skriven av nationalskalden Johan Ludvig Runeberg. Helgdagar Helgdagar delas in i kyrkliga (det vill säga kristna) och sekulära, även om vissa av de kristna helgdagarna har ersatt äldre hedniska högtider. De kristna helgdagarna är jul, annandag jul, trettondag, påsk, Kristi himmelsfärds dag, pingst och alla helgons dag. På jul är juldagen och annandag jul officiella helgdagar men julafton har även varit en de facto-helgdag. De sekulära helgdagarna är nyårsdagen (formellt en kyrklig helg), första maj, midsommardagen (formellt kyrklig), självständighetsdagen den 6 december samt fars dag och mors dag. Vilka högtidsdagar som omfattas av specialbestämmelser varierar något från lag till lag. Alla söndagar är också helgdagar, men anses inte lika viktiga som de speciella helgdagarna. I och med att de flesta finländare jobbar eller går i skolan från måndag till fredag har även lördagen blivit en slags de facto-helgdag, dock inte med samma status som de officiella helgdagarna. Affärer i tätorter fick enligt lag 1997 ha öppet på söndagar under sommaren (maj–augusti), i december och vissa antal andra veckoslut. Från och med 2010 ökades rätten till söndagsöppet; alla affärer fick ha söndagsöppet året runt mellan 12 och 18, längre inför jul. Under de ovannämnda helg- och högtidsdagarna fick endast livsmedelsaffärer mindre än 400 m2 hålla öppet, dock högst fyra timmar. Torghandel, mindre affärer i glesbygden och flera typer av speciell verksamhet omfattades inte av begränsningarna. Sedan ingången av 2016 tillämpas fria öppettider. Massmedier I Finland utkommer omkring 200 nyhetstidningar och 320 betydande tidskrifter. Finlands mest lästa dagstidning är Helsingin Sanomat. Den i Tammerfors grundade Aamulehti är den näst största. Hufvudstadsbladet är Finlands största svenskspråkiga tidning. Landets äldsta dagstidning Åbo Underrättelser grundades 1824. Ilta-Sanomat och Iltalehti är två konkurrerande kvällstidningar. Taloussanomat och Kauppalehti är de främsta näringslivsinriktade tidningarna. Public Service-bolaget Yle sänder fyra TV-kanaler varav en, Yle Fem, är svenskspråkig. Yle:s kanaler finansierades genom en avgift för TV-innehav från att de första reguljära sändningarna började år 1958 till och med år 2012. Den 1 januari 2013 slopades TV-avgiften och Yle finansieras nu av rundradioskatten som är oberoende av TV-innehav. MTV3 är den äldsta kommersiella kanalen, grundad 1957. Nelonen ägs av Sanoma och inledde sina sändningar den 1 juni 1997. Den populäraste TV-kanalen (2012) är Yles TV1 eller MTV3, beroende på sätt att räkna: TV1 har en fjärdedel av tittartiden, MTV3 en femtedel, medan MTV3 når något fler tittare i veckan, 83 mot 78 procent. Arkitektur Den finländska arkitekturen är främst baserad på läget och platsers naturliga egenskaper. De flesta influenser har kommit från utlandet och formats för att passa finländska förhållanden. Den finländska arkitekturen blev mera självständig och började ta intryck av den finländska naturen i slutet av 1800-talet. Det första internationella genombrottet för finländsk arkitektur skedde under världsutställningen i Paris år 1900. Då var nationalromantiken den dominerande stilen. Från och med 1930-talet blev funktionalismen symbolen för byggandet av en modern och självständig nation, vilket följdes av modernismen på 1950-talet. I slutet av 1900-talet kan man skönja början av en ny stil, men detta kan avgöras först i historiskt perspektiv. Sport Finländarna ser sig som ett idrottsfolk. Nationalsporten är boboll men ishockey kan ses som en av Finlands mest populära sporter. Längdskidåkning är den sportgren där finländare har klarat sig bäst i på sista tiden, inte minst Virpi Kuitunen, Aino Kaisa Saarinen och Matti Heikkinen på den finländska toppen. I skidskytte har Kaisa Mäkäräinen vunnit världscupen tre gånger och VM-guld år 2011. I Innebandy har Finland tagit två raka VM-guld 2008 och 2010. Ishockey är en av de populäraste sporterna i Finland och de finska Lejonen lyckades knipa åt sig världsmästerskapstiteln år 1995, 2011 och 2019, de två första gångerna efter final mot Sverige, 2019 efter final mot Kanada. Under det tidiga 1900-talet hade Finland framgångar inom friidrott med löpare som bland annat Paavo Nurmi, Hannes Kolehmainen och Lasse Viren. Nuförtiden har finländska idrottare främst framgångar inom vintersport, i grenar som ishockey, backhoppning och curling, samt motorsport. Bland de främsta kan nämnas backhopparen Matti Nykänen; ishockeyspelarna Jari Kurri, Teemu Selänne, Ville Peltonen och Saku Koivu; Formel 1-förarna Keke Rosberg, Heikki Kovalainen, Mika Häkkinen, Mika Salo Kimi Räikkönen och Valtteri Bottas samt rallyförarna Juha Kankkunen, Henri Toivonen, Tommi Mäkinen, Jari-Matti Latvala, Mikko Hirvonen och Marcus Grönholm. Rallyförarna Rauno Aaltonen och Timo Mäkinen var föregångare i den finska motorsporten på 1960-talet då de lyckades i det prestigefyllda Monte Carlo-rallyt. De följdes av Hannu Mikkola, Ari Vatanen och Markku Alen på 1970-talet. Juha Kankkunen var fyra gånger världsmästare och senare nådde även Tommi Mäkinen till samma. 2000-talets höjdpunkt i finsk rally var Marcus Grönholms succé. Också inom fotboll har Finland haft flera stora stjärnor. Av dem kan nämnas Jari Litmanen, Sami Hyypiä och Jussi Jääskeläinen. Inom friidrott har ett nytt stjärntillskott tillkommit, Tero Pitkämäki, som är världsetta i spjutkastning. I innebandy-VM år 2008 tog Finland guld efter att ha besegrat Sverige i sudden death. Det var första gången Sverige inte tagit guld i ett innebandy-VM. Finland tog även guld 2010 efter att ha besegrat Sverige efter full tid. Mika Kohonen blev utsedd till världens bästa innebandyspelare 2005 och 2009. Utförsåkaren Kalle Palander vann världscupen 2002–2003. Internationella rankningar Se även Finlands administrativa indelning Finlands län Kommuner i Finland Lista över städer i Finland Lista över Finlands statsöverhuvuden Flaggdagar i Finland Finlands ambassad i Stockholm Finsk mytologi Referenser Delar av denna artikel är översatta från artikeln om Finland på den finskspråkiga versionen av Wikipedia. Noter Webbkällor CIA – The World Factbook: Finland Statistikcentralen i Finland Tryckta källor Jason Lavery; The History of Finland, Westport, Greenwood Press, 2006. Suomen historian pikkujättiläinen, Werner Söderström Osakeyhtiö, WS Bookwell Oy, 2001. Meinander, Henrik; Finlands historia, Helsinki, 2006, . Topelius, Zacharias: Finland framställdt i teckningar, Stockholm, Bokförlaget Atlantis, 2011. Wahlbäck, Krister: Jättens andedräkt. Finlandsfrågan i svensk politik 1809-2009'', Stockholm, Bokförlaget Atlantis, 2011. Externa länkar Finland, officiell webbplats Findikator, officiell statistisk information om Finland Finlands officiella turismsida Statsrådet (regeringen), officiell webbplats Finlands ambassad i Sverige Finlands ledare (presidenter, talmän, partiledare med mera) Finland Online Community Europas länder Europeiska unionens medlemsstater Norden Svenskspråkiga länder och territorier Finskspråkiga länder och territorier


source: wikipedia

text: Fri programvara () är programvara som utvecklare och användare har friheten att använda, studera, modifiera och sprida vidare som sådan eller i ändrad form. För att den som använder fri programvara skall kunna utnyttja friheterna, måste den mänskligt läsbara formen av programvaran (det vill säga källkoden) finnas tillgänglig och levereras tillsammans med en notis som anger nämnda friheter och eventuella restriktioner. Programkod jämställs i upphovsrätten med litterära verk, vilket bland annat innebär att kopior inte får spridas utan tillstånd. För att programvaran skall vara fri måste den alltså i allmänhet explicit spridas med en programvarulicens som omfattar de nödvändiga friheterna. Begreppet fri programvara är till sitt innehåll väsentligen synonymt med öppen källkod, men valet av uttryck speglar olika idétraditioner. Rörelsen Rörelsen för fri programvara skapades 1983 av Richard Stallman för att göra dessa friheter tillgängliga för varje datoranvändare. Detta skedde när Stallman lanserade GNU-projektet i september 1983 för att skapa ett unix-liknande operativsystem som helt bestod av fri programvara. En viktig organisation inom rörelsen är stiftelsen Free Software Foundation, grundad av Richard Stallman 1985. Stiftelsen äger och förvaltar GNU-projektets licenser, och kan tillhandahålla juridisk hjälp till utvecklare för att se till att GNU-projektets licenser efterföljs. Stiftelsen certifierar andra licenser för kompatibilitet med GNU-projektets licenser. Fri programvara i relation till andra begrepp Motsatsen till fri programvara är proprietär programvara eller icke-fri programvara, för vilken utvecklarens upphovsrätt och leverantörens licensavtal kraftigt reglerar användarens möjligheter att modifiera, distribuera och använda programvaran och att låta andra göra det. Fri programvara särskiljs från gratisprogram ("freeware") som är gratis proprietär programvara. Användare av gratisprogram har i allmänhet inte tillgång till källkoden och har därför svårt att studera eller modifiera programmen också i fall där det vore tillåtet. Det är också ofta otillåtet att sprida freeware vidare. Fri programvara omfattas i allmänhet av upphovsrätten och är "public domain" endast ifråga om triviala programsnuttar och ovanliga specialfall. Istället blir programvaran fri genom att upphovsmannen sprider programvaran under en fri licens. De mest minimalistiska och tillåtande av de ofta använda licenserna ställer krav enbart på attribuering, det vill säga att upphovsmännen eller den bakomliggande organisationen nämns, och ställer villkor på hur deras namn får användas i samband med programvaran, men tillåter användning, modifiering och spridning utan övriga restriktioner. Ofta används mer komplicerade licenser som reglerar kompatibilitet med andra licenser, och kan syfta till copyleft, det vill säga att garantera att programvaran och programvara som bygger på den förblir fri programvara. En strikt sådan licens är GNU General Public License (GPL). Det var den första licens för stark copyleft som fick stor spridning. "Stark copyleft" innebär att licensen förhindrar att fri programvara länkas samman med proprietär programvara till en icke-fri produkt, och kräver att källkoden distribueras tillsammans med eventuell kompilerad programvara. En ännu mer strikt licens är GNU Affero General Public License (AGPL), som förhindrar att man tar sig runt GPL:s restriktioner genom att köra en modifierad version av det fria programmet på en serverdator (jfr molntjänst): eftersom man aldrig givit den binära versionen av programmet till kunden kräver GPL inte heller att man ger källkoden. Ibland används istället mindre strikta licenser för svag copyleft, exempelvis för länkade programbibliotek och andra programkomponenter som ska kunna anropas av proprietära applikationsprogram och på så sätt få stor spridning. En viktig sådan licens är GNU Lesser General Public License (LGPL). Från det sena 1990-talet kom fler termer relaterade till fri programvara att växa fram, såsom öppen källkod ("open source"). Skillnaden mellan fri programvara och program med öppen källkod är främst att de som talar om fri programvara ofta betonar den bakomliggande ideologin, att människor skall kunna kontrollera de datorprogram de använder, medan de som talar om öppen källkod främst tänker på den praktiska nyttan av modellen för dem som utvecklar programvaran eller finansierar dess utveckling, nämligen att de ska få hjälp av andra att vidareutveckla den. I litteraturen beskrivs ofta företrädare för rörelsen för fri programvara som mer frihetliga, idealistiska, radikala, anarkistiska och extrema och mindre pragmatiska än andra företrädare för öppen källkod. Kostnad och affärsmodeller Med uttrycket "Free as in free speech, not as in free beer" betonar Stallman att det engelska ordet free i free software avser frihetlighet, inte kostnadsfrihet. Begreppet "Libre software" används ibland för att undvika tvetydigheten i det engelska ordet "free". Eftersom fri programvara kan distribueras fritt finns den generellt tillgänglig till liten eller ingen kostnad. Om en leverantör tar ut en kostnad – vilket måste vara tillåtet för att programvaran skall räknas som fri – kan ändå vilken användare som helst gratis sprida programvaran vidare. Då programvaran sprids i stor skala på fysiskt media (såsom på databand eller disketter på 80-talet, sedan slutet av 1990-talet på CD och numera också DVD och Blu-ray Disc), ibland tillsammans med tryckta versioner av till exempel användarhandböcker, är det vanligt att man tar betalt för en kopia. Det blir alltmer vanligt med elektronisk distribution av programvara över Internet, varvid kostnaden för enskilda kopior är försumbar och inte värd att begära kompensation för. Paket med fysisk media, manualer etc. säljs ofta tillsammans med ett användarstödspaket. Användarstödet och eventuell garanti gäller då i allmänhet ett begränsat antal installationer, oberoende av friheten att kopiera och sprida själva programvaran och dokumentationen. Fri programvara kan skrivas av folk som personligen i sitt arbete har behov av viss programvara, vilket till exempel gäller mycket av Linux tidiga utveckling och många program för specifika vetenskapliga behov. En del stora programvaruprojekt har finansierats som del av en företagsstrategi, till exempel var X Window System och OpenOffice.org viktiga för Unix-företag. Många maskinvarutillverkare använder fri programvara antingen för att minska utvecklingskostnaderna eller för att vinna goodwill i vissa kundgrupper och finansierar då utvecklingsarbetet genom försäljning av apparaterna. Affärsmodeller med fri programvara baseras ofta på att lägga till värde ("value add") såsom användarstöd, utbildning, integration eller anpassning. Det kan också handla om behovsstyrd nyutveckling där de som behöver en viss funktion betalar utvecklingen, vilken andra sedan kan ta del av och bygga vidare på. Ett exempel är Münchens Linux-projekt LiMux där kommunen genom normalt anbudsförfarande beställde programvara som skulle ersätta Windows-installationerna, men krävde att programvaran skulle vara fri. Den mesta programvaran fanns tillgänglig, men behövde en del kompletteringar och justeringar. Genom att programvaran är fri kan förbättringarna fogas till den ursprungliga kodbasen, varvid de dels kommer andra till del, dels underhålls inom de ursprungliga projekten. De fyra friheterna Fri programvara är datorprogram vilka kan sträcka sig från större programvaror som operativsystem, till mindre tillämpningsprogram som mobilappar. Dessa fria programvaror ska uppfylla kriterierna för FSF:s definition av de fyra friheterna. Fria programvara säkerställer att användare har: Frihet 0: Friheten att köra programmet som du önskar, för ett godtyckligt syfte. Frihet 1: Friheten att studera hur programmet fungerar och att anpassa det för sina behov. Tillgång till källkoden är ett villkor för detta. Frihet 2: Friheten att vidaredistribuera kopior så att användaren kan hjälpa sin nästa. Frihet 3: Friheten att förbättra programmet och att ge sina förbättringar till allmänheten så att hela samhället drar nytta. Tillgång till källkoden är ett villkor för detta. Vid 1990-talets början existerade alla friheter utom 'Frihet 0'. Den har sedan dess lagts till som just noll, och därmed först, då den ses som den mest fundamentala av FSF. FOSS FOSS är en förkortning för free and open source software och benämns även F/OSS eller FLOSS (Free/Libre/Open Source Software). FOSS avser programvara som är licensierad på ett sådant sätt att användare har rätt att utnyttja de fyra friheterna genom tillgång till programmets källkod. Termen är i praktiken synonym med "fri programvara", men undviker explicit att ta ställning i konflikten mellan den termen och termen öppen källkod. Se även Free Software Foundation Europe FreeBSD OpenBSD GNU GNU/Linux Rörelsen för fri kultur Software Freedom Day Öppen källkod Källor Externa länkar Free Software Foundation FSFs definition av Free Software; finns även i Svensk översättning Föreningen Fri Kultur och Programvara (FFKP)


text: Gratisprogram eller freeware är datorprogram som är kostnadsfria att använda. Till skillnad från spridprogram (shareware) kan gratisprogram användas obegränsad tid och obegränsat antal gånger. I allmänhet avser gratisprogram kostnadsfri proprietär programvara, det vill säga program där användaren inte har tillgång till och rätt att ändra i källkoden. Vanligen innefattas således inte fri programvara i begreppet. Gratisprogram kan spridas helt enkelt för att programskaparen vill att många ska kunna använda programmet. Numera är de ofta reklamfinansierade annonsprogram, och döljer ibland även spionprogram. Gratisprogram kan också vara begränsade eller äldre versioner av ett program, som syftar till att marknadsföra fullversionen (betalversionen) av samma program. Också fulla versioner av ett program kan spridas kostnadsfritt av motsvarande orsaker för att främja försäljningen av relaterade program eller maskinvara. Tillverkaren kan ibland kräva att användaren skickar ett vykort till programmeraren, gör en god gärning eller något liknande, eller uppmuntra till en frivillig gåva till utvecklaren. Tillverkaren kan ha satt upp regler för hur programmet får användas kostnadsfritt, såsom "endast för icke-kommersiellt bruk". Ibland finns det möjlighet att frivilligt donera pengar till utvecklaren. Historia Begreppet freeware användes först av Andrew Fluegelman då han 1982 hade skapat programmet PC-Talk, men inte var villig att betala de kostnader som traditionell försäljning på den tiden var förknippade med. Istället gav han bort sitt program till användarna under beteckningen freeware och sa att de fick betala en summa pengar om de tyckte om det. Senare gick Fluegelman ihop med Jim Button och Bob Wallace och övergav beteckningen freeware i sin marknadsföring till förmån för Wallaces beteckning shareware. Ordet freeware kvarstår dock och är mycket spritt på internet, men har idag en något annorlunda betydelse. Gratisprogram och shareware var kring 1990 vanligt i datormiljöer där få användare hade tillgång till kompilatorer, och spreds där altruistiskt på samma sätt som fri programvara i Unix-miljöer. De var då särskilt vanliga i universitetssammanhang. Kända exempel på kommersiella gratisprogram är Adobes Acrobat Reader, som spreds gratis för att sprida PDF-formatet, och Microsofts Internet Explorer, som spreds gratis för att konkurrera ut Netscape Navigator. Andra distributionsmetoder Shareware är liksom freeware kostnadsfri, men med en stor skillnad; det är programmens "utvärderingsperiod" som är gratis, vill man nyttja programmet efter att tidsperioden löpt ut så skall man betala för detta. Fri programvara (engelska free software) är inte att förväxla med freeware då ordet "free" i de båda fallen har olika innebörd. I freeware syftar ordet "free" på att programmet är gratis, i free software på en rad "friheter" som programmet måste uppfylla, bland annat rätten att ändra i programmet och sprida ändrade versioner. Fri programvara behöver inte vara gratis. Källor Externa länkar Svenska datatermgruppens definition av gratisprogram Programvarulicenser Freewareprogram


text: Filosofi, från grekiskans philosophía (φιλοσοφία), "kärlek till vishet", är en akademisk disciplin som systematiskt studerar frågor om bland annat rationalitet, kunskap, värden, medvetande och existens. Ordet kan också, i sammansättningar som "en filosofi"/"flera filosofier" syfta på ett sammanhängde tankesystem, en ideologi eller en filosofisk skola. I det antika Grekland, där västerlandets filosofi uppstod, omfattade filosofi studiet av all dåtida kunskap och vetande, detta har fått många att kalla den för "vetenskapens moder". Vad som skulle kunna ses som ett problem för filosofin som disciplin är att ett filosofiskt område blir till ett vetenskapligt område när empiriskt underlag blir accepterat inom området. Detta har påpekats av exempelvis Bertrand Russell och Karl Jaspers. Filosofin avlägsnas genom detta gradvis från områden med kopplingar till observationer, vilket är tydligt inom områden som naturvetenskaper och historia. Filosofin kan grovt indelas i logik, kunskapsteori, metafysik eller ontologi, vetenskapsteori, språkfilosofi, värdeteori, etik, estetik och religionsfilosofi. Logiken behandlar de formella förutsättningarna för att slutledningar ska vara korrekta men uttalar sig inte om världens beskaffenhet. Kunskapsteorin däremot studerar hur vi kan få kunskap om världen. Medan kunskapsteorin behandlar den frågan rent allmänt, och därför också intresserar sig för vardagskunskapen, ägnar sig vetenskapsteorin åt den specialiserade form av kunskapsbildning som sker i vetenskaperna. Metafysiken eller ontologin behandlar våra obevisbara föreställningar om vad för slags ting och fenomen som finns och kan finnas i världen, sådana föreställningar som tillsammans med logiken behövs som en grund för att vi ska kunna skapa oss en konkret uppfattning om hur världen är beskaffad. Värdeteorin behandlar frågan vad värde rent allmänt är, medan etiken undersöker vad som gör handlingar värdefulla, det vill säga varför vi bör handla på vissa sätt och inte på andra, och estetiken vad det innebär att ting och handlingar är upplevelsemässigt värdefulla. Religionsfilosofin behandlar de religiösa föreställningarnas innehåll och struktur men bekänner sig inte till eller från någon religion. Etymologi Ordet "filosofi" kommer från grekiskans φιλοσοφία (philosophía), som ordagrant betyder "Kärlek till visdom". Historia Se huvudartikel: Filosofins historia Filosofins historia förklarar både hur olika problem och frågeställningar uppstått och hur de besvarats genom historien. Genom denna katalog av frågor och svar är en filosof bättre rustad för att hantera både tidlösa och nya frågeställningar. Historia är därför betydligt viktigare i filosofi än de flesta andra ämnen. Västerländsk filosofihistoria antas börja med försokratikerna. De var de första, i antika Grekland, att ställa frågor om världen utan att blanda in religion i svaren. Platon och Aristoteles ställde redan under antiken de flesta grundläggande frågor filosofin ställer idag. Muslimsk filosofi utvecklar arvet från antikens filosofi. Skolastik var under medeltiden en filosofi som genom komplicerade argument försökte klarlägga frågor om både Gud och världen (se Gudsbevis). Descartes och andra försökte visa att skolastikerna hade fel. Empirismen menade att all kunskap kom från sinnena, medan rationalismen såg förnuftet som källan till all kunskap. I början av 1900-talet menar en del av analytisk filosofi, Wienkretsen, att deras filosofi är vetenskaplig. I kontinental filosofi kritiserar man den analytiska filosofin och feministisk filosofi och postmodernism visar att mycket det man tidigare tagit för givet går att ifrågasätta. Så har under filosofins historia argument brutits mot argument och därigenom givet en skatt av uppslag för att lösa filosofiska problem. Även för ett nytt ämne som bioetik kan det vara meningsfullt att se vad filosofer genom historien skrivit i liknande frågor, vilken betydelse har till exempel Jeremy Benthams skrifter för en given fråga i etik, eller kan Konfucianism eller någon gestalt i indisk filosofi ge ett bidrag? Delområden Filosofin har flera delområden som vart och ett har olika frågor i fokus. På svenska institutioner görs en skillnad mellan praktisk filosofi och teoretisk filosofi förutom de vid Kungliga Tekniska högskolan, Södertörns högskola, Umeå universitet samt Luleå tekniska universitet, som bedriver så kallad kombinerad filosofiundervisning. Nedan ges delområdena grupperade enligt dessa två huvudgrupperingar. Uppdelningen mellan teoretisk och praktisk filosofi är inte vanligt förekommande i världen som helhet. Praktisk filosofi omfattar till exempel: etik, moralfilosofi som studerar moraliska begrepp som det goda och rättvisa och om dessa bergrepp är universella eller beroende av olika faktorer. estetik ägnar sig åt konstens och det skönas väsen och natur. politisk filosofi och samhällsfilosofi, studerar fenomen i samhället, olika ideologier och teorier om samhällets uppbyggnad och funktion. religionsfilosofi som bland annat studerar gudsbegreppet, möjligheten att bevisa guds existens och religiösa upplevelsers förhållande till vetenskap och vetande. värdeteori som studerar värdens natur, vad vi uttrycker med värdeomdömen och huruvida dessa värden är objektiva eller subjektiva, m.m. rättsfilosofi handlingsteori Teoretisk filosofi omfattar till exempel: kunskapsteori (epistemologi), vetenskapsteori Sysslar med frågor som "Vad är kunskap?", "Hur får vi kunskap?" och hur vet man att något är sant. Vad är ett riktigt sätt att forska och utföra vetenskapliga undersökningar på? logik, argumentation Vad är ett riktigt sätt att härleda fakta från andra fakta? Formalism kring hur man tydligt beskriver ett logiskt resonemang. språkfilosofi ställer frågor om språkets natur. Vad innebär det att ett ord betyder någonting? Hur förhåller sig språket till medvetandet och till verkligheten? matematikfilosofi undersöker de matematiska begreppens natur. medvetande-, kognitionsfilosofi undersöker medvetandets, jagets och själens natur. filosofins historia De olika filosoferna och deras tänkande. metafysik Övergripande filosofiska teorier kring världens, tillvarons och verklighetens innersta väsen. Ett annat sätt att ge filosofin ämnesområden är att utgå från ett särskilt sätt att angripa problem ur en viss synvinkel eller genom att hänvisa till en viss historisk eller geografisk tradition. Feministisk filosofi går att läsa som särskilt ämne på universitet, men det hindrar inte att det också finns feministisk vetenskapsteori. På samma sätt är muslimsk filosofi ett delområde i filosofin på samma gång som filosofins historia ur muslimskt perspektiv är en del av delområdet filosofins historia. En tänkare i indisk tradition som filosoferar om matematik är på samma sätt en del av matematikfilosofi. Bland sådana angreppsätt och traditioner finns: Afrikansk filosofi Buddhistisk filosofi Feministisk filosofi Indisk filosofi Kinesisk filosofi Muslimsk filosofi Persisk filosofi Analytisk filosofi Kontinental filosofi Marxism Thomism Vetenskapsteori Traditioner Man kan även dela in filosofin efter olika traditioner eller skolbildningar. Olika traditioner har dominerat i olika länder under olika tidsperioder, och de har delvis olika uppfattning om vad filosofi är. En populär indelning under 1900-talet var den mellan analytisk och kontinental filosofi. Analytisk filosofi har under 1900-talet dominerat i den anglosaxiska världen, samt i Skandinavien. I Sverige idag är de flesta filosofiinstitutioner analytiskt inriktade, med den på Södertörns högskola som främsta undantag. Som namnet antyder har den sin grund i synen att man genom analys av språk och satser kan klargöra filosofiska problem. Analytiska filosofer sätter ett högt värde på klarhet och tydlighet, medan de i mindre grad värdesätter associativt tänkande. Den analytiska filosofin är vidare mer vänd mot naturvetenskaperna och matematiken än mot de övriga humanistiska ämnena. Den har sina främsta rötter hos Bertrand Russell och hans vän G.E. Moore. Den rymmer inom sig olika riktningar, exempelvis Logisk positivism och Vardagsspråksfilosofi. Kontinental filosofi är en samlingsbeteckning för ett antal olika riktningar som haft en stark ställning i framför allt Tyskland och Frankrike under 1900-talet. Den framkom främst genom Edmund Husserl men många filosofer ur denna traditionen vill peka på sina rötter hos Georg Wilhelm Friedrich Hegel och Sören Kierkegaard. Några exempel på traditioner inom den kontinentala filosofin är fenomenologi, existentialism och dekonstruktivism. Det skall även nämnas att feministisk filosofi har många av sina filosofiska rötter i denna tradition, framförallt genom Simone de Beauvoir. Filosofididaktik Filosofididaktik försöker besvara de tre didaktiska grundfrågorna: "vad?", "varför?" och "hur?" i relation till filosofiämnet. Filosofididaktikämnet angränsar till andra filosofiska områden såsom filosofisk praxis och filosofi med barn, men har av tradition riktat sig mer till filosofilärare och filosofilärarstudenter. Humanfilosofi' Humanfilosofi är gren av filosofin som behandlar människans väsen, och begrepp som medvetande, fri vilja, människovärde, njutning och lidande. Humanfilosofin utgör grunden för samhällsfilosofi och etik. John Locke var en viktig Humanfilosofisk tänkare. Filosofer Se huvudartikel: Filosof Se även Filosofisk fakultet Internationella filosofidagen Referenser Noter Vidare läsning Gaarder, Jostein, Sofies värld (1993), Introduktioner Magee, Bryan, Bonniers stora bok om filosofi - från antikens naturfilosofer till dagens moderna tänkare (1998) Russell, Bertrand, Den västerländska filosofins historia (1946) Russell, Bertrand, Filosofins problem (1912) Skirbekk, Gunnar & Gilje, Nils, Filosofins historia (1987) Antologier och lexikon Marc-Wogau, Konrad, Filosofin genom tiderna Filosofilexikonet, översättning av Jan Hartman (1988) Externa länkar Stanford Encyclopedia of Philosophy (länk) Wikipedia:Basartiklar


text: Finska (suomen kieli) är ett finsk-ugriskt språk framförallt talat i Finland, där det tillsammans med svenskan är officiellt språk. Finskan är det mest talade språket i Finland och är ett officiellt minoritetsspråk i Karelska republiken i Ryssland och ett av Sveriges officiella minoritetsspråk. Finskan ligger, trots att språket är obesläktat med de nordiska språken, svenskan nära gällande semantik och begreppsvärld. Språket anses vara stabilt. Kvänska och meänkieli är dess närmaste släktspråk. Alfabet Finska skrivs med latinska alfabetet. Alfabetet består av följande 29 bokstäver: A, B, C, D, E, F, G, H, I, J, K, L, M, N, O, P, Q, R, S, T, U, V, W, X, Y, Z, Å, Ä och Ö. Bokstäverna ”c”, ”x” och ”å” används relativt sällan i finskan; ljuden de representerar i svenskan brukar skrivas ”s”, ”k”, ”ks” (såsom taksi för ”taxi”), respektive ”o” (som entydigt står för å-ljud). ”Å” används endast i svenska namn och liknande, varför ”å” ofta på finska kallas ruotsalainen o (svenskt o). Bokstäver som har kommit in via lånord, men inte alls förekommer i ursprungligen finska ord, är: b, c, f, q, w, x, z och å. Bokstaven ”g” förekommer förutom i lånord enbart i ”ng”, som betecknar eng-ljudet, till exempel kengät (”skorna”). Både det tonande (-ng-) och det tonlösa (-nk-) uttalas snarlikt som på svenska. Vissa ord med utländskt ursprung, bland annat ryskt, skrivs med š och ž, vilka markerar tonlöst respektive tonande sj-ljud, till exempel šakki (schack, avvärjad stavning shakki) och džonkki (djonk). Historia Man har länge antagit att finskan kommer från ett urfinskt språk, som kom till Norden med invandrare österifrån, från vilket samiska språket skildes ut ungefär 1500–1000 f.Kr.. Estniskan avskiljdes under det första århundradet e.Kr. Det finska språkets ursprung, liksom folkets äldsta historia, är svårt att entydigt förklara. Språket har samband österut, men folket har genetiskt samband såväl söderut, västerut som österut. Som ett vittnesmål om det finska språkets ålder har länge ordet kuningas brukat nämnas. Det anses vara lånat av ett urgermanskt ord, som språkvetare rekonstruerat till *kuningaz och som är över 2000 år gammalt. De historiskt finskspråkiga folkgrupperna (suomer/finnar, tavaster, kareler, kvener) kan spåras till folkvandringstiden (400–800 e.Kr.) Ett särskilt problem är relationen till samiskan. Finska och samiska är besläktade. Det har gett upphov till alternativa förklaringar: att samerna förlorat ett tidigare okänt tungomål till förmån för ett finsk-ugriskt eller att finnarna (invandrare från väst, öst eller syd under stenåldern) lärde sig sitt finska språk av samerna. En mer kontroversiell teori (av Kalevi Wiik) hävdar att hela norra Europa ursprungligen skulle ha talat ett proto-finskt språk. Mikael Agricola, biskop i Åbo, har kallats den finska skriftspråkets fader då han publicerade de första tryckta böckerna på finska. Dessa böcker trycktes i kungliga boktryckeriet i Stockholm under perioden 1543–1552. Den första boken var den lilla Abckiria ("ABC-bok"). Sedan följde den cirka 900 sidor tjocka Rucouskiria ("bönebok") 1544 och sedan hans översättning av Nya Testamentet, Se Wsi Testamenti, 1548. Han gav även ut Luthers lilla latekes. Han baserade sitt skrivsätt på svenskan, eftersom Finland var en del av svenska riket och svenska var det förhärskande språket i landets officiella liv, vid sidan om tyska och latin. Finlands första tryckeri, Åbo akademis tryckeri, grundades vid mitten av 1600-talet. Landslagen översattes till finska 1548, men blev aldrig tryckt då den ansågs undermålig. Översättaren var främmande för den svenska juridiska vokabulären och uppfattade till exempel målsägande som mål-sägande. En bättre version fick Karl IX:s löfte om tryckning, men hans frånfälle och dåliga tider gjorde att utgivningen kom av sig. Två översättningar såg dagens ljus på 1640-talet och den ena ansågs av drottning Kristina vara jämngod med det svenska originalet. Språkgranskningen i Åbo hovrätt drog dock ut på tiden och småningom började man tänka på en ny lagbok. 1734 års lag kom ut på finska först 25 år senare. Geografisk spridning Finska pratas i huvudsak i Finland, där det (liksom svenska som är modersmål för ca 5 procent av befolkningen) är officiellt språk. Det finns omkring fem miljoner finsktalande i Finland. Finska minoriteter finns även i Sverige, Norge, Ryssland och Estland. Sverige Under 1900-talet emigrerade hundratusentals finsktalande från Finland till Sverige, men migrationsrörelse mellan dessa båda länder har funnits åtminstone sedan medeltidens början. Sverigefinnarna finns koncentrerade till vissa kommuner i Sverige, se bl.a. kartan över södra Sverige. I Sverige finns också meänkieli (tornedalsfinska), med status som officiellt minoritetsspråk i östra Norrbotten. Tornedalsfinskan är besläktad med dialekterna på den finska sidan om Torne älv, men innehåller därtill en mängd svenska lånord som inte förekommer i Finland. Många anser att meänkieli har sitt ursprung från finska, men på grund av påtvingad isolering från den finska språkgemenskapen så har befolkningen på den svenska sidan i Tornedalen utvecklat ett eget språk. Ordet meänkieli betyder för övrigt i direkt översättning ”vårt språk”. I nordligaste Norge finns också en högre andel som har finska som modersmål. Där finns på liknande sätt som meänkieli ett något avvikande skriftspråk med norska lånord, som kallas kvänska. Ryssland I Ryssland finns det många med finskan närbesläktade språk, som tillsammans bildar ett dialektkontinuum. De mest närliggande är karelska (språket i Ryssland till skillnad från den karelska dialekten i Finland) och ingriska, men även kring och bortom Volga finns språk som komi, udmurtiska med mera utspridda (så kallade volgafinska språk). Det är bara de östersjöfinska språken, främst estniska, meänkieli, karelska och ingriska, som utan vidare språkstudier är i någon mån förståeliga för en finsktalande (se ömsesidig begriplighet), medan språken djupare in i Ryssland i likhet med samiska brukar vara helt obegripliga, även om det inte behövs någon större språkvetenskaplig utbildning för att varsebli en del likheter i det grundläggande ordförrådet. Det finns ett livligt intresse för släktspråken i Finland, och medvetandet om språkliga släktingar i Rysslands djup utgör traditionellt en viktig del av den finska nationella identiteten. Dialekter Det finska språkets dialekter brukar delas in i sju grupper, som visas på kartan: de sydvästfinska, de tavastländska, de sydösterbottniska, de central- och nordösterbottniska, de nordfinska eller nordbottniska, de savolaxiska och de sydostfinska. De två sistnämnda benämns östfinska medan de andra fem västfinska. Kvänska och meänkieli kopplas till de nordbottniska dialekterna. Allmänt om finskans struktur och grammatiska kategorier Finska är ett agglutinerande språk: morfem, som vart och ett har sin egen betydelse, står mekaniskt uppradade efter varandra i ett ord: talo‐i‐ssa‐ni = ”i mina hus” talo = ”hus”, i = pluralis, ssa = ”i”, ni = ”mina” Standardfinska Nomina har de grammatiska kategorierna kasus och numerus, och komparation i adjektiv. Standardfinska Verb har de grammatiska kategorierna tempus, person, modus och diates. Grammemen i modus är indikativ, imperativ, konditionalis och potentialis. Grammemen i diates är aktiv och passiv. Man märke dock att den finska passiven inte motsvarar den passiv vi känner från svenska och engelska: den finska passivens tankesubjekt är en onämnd agent, och en sats i passiv kan inte ha agentadverbial. Fonologi Kännetecknande för finskan är att både vokalers och konsonanters längd särskiljs fonematiskt. Betoningen ligger på ordets första stavelse. Konsonanter De tre tonlösa klusilerna /p/, /t/ och /k/ är oaspirerade, dvs utan /h/-ljudet som förekommer ofta i svenskan. /b/, /f/, /ʃ/ och /g/ förekommer endast i lånord. /d/ förekommer medialt som ett försvagat /t/ genom den för finskan karaktäristiska stadieväxlingen, samt i lånord. [ʔ] förekommer som avgränsare vid vokalmöten. /ŋŋ/, skrivet <ng>, förekommer som försvagat /nk/ genom stadieväxling. [ŋ] förekommer som allofon av /n/ i /nk/. Vokaler Finskans vokaler beskrivs i följande tabell med IPA-tecknen. Bokstaven som används för ljudet markeras inom <> om den skiljer sig från IPA-tecknet. Grammatik Finskan saknar liksom de övriga uraliska språken grammatiskt genus. Bestämd och obestämd form finns inte. Finskan är ett agglutinerande språk och har 15 kasus: nominativ, ackusativ, genitiv, essiv, partitiv, translativ, inessiv, elativ, illativ, adessiv, ablativ, allativ, abessiv, komitativ och instruktiv. Böjning av ord sker i kasus och numerus, med ändelser och med stadieväxlingar. Verb böjs i första, andra och tredje person i singular och plural. Ofta utelämnas vissa pronomen då ändelsen anger subjekt t.ex. Olen (Jag är). Exempel på böjningar av substantiv: en vägg – seinä i väggen – seinässä i väggen? – seinässäkö? på väggen – seinällä även i väggen – seinässäkin även på våra väggar – seinillämmekin Exempel på böjningar av verb: att gå – mennä jag går – menen ni går – menette går ni? – menettekö? undrar om ni kommer att gå – menetteköhän undrar om ni skulle råka gå (skulle ni kunna gå) – menisitteköhän Finska språket har vokalharmoni, vilket innebär att böjningarna finns i två varianter med olika vokaler beroende på vilka vokaler som finns i stammen. Ordförråd De som formade finskan till ett nationalspråk och ett skriftspråk på 1800-talet gjorde också medvetna ansträngningar att ersätta så många utländska ord som möjligt med finska. Då ersattes till exempel svecismen pukstaavi (bokstav) av nybildningen kirjain (från "kirja", bok). Den stora repertoaren av sådana avledningsändelser gör nyskapandet lättare. Samma puristiska strävan finns än i dag. Språkvårdarna är dock inte främmande för översättningslån. Karakteristiskt för finska ord är vissa fonematiska begränsningar. I genuina finska ord saknas ljuden b, f, g liksom sj- och tj-ljud. Fler konsonanter än en i början av ord förekommer endast i det finska högspråket, i helsingforsdialekten samt i en del västfinska dialekter. (Lånord som filmi och stressi (film och stress) kan därför ibland utanför dessa dialektområden uttalas "vilmi" och "ressi".) Å andra sidan kan finskan kombinera alla slags ljudlängder i en stavelse – lång vokal+kort konsonant, kort vokal+lång konsonant, kort vokal+kort konsonant, lång vokal+lång konsonant – där rikssvenskan (numera) bara tillåter de två första kombinationerna – skillnaden mellan dessa är betydelsebärande. Ovanstående omständigheter gör att det finska ordförrådet, sett ur andra europeiska språks synvinkel, präglas av att många ord kan skiljas åt av små ljudskillnader (valita, valittaa, tuli, tuuli, tulli, savu, savi, suvi, sivu – välja, klaga, eld, blåst, tull, rök, lera, sommar, sida) och att samma ordstam kan ge upphov till många nya ord genom avledningsändelser (kirja, kirje, kirjoitus, kirjasto, kirjoittaa, kirjata, kirjautua, kirjoitin – bok, brev, skrift, bibliotek, skriva, bokföra, logga in, skrivare). Trots purismen finns det många svenska lånord i finskan, en naturlig följd av de många hundra år Finland var en del av riket Sverige. Enligt Kaisa Häkkinen, professor i finska vid Åbo universitet och ledande etymolog, är antalet lånord från svenska till finska ungefär fyra tusen, men lånord från finska till svenska kanske ett tiotal. Svenska lånord till finskan Nedan exempel på svenska ord som lånats in i finskan. Eftersom dubbelkonsonant sällan förekommer i början på ord är det vanligt att en eller flera konsonanter faller bort: skruv > ruuvi glas > lasi stol > tuoli krut > ruuti strand > ranta skola > koulu fru > rouva Eftersom de tonande klusilerna b, d och g saknas i början av ord byts de i lånord ut mot motsvarande tonlösa p, t och k. Ett tonlöst f kan däremot bli tonande v: boll > pallo gevär > kivääri daler > taala, taaleri (medan svenskans ord ursprungligen kommer från tyskans Taler) fånge > vanki Andra lånord, från svenska eller urnordiska/urgermanska: jul > juhla ('fest'), joulu ('jul') råtta > rotta skinka > kinkku anka > ankka lag (jur.) > laki gaffel > kahveli (numera 'haarukka') gata > katu hatt > hattu ost > juusto säng > sänky mölla (sydsvenska för kvarn; av verbet mala) > mylly konung > kuningas, av urgermanska *kuningaz borgmästare > pormestari skottkärra > kottikärry stad > kaupunki, från urnordiska kaupang, köping affär > kauppa, från urnordiska kaupian(?), (köpa, bedriva handel; jämför tyska kaufen, från latinets caupo, handel, speciellt med vin), jämför: äfääri overall > haalari, lånat från den finlandssvenska försvenskningen "överhalare"/"halare" tändare > stendari, slang för cigarettändare – med skämtsam hyperkorrektion, tillägg av dubbelkonsonant i början ämbar > ämpäri (förvaringskärl, hink, spann) byk > pyykki (tvätt) Vissa svenska lånord lever kvar i finskan som vardagsord fast de egentligen ersatts av ett mer helfinskt ord. flicka > likka (dialektord för: tyttö) vänta > ventata (egentligen: odottaa) satsa > satsata (egentligen: panostaa, panna panoksensa) tjäna > tienata (oftare: ansaita) bruka > bruukata, pruukata (egentligen: olla tapana) rike > riikki (numera: valtakunta (ordet valta troligen släkt med välde); lever kvar i ordet riikinruotsi, rikssvenska) katt > katti (oftare: kissa) klänning > leninki; också i västra Finland: kläninki (oftare: mekko) hantlangare > hanslankari, hantlankari, hantlaakari (numera: apumies) propp > roppu, proppu (oftare: sulake) kontor > konttori (oftare: toimisto) cykel > sykkeli, tsykä (egentligen: polkupyörä) snickare > nikkari (oftare: puuseppä) Finska lånord till svenskan erämaa > erämarker, obebott fångst- och fiskeområde under någons nyttjanderätt. Ordet användes av förvaltningen under svenska tiden och ibland senare, särskilt i historisk forskning om tiden. hyvä > hyvens, slang, hyvä betyder "bra" hän > hen, könsneutralt pronomen kenkä > känga kova > kova (hård, hårt, hårda), har på svenska blivit slangord för pengar, exempel "ta hem storkovan", med ursprung i frasen "kova raha" (hårda pengar, det vill säga klingande mynt) som stod på sedlar i 1700-talets Sverige. Uttalet med långt o tyder på att det är ett lån från den skrivna formen. kuolla > kola, slang, att dö, exempel "att kola vippen" kyllä > kul, förmodligen finskt ursprung (kyllä är ett bekräftande ord, alltså att någonting är positivt, betyder ungefär "visst"), men kan också ha lånats från romani molotovin cocktail > molotovcocktail, många språk har lånat ordet för den bensinbomb finnar gav namnet till under vinterkriget, som "present" till Sovjetunionens utrikesminister (ordet cocktail givetvis engelska) motti – kubikmeter ved, utvidgad betydelse för en finsk militärtaktik (ursprungligen i sin tur lån från svenska 'mått'), fanns med i 1950 och 1976 års upplagor av SAOL, men försvann år 1986 muikku > mujka, siklöja, förekommer i nordskandinaviska dialekter mutti > motti, ordet används bland annat i Värmland, som namnet på den nävgröt man äter med fläsk och lingon i festliga sammanhang. Namnet och maträtten kom till Sverige med finnkolonisationen under sen vasatid. mämmi > memma, en söt råggröt smaksatt med pomerans. Ordet har importerats samtidigt med maträtten. pieksu > pjäxa, men numera kallas skidpjäxor för "monot" på finska poika > pojke; ett tidigt belägg är "skinnara-poika", 'skinnarlärling', från 1329, vilket möjligen vittnar om att det var finska hantverkare i Stockholmstrakten som gav ordet spridning pois > tojs, en förvrängning av pois, som betyder bort. Tojs används oftast i uttrycket "Vet tojs", med betydelsen "Vet hut". pulkka > pulka (ursprungligen samiska) päre > pärta (späntad trästicka, för belysning eller prydnad), taget från den finska partitivformen pärettä/päreitä rapakalja > rappakalja, betyder på finska 'slarvigt jäst öl', som på svenska fått betydelsen 'strunt(prat)' rapakivi – det internationella namnet på en typ av granit, vanlig i Finland riihi > ria, byggnad i vilken fuktig säd förr torkades med hjälp av upphettad luft eller av den fria luften sauna – ordet har lånats från finska till många språk, också i svenskan förekommer sauna vid sidan av 'bastu' och har upptagits i SAOL sisu – envishet, uthållighet, men används väl mest på tal om Finland: "den finska sisun" talkoot (plural) > talko, frivilligt grupparbete torrakka > torraka Det har påståtts att luffarfiguren Kolingen, som Albert Engström ritade, ska ha fått namn efter finngubbarna i Stockholm, som började alla samtal med "kuule", "hör du". Jämför ordet 'finnkoling'. Uttal av finska ord för svenskspråkiga Finskt uttal anses vara lätt att lära, då det finska språket i hög grad uttalas så som det skrivs och ljuden liknar de svenska. Uttalet för en bokstav varierar inte som till exempel för svenskans e (e eller ä) och o (o eller å). Betoningen ligger alltid på första stavelsen. Bokstäverna u och o är kopplade till andra ljud i finskan: u på finska uttalas som o på svenska, medan bokstaven o bör uttalas likt bokstaven å på svenska. Finskans uttal ligger här närmare andra språk (som spanska och italienska) medan svenskans framskjutna, rundade o och u är tämligen unika. Det korrekta uttalet av ishockeyspelaren Saku Koivus namn skulle enligt (riks)svensk ortografi skrivas ungefär "Sacko Kåjvo". En viktig skillnad är att ljud som uttalas längre eller mer betonat alltid skrivs med två bokstäver. I motsats till svenskan har finskan oberoende konsonant- och vokalförlängning, jämför muta = 'lera', muuta = 'annan' (partitiv sg.), mutta = 'men' (konj.), muuttaa = 'ändra/flytta', där bara ljudlängden skiljer mellan helt olika betydelser. Dubbla bokstäver, såväl vokaler som konsonanter, ska tolkas som längre ljud, men påverkar inte uttalet av föregående ljud. Dubbla t i muuttaa gör inte u-ljudet kort, u är kort i muta och mutta där det inte dubbeltecknats. Utbildning I Finland är undervisning i "modersmålet" respektive "andra inhemska språket" obligatorisk i grundskolan och i många universitetsutbildningar. Svenskspråkiga finländare läser i allmänhet finska från tredje eller femte klass. Finska kan studeras vid drygt hundra universitet i världen. I Finland kan man studera finska som huvudämne vid åtta universitet. De flesta universitet erbjuder kurser i finska vid sina språkcentra. Också studieförbund, folkhögskolor, medborgarinstitut (komvux) och sommaruniversitet erbjuder kurser i finska på olika nivåer. Grundutbildning i finska språket gavs år 2006 vid följande universitet och högskolor i Sverige: Luleå tekniska universitet Mälardalens högskola Stockholms universitet Umeå universitet Uppsala universitet Utbildningen vid Lunds universitet och Göteborgs universitet har upphört. I Göteborg blev den "inställd" tills vidare år 1997 på grund av besparingar inom universitetet. Se även Estniska Finlandssvenska Sverigefinska Meänkieli Samiska Karelska Finsk grammatik Referenser Noter Källor Vidare läsning Kaarlo Voionmaa. La langue du perkele. s. 24-29. I: Språktidningen, nr. 1, 2009. Externa länkar Europeiska unionens officiella språk Sveriges officiella minoritetsspråk Språk i Sverige Språk i Finland Subjekt–verb–objekt-språk


text: Fornhebreiska är den hebreiska som skrevs med det fornhebreiska alfabetet, ett alfabet byggt på det feniciska alfabetet och som omfattar 22 konsonanter. I samband med deportationerna som följde efter Jerusalems fall 587 f.Kr. har hebreiskan börjat skrivas med det arameiska alfabetet. Se även: bibelhebreiska Semitiska språk Hebreiska en:Archaic biblical Hebrew


text: Fundamentalism är ett återvändande till vad man uppfattar som en religions eller ideologis grundläggande och ursprungliga lära, och utgör ett avståndstagande från upplevda kompromisser förorsakade av moderna religiösa, etiska, vetenskapliga och politiska idéer. Begreppet sammanblandas ofta med fanatism, extremism, traditionalism, sekterism och konservatism. En anhängare av fundamentalism kallas fundamentalist. Fundamentalism var ursprungligen beteckningen på den bibelfundamentalistiska rörelsen; en amerikansk bibeltrogen kristen kalvinistisk rörelse, ofta associerad med den evangelikala rörelsen, som var en reaktion mot religiös modernism, liberalteologi, vetenskaplig bibelkritik, evolutionsteorin och annat sekulärt inflytande över det religiösa tänkandet. Den bibelfundamentalistiska rörelsen var även en uppgörelse med religiösa traditioner som saknar biblisk grund. Man vill söka sig tillbaka till grunden - fundamentet. Begreppet fundamentalism har emellertid allt mer kommit att få betydelsen bokstavstrogen och dogmatisk, ofta i nedsättande betydelse, och appliceras idag även på andra religiösa och ideologiska inriktningar. I uttrycket islamistisk fundamentalism, som ofta används synonymt med islamism, har begreppet dessutom fått en politisk betydelse, nämligen att religiösa dogmer i hög grad appliceras på ett samhälle. Richard Dawkins använder termen fundamentalism för att karakterisera religiösa förespråkare som klamrar sig fast vid en envis och fast förankrad ställning som trotsar motiverade argument. Andra i sin tur, såsom den kristna teologen Alister McGrath, har använt begreppet fundamentalism för att karakterisera ateismen som dogmatisk. Historia Begreppet "fundamentalism" uppstod vid Niagara Bible Conference, där man försökte definiera vad som var fundamentalt eller grundläggande för kristen tro. Namnet anknyter även till en samling böcker, The Fundamentals, som gavs ut i början av 1900-talet i USA och som behandlade samma frågor. Genom en donation kom böckerna att spridas i stora upplagor och fick ett stort inflytande i delar av den amerikanska kristenheten. Böckerna innehöll artiklar från flera av dåtidens kända och centrala förkunnare som BB Warfield och Harry Ironside. Budskapet var konservativt, men knappast att uppfatta som extremt. Att vara fundamentalist ansågs allmänt som positivt. Som ett resultat av böckerna uppstod under 1910- och 20-talen många konferenser och mötesserier dit människor samlades och ur dessa möten växte så småningom den så kallade fundamentalistiska rörelsen fram. Dess kännetecken var inte bara konservativ kristen tro utan även en stark betoning på separatism. Rörelsen uppstod i samma tidsperiod som pingströrelsen och berörde samma kretsar men beroende på skilda synsätt på bland annat Andedopet och nådegåvorna, kom den fundamentalistiska rörelsen att hamna i stark polemik mot den frambrytande pingströrelsen. Den tidiga antagonismen mellan fundamentalism och pingstväckelse kom med tiden att avta i USA, och när andra världskriget var över hade de tidigare så tydliga gränserna börjat suddas ut. . Till sitt ursprung är alltså ordet "fundamentalism" kristet. Och det är genom en sentida betydelseförändring som vi börjat tala om muslimska fundamentalister eller politiska fundamentalister. Syftningen är då inte bara en tro på grunderna utan även en separatism och en tanke på exklusivitet. I denna mening kan fundamentalism syfta på: Tro på en läras ofelbarhet, se sanning. En kristen protestantisk riktning som betonar Bibelns ofelbarhet i alla slags frågor. Se kristen fundamentalism. Riktning inom islam som ofta används synonymt med islamism, viljan att bilda en islamisk stat. Man vill skapa ett samhälle efter religiösa principer (i.e. efter Sharialagarna). Se muslimsk fundamentalism. Exempel på en person inom muslimsk fundamentalism som också benämnts islamist är Sayyid Qutb (1906-1966). Skällsord för rigid och kompromisslös hållning i allmänhet, se bokstavstro. Se även Kristen fundamentalism Muslimsk fundamentalism Verbalinspiration Relativism Sekt Referenser Externa länkar Fundamentalism – motstånd mot det moderna, Forskning & Framsteg nr 4 2004 Wikipedia:Basartiklar