text: Helsingfors (, ; ) är Finlands huvudstad och största stad samt landets kulturella, mediala, ekonomiska och politiska centrum. Den är belägen i landskapet Nyland och ligger vid Finska viken. Helsingfors bildar huvudstadsregionen med grannstäderna Esbo, Grankulla och Vanda, som tillsammans har över 1,1 miljoner invånare. Helsingforsregionen har över 1,5 miljoner invånare och inom stadens gränser bor invånare. Etymologi Namnet Helsingfors kommer från namnet på socknen Helsinge och Helsingån (nuvarande Vanda å) vid vars sista fors före havet staden grundades. Ursprunget till namnet Helsinge är omdiskuterat. Enligt en uppfattning från 1630-talet skulle nybyggare från Hälsingland ha bosatt sig vid Finska viken på 1200-talet och de skulle ha kallat ån för Helsingå. Numera har denna teori ifrågasatts, eftersom dialektforskning tyder på att nybyggarna kommit från Uppland och dess närområde. Namnet Helsinge härrör sig snarare från någon egenskap i området än dess nybyggnation och det kan inte längre entydigt förklaras. En egenskap kan ha att göra med flodens "hals" – det smala stället som utgjorde forsen. Samma namnled återfinns i Hälsingland och Helsingborg som båda har anknytning till ett smalare havsområde. Då staden grundades 1550 vid mynningen av Helsingån fick den namnet Helsinge fors. Forsen är numera känd under namnet Gammelstadsforsen. Bland invånarna var staden känd som Helsinge eller Helsing, vilket givit upphov till det finska namnet Helsinki. Namnet Helsinki har använts på officiella finskspråkiga dokument sedan 1819 då Senatens förordningar började dateras i Helsingfors. Sedan 1900-talet används Helsinki på de flesta utländska språk (utöver på finska). På slang talar man om Stadi, vilket kommer från det svenska ordet stad. Speciellt utanför Helsingfors kallas staden för Hesa. Stadi(n) och Hesa används också på finlandssvenska. På nordsamiska heter Helsingfors Helsset. Helsingfors förkortas ofta H:fors, medan Helsinki förkortas Hki. När Helsingfors blev Finlands huvudstad 1812, föreslogs att staden skulle byta namn till Alexandria, efter tsar Alexander I av Ryssland, men förslaget förföll. Historia Den svenska tiden Helsingfors grundades den 12 juni 1550 av Gustav Vasa för att fungera som en rival till hansestaden Reval (dagens Tallinn)., då Finland var en del av Sverige. Staden grundades i dåvarande Helsinge socken vid en fors nära utloppet av Vanda å längst in i Gammelstadsviken. Borgare från Borgå, Ekenäs, Raumo och Ulvsby beordrades att flytta till den nygrundade staden. Staden växte dock inte i önskad takt och kungens order ändrade inte på handelstraditioner och -rutter etablerade sedan medeltiden. Sverige erövrade norra Estland och Reval år 1561, vilket ytterligare minskade Helsingfors betydelse. Eftersom Gammelstadsviken var grund och stora segelfartyg hade svårt att lägga till planerade man redan i ett tidigt skede att flytta staden närmare öppna havet. Till en början planerade man att bygga upp Helsingfors i Sandhamn eller i Sörnäs. År 1640 beordrade generalguvernör Per Brahe staden att flytta till Estnässkatan mellan Södernäs och Helsingenäs. Området är idag känt som Kronohagen. Den gamla staden lämnades öde efter flytten. Ryska kejsardömets allt större makt och grundandet av staden Sankt Petersburg år 1703 påverkade märkbart Helsingfors. Stora ofreden gick hårt åt stadens invånare: År 1710 kom pesten som dödade 2/3 av befolkningen – 1 185 människor – under fyra månader. År 1713 brände den ryska armén staden och till slut belägrade de ryska trupperna Helsingfors 1713–1721. Staden utvecklades inte efter kriget. Efter att Sverige förlorat Fredrikshamns fästning i Hattarnas krig 1741–1743 till Ryssland började man bygga en ny stor sjöfästning utanför Helsingfors. Planerna för Sveaborg lades av greve Augustin Ehrensvärd och byggnadsarbetet ökade stadens invånarantal kraftigt och flera tegelbruk och herrgårdar grundades kring staden. Som en följd av Napoleon I:s och Alexander I:s maktkamp blev Sverige indraget i krig mot Ryssland år 1808. Ryssarna erövrade Helsingfors 1808 och en brand förstörde stora delar av staden. Våren 1808 kapitulerade Sveaborg och Finland blev en del av Ryssland efter freden i Fredrikshamn. Under ryskt styre Tsar Alexander I beslöt år 1812 att Helsingfors, med 4 000 invånare, blir huvudstad i storfurstendömet Finland. Han ville fjärma Finland från Sverige och grundade därför inte huvudstaden i Finlands största stad på den tiden, Åbo. Den tyska arkitekten Carl Ludvig Engel valdes att planera ett nytt Helsingfors efter branden i en stil värdig en rysk administrationsstad. Stadsplanen gjorde upp av helsingforsaren Johan Albrecht Ehrenström. Efter Åbo brand 1827 flyttade också landets enda universitet från Åbo till Helsingfors och fick namnet Kejserliga Alexandersuniversitetet, senare Helsingfors universitet. Staden utvecklades till en administrations-, universitets- och garnisonsstad och växte till ett industriellt centrum. Järnvägsförbindelser byggdes till Tavastehus 1862 och till Sankt Petersburg 1870. Invånarantalet överskred 100 000 i början av 1900-talet. Under första världskriget byggdes tre befästningszoner kring Helsingfors som en del av försvaret av Sankt Petersburg. Det självständiga Finlands huvudstad Helsingfors blev huvudstad i det självständiga Finland efter självständighetsförklaringen 6 december 1917. Finska inbördeskriget började redan följande månad, den 27 januari 1918, då en röd lykta tändes i arbetarhusets torn i Hagnäs. De röda tog snart över staden och regeringen flydde till Vasa. Den 8 april flydde den röda ledningen till Viborg och 12–13 april erövrade tyska trupper Helsingfors. Den av Mannerheim ledda vita armén kom till staden den 16 april. Efter inbördeskriget fungerade Sveaborg som fångläger för röda fångar. Under andra världskriget bombarderades Helsingfors i flera omgångar. De största skadorna skedde under storbombningarna under fortsättningskriget, men skadorna var rätt lindriga jämfört med bombningarna i andra krigförande länder. Förutom London och Moskva var Helsingfors den enda huvudstaden i de krigförande europeiska länderna som aldrig erövrades under kriget. Trots att 1900-talets första hälft var en mycket våldsam tid för Helsingfors så fortsatte staden kontinuerligt att utvecklas. Den moderna efterkrigstida urbaniseringen under 1970-talet, vilken skedde ganska sent i europeisk jämförelse, ledde till en tredubbling av befolkningen i storstadsområdet och gjorde Helsingfors till en av de snabbast växande tätorterna i EU under 1990-talet. Helsingfors skulle stå värd för de olympiska sommarspelen 1940, men de inställdes på grund av kriget. De olympiska spelen hölls i stället år 1952. År 1975 hölls Europeiska säkerhetskonferensen i Finlandiahuset i vilken statsöverhuvuden från 35 länder deltog. År 1982 öppnades Helsingfors metro. År 2000 var Helsingfors en av Europas kulturhuvudstäder. Geografi Stadens areal är 719 km2, av vilket 217 km2 är land och de resterande 502 km2 vattenområden. Helsingfors har även över 300 öar och en strandlinje på 130 km. På grund av stora fyllningsarbeten har strandlinjen ändrats kraftigt de senaste tvåhundra åren. Det finns 3 724 hektar skogsområden, 987 hektar parker och cirka 800 hektar odlingsmark i staden. Parkerna varierar från små, klassiskt formgivna parker i stadens centrum till stora parker mer eller mindre i naturtillstånd i stadens utkanter. Det största enhetliga parkområdet är Helsingfors centralpark som sträcker sig 10 km genom staden i nord-sydlig riktning. I Finlands huvudstad finns 54 naturskyddsområden, vars areal uppgår till ca 710 hektar. Helsingfors symbolväxt är lönnen och symboldjuret är ekorren. Helsingfors geografiska mittpunkt ligger i Vik i Gammelstadsviken, ungefär vid en holme som heter Granskäret. Den högsta bebodda platsen i Helsingfors, med bland annat våningshus, ligger vid Jakobacka som ligger 59,5 meter över havet. Helsingfors högsta terrängpunkt är Malmgårdstoppen, det vill säga fyllnadsbacken vid Malmgård, som kom till genom att överskottsmassor deponerades där mellan åren 1976 och 1996. Höjden reser sig till 90 meter över havet. På toppen finns miljökonstverket Tuulet ja suunnat (finska för ”Vindar och riktningar”). Helsingfors högsta naturliga höjd befinner sig vid norra delen av Stensböle rekreationsområde, söder om Borgåleden, vid en naturstig. Kullens höjd är 62 meter över havet. Helsingfors geografiska utbredning Helsingfors grundades år 1550 ursprungligen på Forsbys område vid mynningen av Vanda å vid Helsingeforsen. 90 år senare flyttade staden längre söderut till Estnäs för att skepp lättare skulle kunna anlöpa staden. Det omkringliggande området förblev en del av Helsinge socken. På 1920-talet grundades flera nya kommuner och köpingar i närheten av Helsingfors. En del av dem, Hoplax kommun, Brändö villastad, Åggelby kommun och Haga köping, anslöts till Helsingfors i den stora inkorporationen 1946 då också stora delar av Helsinge kommun anslöts till staden. 1966 inkorporerades Nordsjö från Helsinge kommun. Den senaste utvidgningen skedde 2009, då de sydvästra delarna av Sibbo (bl.a. Östersundom och Björnsö) inkorporerades i Helsingfors. Klimat Helsingfors ligger i zonen mellan havs- och kontinentalklimat: vintrarna är rätt så milda, medan somrarna är varma. Dock inte så varma som längre in i landet. Medelårstemperaturen (1981–2010) i Helsingfors är 5,9 °C. I medeltal regnar det 655 mm per år. År 2013 var den kallaste månaden februari (−5 °C) och den varmaste juli (19 °C). Uppmätta normala temperaturer och -nederbörd i Helsingfors: Stadsdelar i Helsingfors Enligt stadsplanen har Helsingfors 60 stadsdelar, som delas in i mindre delområden. Utöver stadsdelsindelningen har man delat in staden i distrikt för att underlätta stadens administration. Distriktsindelningen följer stadsdelsgränserna, men olika delområden kan höra till olika distrikt. Helsingfors stadskärna utgör området som hörde till staden före 1946, det vill säga stadsdelarna 1–27. Numera har begreppet kärncentrum luckrats upp och betyder främst de centrala stadsdelar som inte räknas som förorter. Södra stordistriktet: 1. Kronohagen 2. Gloet 3. Gardesstaden 4. Kampen 5. Rödbergen 6. Eira 7. Ulrikasborg 8. Skatudden 9. Brunnsparken 13. Främre Tölö 14. Bortre Tölö 20. Västra hamnen (Gräsviken; Sundholmen; Lappviken; Busholmen; Ärtholmen) 31. Drumsö (Örnberget; Hallonnäs; Kvarnbacken; Björkholmen) 52. Sveaborg Västra stordistriktet: 15. Mejlans 16. Brunakärr (Gamla Brunakärr; Lillhoplax) 18. Dal 29. Haga (Södra Haga; Stenhagen; Norra Haga; Lassas) 30. Munksnäs (Gamla Munksnäs; Granö; Lövö; Munkshöjden; Näshöjden; Talistranden) 32. Kånala 33. Kårböle (Gamlas; Magnuskärr; Malmgård; Håkansåker; Kungseken; Hongasmossa) 46. Sockenbacka (Smedjebacka; Tali; Reimars; Martas; Sockenbacka företagsområde) Mellersta stordistriktet: 10. Sörnäs (Vilhelmsberg; Fiskehamnen; Sumparn; Hanaholmen) 11. Berghäll (Broholmen; Linjerna; Torkelsbacken) 12. Åshöjden (Ås; Alphyddan) 17. Böle (Västra Böle; Norra Böle; Östra Böle; Mellersta Böle) 21. Hermanstad (Hermanstadsbacken; Hermanstadsstranden; Byholmen) 22. Vallgård 23. Majstad (Majstad; Arabiastranden) 24. Gumtäkt 25. Kottby 26. Forsby 27. Gammelstaden Norra stordistriktet: 28. Åggelby (Britas; Månsas; Krämertsskog; Dammen; Grindbacka; Månsasparken; Grinddal) 34. Baggböle (Västra Baggböle; Östra Baggböle) 35. Domarby (Svedängen; Torparbacken; Domargård; Tomtbacka) Nordöstra stordistriktet: 36. Vik (Viksstranden; Ladugården; Viks forskarpark; Viksbacka) 37. Bocksbacka 38. Malm (Övre Malm; Nedre Malm; Rönnbacka; Tattaråsen; Malms flygfält; Rönninge) 39. Staffansby (Staffansslätten; Mosabacka) 40. Skomakarböle (Brobacka; Stapelstaden; Lidamalmen) 41. Storskog (Parkstad; Henriksdal; Tattarmossen; Alpbyn; Jakobacka) Sydöstra stordistriktet: 19. Blåbärslandet-Högholmen 42. Brändö 43. Hertonäs (Västra Hertonäs; Kasberget; Hertonäs företagsområde; Hertonäs strand) 44. Tammelund 48. Vårdö 49. Degerö (Uppby; Jollas; Turholm; Kronbergsstranden; Hästnässund) 50. Villinge 51. Sandhamn 53. Utöarna (Västra holmarna; Östra holmarna; Territorialhavet) Östra stordistriktet: 45. Botby (Botbyåsen; Botby gård; Botbyhöjden; Kvarnbäcken; Marudd; Kasåkers industriområde; Östra centrum) 47. Mellungsby (Gårdsbacka; Ärvings; Mellungsbacka; Stensböle; Tranbacka) 54. Nordsjö (Mellersta Nordsjö; Nordsjö gård; Nybondas; Havsrastböle; Kallvik; Solvik; Rastböle; Bastö; Svarta backen) Östersundoms stordistrikt: 55. Östersundom 56. Sundberg 57. Husö 58. Björnsö 59. Ultuna (Landbo; Bäckängen) Gatunamn Gatunamnen i Helsingfors återger stadens historia och det finns omkring 8 000 officiella namn. Ansvarig för att bestämma nya namn är Gatunamnskommittén, vilken grundades 1945. Gatunamnen bestämdes 1820 i en brandförordning och nya namn skapades under 1820- och 1830-talet, vilka återspeglar den ryska tiden, med namn såsom Alexandersgatan, Konstantinsgatan, Nikolaigatan, Mikaelsgatan, Katrinegatan, Helenegatan och Sofiegatan, vilka är baserade på medlemmar i tsarfamiljen. Även ryska helgon och riddarordnar gav namn åt gator, där idag Annegatan och Georgsgatan finns kvar, men utan förledet Sankt. 1864 började förutom svenska och finska även ryska gatunamn skrivas ut fram till självständigheten 1917 vilken förde med sig att flera gator med rysk anknytning döptes om, bland annat Konstantinsgatan som blev Sjötullsgatan, och Nikolaigatan som blev Snellmansgatan. Däremot finns en rad namn kvar, med bland annat den stora affärsgatan Alexandersgatan som ett exempel. I modern tid är Mannerheimvägen ett exempel på ändring av existerande gatunamn. Torg- och parknamn En för Helsingfors utmärkande egenhet är ändelsen -skvär (på finska -puistikko) syftande på liten stadspark, som kom in i finlandssvenskan från engelskan via ryskan. Exempel på äldre skvärer är Riddarhusskvären och Elisabetsskvären. På 1950-talet blev man språkligt medveten om att -skvär, som kommer från ryskan, ses som en finlandism som saknar motsvarighet i sverigesvenskan och till exempel namnet Gamla kyrkoparken återställdes från att ha hetat Gamla kyrkans skvär. Senare har ändå platser benämnts skvär, till exempel Fölskvären på 1980-talet. Plats (på finska aukio) har sedan början av 1900-talet börjat användas för öppna platser i stället för torg som anses markera handelsplats, med exempel som Studentplatsen och Elielplatsen. Möjligen efter utländska förebilder som danska -plads och tyska -platz. Se även Lista över inofficiella namn i Helsingfors. Tätorter Vid tätortsavgränsningen den 31 december 2021 fanns tre tätorter inom Helsingfors stads område: Demografi Helsingfors har invånare (), av vilka 5,7 % (36 004 personer [2016]) är svenskspråkiga. Kvinnor utgör en större del av befolkningen än männen (52,6 %). Helsingfors befolkningstäthet är 2 901 personer per km2 (enbart landområdena inräknade). Den förväntade livslängden för män i Helsingfors är 77,5 år, medan kvinnornas förväntade livslängd är 83,3 år. Befolkningen i storstadsregionen, som bland annat innefattar storstäderna Vanda och Esbo, uppgår till cirka 1,1 miljoner invånare. Utländska medborgare och modersmål Antalet utländska medborgare i Helsingfors uppgår till 10,1 % av befolkningen (57 607). Personer med ett annat modersmål än finska eller svenska uppgår till 14,0 % av befolkningen (88 132). 41 % (23 680) av personerna med utländsk bakgrund kommer från ett annat EU-land, varav 12 834 från Estland. De mest talade språken efter finska och svenska är ryska (2,7 %), estniska (1,9 %), somaliska (1,4 %), engelska (0,9 %) och arabiska (0,7 %). Under de senaste årtiondena, sedan 1980, har Helsingfors haft ett flyttningsöverskott från Finland utanför Nyland och utlandet. Däremot har Helsingfors haft ett flyttningsunderskott till Nyland (utanför huvudstadsregionen) de senaste årtiondena fram till 2015, då trenden vände. Med den övriga huvudstadsregionen har Helsingfors haft ett konstant flyttningsunderskott. Boende Helsingfors hade, år 2015, i medeltal, 33,9 kvadratmeter bostadsyta, och storleken på en lägenhet är i medeltal 63,3 kvadratmeter. Medelhyran i Helsingfors var år 2015 15,3 €/m2 (hela landet 12,4 €/m2) och medelpriset för en aktielägenhet var 4 000 €/m2 (hela landet 2 268 €/m2). Flera helsingforsare bor på hyra (46,3 %) än äger sin lägenhet (42,3 %). 85,6 % av lägenheterna är i flervåningshus och 13,2 % i småhus. Singelboende är mycket vanligt och nästan vartannat hushåll (48,2 %) består av en person. Den demografiska utvecklingen Befolkningen började växa kraftigt efter att Helsingfors blev Finlands huvudstad år 1812. Tillväxten fortsatte kraftigt, bortsett finska inbördeskriget, ända fram till 1960-talet, då inflyttningen fördubblade Helsingfors befolkning på 20 år. Tillväxttakten stannade av på 1970-talet och sjönk under 1980-talet. Under 1990-talet växte befolkningen, för att igen minska en aning i början av 2000-talet. Under 2010-talet har befolkningen ökat snabbt. Helsingfors hade fram till 1890-talet en svenskspråkig majoritet men på grund av inflyttningen av finnar delar minskade de svenskspråkigas relativa andel betydligt vilket har inneburit en märkbar förfinskning av stadsbilden. År 1870 var språkfördelningen följande: svenska 57 %, finska 25,9 %, ryska 12,1 %, tyska 1,8 % och övriga 3,2 %. År 1890 var andelen svensk- och finsktalande nästan jämnstor: 45,6 mot 45,5 %. 2015 är 80 % av befolkningen finskspråkig, 6 % svenskspråkig medan ca 14 % har något annat språk som modersmål. Språk Befolkningen efter språk (modersmål) den 31 december 2022. Finska, svenska och samiska räknas som inhemska språk då de har officiell status i landet. Resten av språken räknas som främmande. För språk med färre än 10 talare är siffran dold av Statistikcentralen på grund av sekretesskäl. Språk med färre än talare har räknats ihop för att minska tabellens storlek. Politik och administration Stadsfullmäktige är det högsta beslutande organet i Helsingfors. Stadsfullmäktige fattar beslut om stadens viktigaste ekonomiska frågor, bland annat stadens budget, inkomstskattesatsen och anslagen för de olika förvaltningsgrenarna. Stadsfullmäktige har 85 ledamöter som väljs genom kommunalval vart fjärde år. Helsingfors stadsstyrelse leder stadens förvaltning, bereder ärenden som ska behandlas i stadsfullmäktige och svarar för att fullmäktiges beslut verkställs och övervakar beslutens laglighet. De 15 stadsstyrelseledamöterna samt deras personliga ersättare väljs av stadsfullmäktige för en tvåårig mandatperiod. Helsingfors har en borgmästare och fyra biträdande borgmästare. Borgmästaren fungerar som ordförande i stadsstyrelsen och biträdande borgmästarna som ordförande för sektornämnderna och som ledamöter i stadsstyrelsen. Deras ansvarsområden är stadsmiljösektorn, fostrans- och utbildningssektorn, social- och hälsovårdssektorn, samt kultur- och fritidssektorn. Borgmästaren och biträdande borgmästarna är heltidsanställda förtroendevalda. Fram till år 2017 hade Helsingfors i stället för borgmästare en stadsdirektör. Helsingfors stadsdirektörer och borgmästare Stadsdirektörer och borgmästare från år 1921. Presidenten har förlänat stadsdirektörerna titeln överborgmästare sedan 1930. Mandatfördelning i Helsingfors stad, valen 1964–2021 Statistik över kommunalval i Finland finns tillgänglig för enskilda kommuner från valet 1964 och framåt. Publikationen över kommunalvalet 1968 var den första som redovisade komplett partitillhörighet. Ekonomi Helsingforsregionen är ett av de snabbast växande storstadsområdena i EU. Helsingfors är med sin börs och "bankgatan" Alexandersgatan Finlands finanscentrum. De flesta finländska börsbolag och nästan alla banker och försäkringsbolag har sitt huvudkontor i Helsingfors. Av de största företagen i huvudstadsregionen har 58 % sin hemkommun i Helsingfors. Stora bolag med ursprung i Helsingfors är Elisa (före detta Helsingfors telefonförening), SanomaWSOY, Kesko, Stockmann och HOK-Elanto. Jämfört med resten av Finland är Helsingfors ekonomi mer baserad på affärsliv och finans, handel och logistik, kultur och nöjen, forskning och utveckling, högteknologi samt administration på nationell nivå. Helsingfors ligger avsides ur ett europeiskt perspektiv, men detta kompenseras av avancerad kommunikationsteknologi och en modern transportinfrastruktur. Genom investeringar i utbildning har staden lyckats specialisera sig på högteknologiska exportprodukter där transportkostnaderna inte är avgörande. Närheten till de ryska och baltiska marknaderna är även optimal. Ur ett nationellt perspektiv kan Helsingfors betraktas som en knutpunkt för transport, handel och service i resten av landet. Många industrianläggningar har under åren flyttat ut från Helsingfors och staden är inte längre Finlands viktigaste industristad, en ställning som den hade fram till 1950-talet. Mellan 1960 och 1980 halverades antalet industriarbetsplatser i Helsingfors stadskärna. Kvar finns ännu Aker Finnyards varv i Sandviken, Iittalas porslinsfabrik i Arabiastranden och ABB:s fabrik i Sockenbacka. Tidigare industrianläggningar är bland annat Kabelfabriken i Gräsviken, Tölö sockerfabrik, Sinebrychoffs bryggeri vid Sandviken och tobaksfabriken på Drumsö. Den offentliga sektorn kan jämföras med andra storstäder men är mindre än de andra nordiska huvudstäderna. Inom servicenäringen dominerar transport och kommunikation. Arbetsplatser År 2005 fanns det 373 000 arbetsplatser i Helsingfors, varav 118 500 var inom den offentliga sektorn. En hög andel av helsingforsarna jobbar: 63 % av 15–74-åringarna jobbar jämfört med 57,2 % för resten av landet. Jämfört med övriga Finland finns det få industriarbetsplatser i Helsingfors, men många arbetsplatser inom finans och handel. I huvudstadsregionen finns det över 68 000 arbetsplatser inom informationsteknologi, vilket är cirka en tredjedel av alla IT-arbetsplatser i landet. De största koncentrationerna av arbetsplatser finns i centrum, Drumsö, Böle, Mejlans och Sockenbacka. I centrum är arbetsgivaren ofta staten eller staden. Helsingfors är självförsörjande när det gäller arbetsplatser (134 %), vilket betyder att många pendlar till Helsingfors. Statistikcentralen räknar totalt 23 omgivande kommuner till Helsingfors pendlingsområde, vilket inklusive huvudstaden omfattar 1 431 108 invånare (31 december 2007) på en landyta av 7 359,80 kvadratkilometer. Arkitektur Carl Ludvig Engel (1778–1840) fick i uppdrag av den ryska tsaren att rita Helsingfors nya ansikte som huvudstad i det ryska storfurstendömet Finland. Han kom att stanna i Helsingfors på grund av sitt unika uppdrag där han valts att planera ett nytt centrum helt på egen hand – en stad som senare skulle komma att kallas Nordens vita stad. Engel ritade Helsingfors i nyklassicistisk stil med raka, breda gator och stenhus i motsats till de tidigare låga trähusen. Navet i Engels stad är Senatstorget, som omgärdas av regeringsbyggnader, huvudbyggnad för Helsingfors universitet samt den stora domkyrkan som färdigställdes år 1852, tolv år efter C L Engels död. Helsingfors är kanske mer känd för sitt stora antal byggnader i jugendstil. Dessa ritades i det sena 1800-talet och det tidiga 1900-talet och var kraftigt influerade av Kalevala, som var ett mycket populärt tema i den nationalromantiska konsten vid denna tidpunkt. I stadsdelarna Skatudden och Eira finns många exempel på byggnader i jugendstil. Jugendstilens främste utövare i Finland var Eliel Saarinen (1873–1950), vars arkitektoniska mästerverk var Helsingfors järnvägsstation. I Helsingfors finns även flera byggnader som har ritats av arkitekten Alvar Aalto (1898–1976), som anses vara en av pionjärerna inom funktionalismen. Många av Aaltos skapelser är både älskade och hatade. Aaltos byggnader, såsom papperstillverkaren Ensos högkvarter samt kongress- och konserthuset Finlandiahuset, har varit föremål för mycket debatterande bland Helsingfors invånare. För en fördjupning i den arkitektoniska utvecklingen i Helsingfors och Finland, se artikeln Arkitektur i Finland. Kända byggnader Berghälls kyrka – arkitekt Lars Sonck. Finlandiahuset vid Tölöviken – arkitekt Alvar Aalto. Finlands nationalmuseum i Främre Tölö – främsta exemplet på nationalromantisk arkitektur. Finlands nationalopera vid Tölöviken. Finlands nationalteater vid Järnvägstorget. Gamla kyrkan i Kampen – Helsingfors äldsta kyrka. Byggd i trä. Glaspalatset i Kampen – Helsingfors första urbana funktionalistiska byggnad. Helsingfors domkyrka vid Senatstorget – arkitekt Carl Ludvig Engel. Helsingfors ishall – den äldsta ishallen i Helsingfors, hemmahall för HIFK. Helsingfors järnvägsstation – arkitekt Eliel Saarinen. Helsingfors Olympiastadion – Finlands största idrottsarena. Helsingfors universitets huvudbyggnad vid Senatstorget – arkitekt Carl Ludvig Engel. Johanneskyrkan i Ulrikasborg – ett av få exempel på nygotik i Helsingfors. Kiasma – Museet för nutidskonst beläget vid Mannerheimvägen invid Mannerheimstatyn mittemot. Kristuskyrkan i Främre Tölö - Nygotik stil, Arkitekt Atte V. Willberg Lappvikens sjukhus – arkitekt Carl Ludvig Engel Presidentens slott vid kanten av Helsingfors salutorg. Riksdagshuset vid Mannerheimvägen. Sederholms hus – Helsingfors äldsta hus. Sveaborgs fästning. Svenska Teatern vid Skillnaden. Talludden, republikens presidentens tjänstebostad i Mejlans. Tempelplatsens kyrka i Främre Tölö. Den ortodoxa Uspenskijkatedralen på Skatudden. Utbildning och forskning I Helsingfors finns det 8 vetenskaps- och konsthögskolor. Dessa har sammanlagt nästan 50 000 studerande, vilket utgör 28 % av alla studenter i Finland. Därtill finns det 6 yrkeshögskolor. I yrkeshögskolorna studerar över 19 000 studenter och det erbjuds åtminstone 30 olika inriktningar vid grundstudierna. Allmänbildande vuxenskolning handhavs av vuxengymnasium (aftonläroverk eller kvällsgymnasium) samt av folkhögskolor och arbetarinstitut. Det finns cirka 100 platser där arbetarinstitutskurser hålls i Helsingfors. I staden finns det 215 grundskolor, gymnasier eller vuxengymnasier och dessa har sammanlagt cirka 71 000 elever eller studenter. Av de 215 skolorna är 30 svenskspråkiga. Därtill finns det engelska, tyska, franska och ryska skolor. Undervisning i det egna modersmålet ges på sammanlagt 40 språk. De svenskspråkiga skolornas andel har tidigare varit större i proportion med den svenskspråkiga befolkningen. Vid grundskolereformen 1977 fanns det cirka 15 svenskspråkiga läroverk i Helsingfors av vilka de mest betydande kan anses Svenska Normallyceum (Norsen) och Läroverket för Gossar och Flickor (Broban, första samskolan i Finland). Av svenskspråkiga folkskolorna är Cygnaeusskolan (Banan) och Topeliusskolan (Toppan) speciellt kända och inhyser svenskspråkiga grundskolor även idag. Övriga privata läroinrättningar som finns i staden är, till exempel, Kritiska högskolan vilken ger bildning i de fria konsterna och Snellman-högskolan. Universitet och yrkeshögskolor Det finns fem universitet och fyra yrkeshögskolor i huvudstadsregionen, dessa är: Kultur Kulturevenemang Helsingfors kanske mest kända kulturevenemang är Helsingfors festspel som ordnas på sensommaren. Då ordnas musikframträdanden, teaterspelningar, konstutställningar och performanser runt om i staden under flera veckor. Konstens natt är den populäraste delen av festveckorna då flera kulturinrättningar är öppna till midnatt eller senare. År 2005 hade Helsingfors festveckor 245 000 besökare. Varje år den 12 juni ordnas Helsingforsdagen, vilken innebär olika slag av underhållning. Dagen kulminerar i Brunnsparkens sommarkonsert. Festivalen Tuska Open Air är ett stort evenemang för heavy metalmusik i Norden. År 2006 hade Tuska 33 000 besökare. Bland filmevenemang är Rakkautta ja Anarkiaa ("Kärlek och anarki") den viktigaste. Under en vecka visas tiotals filmer som aldrig visats eller kommer att visas för den stora publiken på grund av deras särart. År 2004 hade festivalen 44 000 åskådare. DocPoint-festivalen är en filmfestival som koncentrerar sig på dokumentärer och hör till de viktigaste inom genren i Finland. FM i fyrverkeri, också känt som bombningen av Sveaborg, ordnas i samarbete med tv-kanalen Nelonen och går av stapeln i mitten av augusti en och en halv timme före midnatt. Tidigare sköts raketerna från Sveaborg men sedan 2006 från Ärtholmen. De bästa platserna att se spektaklet är Brunnsparkens stränder, Skatuddens strand och Sveaborg. Till evenemanget hör också musik som man kan höra vid Brunnsparken. Fyrverkeriet brukar samla 150 000 åskådare till Helsingfors stränder. Eurovision Song Contest 2007 hölls i Hartwall Arena i Helsingfors. Kulturarenor I Helsingfors finns många av de centrala kulturinstitutionerna i Finland, till exempel statens konstmuseer Ateneum och Kiasma, Finlands nationalopera, Finlands nationalteater och Helsingfors stadsteater. Ett nytt musikhus är under uppförande och väntas öppna 2010. Helsingfors stadsorkester spelar under tiden i Finlandiahuset tillsammans med Radions symfoniorkester. Stora konserter med populärmusik hålls på Helsingfors Olympiastadion, Hartwall Areena eller i Helsingfors ishall. Den mest kända rockklubben är Tavastia. Det finns 46 biosalonger i Helsingfors. De största är multiplexbiograferna Tennispalatset och Kinopalatsi. Tennispalatset 1 och Bio Rex är de största salongerna med cirka 700 platser. Stadsbiblioteket har 38 verksamhetsställen runt om i staden. Det nya Centrumbiblioteket Ode invigdes 2018. Huvudbiblioteket ligger i Östra Böle. Finlandssvenska kulturarenor är bland annat Svenska Teatern, Lilla Teatern, Viirus, Klockriketeatern samt Studentteatern i Helsingfors. Sport Det största regelbundna sportevenemanget i Helsingfors är en för barn och unga ämnad fotbollsturnering med namnet Helsinki Cup som ordnats sedan år 1976. Deltagarrekordet slogs år 2002 när 819 lag deltog. Ett annat evenemang som årligen drar omkring 6 000 deltagare, för övrigt Finlands största löptävling, är Helsinki City Marathon. City Marathon hålls i augusti och rutten följer Helsingfors strandlinje. En stor motionskarneval är även Naisten Kymppi (Tjejmilen), som är ett löpevenemang enbart för kvinnor, som antyds av namnet. Det har anordnats en rad internationellt betydande idrottsevenemang i Helsingfors, bland annat Olympiska sommarspelen 1952. VM i friidrott hölls både åren 1983 och 2005. EM i friidrott hölls 1971 och 1994 i Helsingfors. VM i ishockey har hållits i staden åren 1974, 1982, 1991, 1997 2003, 2012 och 2013. Eläintarhanajot (Djurgårdsloppet) var en bil- och motorcykeltävling som anordnades årligen i maj i Helsingfors 1932–1963. Idrottsföreningar Helsingfors största sportklubb är Helsingfors IFK (HIFK) från år 1897 som har över 2 800 medlemmar och som utövar idrott inom så skilda grenar som ishockey, bandy, fotboll, futsal, bowling, handboll, innebandy och friidrott. HIFK har vunnit fler finska mästerskap i bandy än någon annan klubb Inom ishockeyn tävlar Jokerit med HIFK om platsen som största klubb. Jokerits hemmaarena är Hartwall Areena. HJK Helsingfors är den mest framgångsrika fotbollsklubben i Finland genom tiderna och har tidigare också haft framgångar i bandy. I en lägre division återfinns även fotbollslaget Ponnistus som grundades år 1887 och som är ett av de äldsta lagen i Finland som har fungerat kontinuerligt som en sportklubb. Inom basket har flera Helsingforslag deltagit på toppnivå i Finland: Pantterit, HKT och Helsingin NMKY. Under säsongen 2005–06 deltog dock enbart basketlaget Torpan Pojat i den finska basketligan (Korisliiga) och i kvinnornas FM-liga två: Topo och Pantterit. I den finländska nationalsporten boboll har Helsingforslagens deltagande varit blygsamt under de senaste åren, men Puna-Mustat har tidigare vunnit de finska mästerskapen. Boboll anses vara en aning lantligt enligt Helsingforsbor. Övriga idrottsföreningar: Amerikansk fotboll: Roosters, East City Giants, Wolverines Bandy: Botnia, HIFK Handboll: Kronohagens IF, Dicken Konståkning: Helsingfors Skridskoklubb Paddling: Merimelojat, MaMe, DPK, HeMe, HKK Segling: Helsingfors Segelsällskap, Nyländska Jaktklubben, Merenkävijät, med flera. Vattenpolo: Helsingfors Simsällskap, Kuhat Volleyboll: Johanneksen Pojat Rekreationsställen De flesta rekreationsställen i Helsingfors står under idrottsverkets ansvar, däribland idrottshallar och cirka 350 sportplaner. Det finns nio ishallar av vilka 3 sköts av idrottsverket. I Helsingfors finns 14 simhallar, 2 utomhusbassänger och 20 badstränder, av vilka Sandstrand på Sandudd är den mest kända (stranden kallas vanligtvis Hietsu efter det finska namnet Hietaniemi). Det finns fem golfbanor i Helsingfors, av vilka Talis golfplan är hemmaplan för Finlands äldsta golfklubb, den år 1932 grundade Helsingfors golfklubb. Transporter och kommunikation Lokaltrafik Helsingfors lokaltrafik består av spårvagn, tunnelbana, pendeltåg, buss och färja. Det är Helsingforsregionens trafik (HRT), som ansvarar för kollektivtrafiken. Flera år i rad har kollektivtrafiken fått ett högt betyg av sina användare i internationella jämförelser mellan olika städer. En enkelbiljett kostade 2017 2,90 € i automat och mobil eller direkt på buss/spårvagn 3,20 €. I centrum sköts kollektivtrafiken främst av spårvagnar, medan tunnelbanan och bussar trafikerar längre utanför centrum. I centrum avgår de västgående bussarna från Kampens underjordiska terminal, de nordvästgående bussarna avgår från Elielplatsens terminal, medan nord och östgående bussar avgår från Järnvägstorget. Tunnelbanan, Helsingfors metro, har 30 stationer och går i väst-östlig riktning genom centrum. Det går färjor fyra gånger i timmen till Sveaborg, resan tar 15-20 minuter. Dessa avgår från tidigt på morgonen till sent på kvällen. Man kan åka all kollektivtrafik i Helsingfors för samma pris. Det finns även att köpa tim-biljetter, dygns-biljetter eller resekort. Flygplatser Helsingfors-Vanda flygplats handhar den internationella och nationella flygtrafiken till och från Helsingfors. Flygplatsen är den populäraste förbindelsen från Asien till Europa, och genomgår nu en utbyggnad tills 2020 då man väntas ta emot ca 20 miljoner passagerare årligen. Man kan enkelt ta sig till flygplatsen med pendeltåg, men även med buss från Elielplatsen. Järnvägar Alla stora städer i Finland har järnvägstrafik till Helsingfors. Till Åbo och Tammerfors finns det avgångar minst en gång i timmen. Alla fjärrtåg stannar i Helsingfors centralstation, som är en ändstation, men även vid Böle järnvägsstation som ligger tre kilometer från centralstationen. Det går även tåg till Sankt Petersburg och Moskva några gånger om dagen. Från centralstationen avgår även alla pendeltåg. Det är lätt att byta från tåg och tunnelbana till pendeltågen eftersom allt finns under samma tak. Lokaltrafik går längs Kustbanan, Stambanan och Ringbanan. Det finns skilda spår för lokaltrafik, de så kallade stadsbanorna, västerut till Alberga och norrut till Kervo. Ringbanan är i sin helhet en stadsbana. I framtiden planerar man bygga en tågförbindelse mellan Böle järnvägsstation och Tallinn i en tunnel under havet. Centralstationen har cirka 200 000 resenärer varje dag. Hamnar Helsingfors är en av Finlands största sjöfartsstäder med flera hamnar, som flera rederier trafikerar, bland andra Silja Line, Tallink, Viking Line, Eckerö Line m.m. De passagerarhamnar som finns är: Olympiaterminalen (Till/från Stockholm) Västra terminalen (Till/från Tallinn och Sankt Petersburg) Hansaterminalen (Nordsjö) (Till/från Travemünde och Rostock) Skatuddens terminal (Till/från Tallinn och Stockholm) Magasinterminalen (Till/från Tallinn) Vägar Helsingforsregionens nätverk av huvudvägar är mycket enkelt uppbyggt; det finns åtta utfartsvägar och tre ringvägar. Dessa är Västerleden, Åboleden, Vichtisvägen, Tavastehusleden, Tusbyleden, Lahtisleden, Borgåleden och Österleden samt Ring I, Ring II och Ring III. Eftersom Helsingfors ligger vid kusten går ringvägarna bara i halvcirklar. Många affärer använder sig av enkla scheman över detta vägsystem med åtta streck (utfartsvägarna), två halvcirklar (Ring I och III) och en fjärdedelscirkel (Ring II) när de informerar sina kunder var de är belägna. Turism och rekreation Helsingfors som ligger vid kusten har många kilometer strandlinje och det mesta av centrum ligger nära vattnet. Det går att göra utflykter med de många sightseeingfärjor som utgår från Helsingfors hamnar. Många av Helsingfors attraktioner är också relaterade till havet. Sveaborg, som finns med på Unescos världsarvslista, började byggas under 1700-talet och många av öarnas 250 byggnader och fästningsverk har renoverats, ett nytt besökscentrum har byggts, museerna har fräschats upp och 60 guider ligger i högsta beredskap för att på 19 språk kunna berätta om Sveaborgs skiftande öden. Soliga dagar är det populärt att tillbringa dagarna på stranden Hietsu, Helsingfors största strand, som finns nära centrum i Tölö bredvid Sandudds kända begravningsplats. Under vintertid när det är mörkt nästan dygnet runt lyses den klassiska Alexandersgatans julgata upp av intressant ljussättning. När det är tillräckligt kallt är det vanligt för Helsingforsborna att ta en försiktig promenad eller skidtur över den frusna isen. Tillsammans med Rovaniemi i Lapplandsregionen är Helsingfors en av Finlands mest betydande turiststäder vad gäller utländsk turism. Kända personer från Helsingfors Kirill Babitzin – musiker Jörn Donner – författare Ragnar Granit – nobelpristagare Tarja Halonen – Finlands president HIM – rockgrupp Eirik Hornborg – historiker Tove Jansson – författare och skapare av Mumintrollen Lill Lindfors – sångerska Adolf Erik Nordenskiöld – vetenskapsman Esa-Pekka Salonen – dirigent och kompositör Helene Schjerfbeck – konstnär Linus Torvalds – skapare av Linux Ville Valo – musiker Jyrki 69 – musiker Jussi 69 – musiker Mika Waltari – författare Artturi Ilmari Virtanen – nobelpristagare Lauri Ylönen – musiker, låtskrivare Samu Haber - sångare och gitarrist i Sunrise Avenue Jukka Backlund - sångproducent och låtskrivare Se även Lista över Nordens största tätorter Lista över inofficiella namn i Helsingfors Referenser Noter Källor Externa länkar Sevärdheter, evenemang och byggnader som bilder i Wikimedia Officiell webbplats Statistisk information om kommunerna i Helsingforsregionen Vidare läsning Europas huvudstäder Finlands kommuner Orter grundade 1550 Europas kulturhuvudstäder Orter i svenska Finland


source: wikipedia

text: Henrik I, född 1068 eller 1069 i Selby, Yorkshire, England, kung av England från 1100, död 1 december 1135 i Saint-Denis, Frankrike. Yngste son till Vilhelm Erövraren och Matilda av Flandern. Gift med Edith av Skottland som tog namnet Matilda. Han kallades Henri Beauclerc på grund av sina lärda intressen, men även Rättvisans lejon på grund av de förbättringar han gjorde inom den tidens administration och lagväsende. Han grep makten efter brodern Vilhelm Rufus död, vilket – praktiskt nog – inträffade under den andre brodern Robert Curthoses bortavaro på korståg. Hans regeringstid kännetecknades av hans anpassningsbara politiska kunskaper, de tidigare nämnda förbättringarna i styrelsemaskineriet, integrationen mellan anglosaxare och normander inom hans rike, hans enande av faderns områden och hans kontroversiella – men välgrundade – beslut att utnämna dottern till sin tronföljare. Han svarade även för den första definitionen av en yard. Hans tidiga liv Henrik föddes mellan maj 1068 och maj 1069, troligtvis i Selby, Yorkshire i England. Hans mor, drottning Matilda av Flandern, uppkallade honom efter kung Henrik I av Frankrike. Som den yngste i familjen var det troligt att han skulle bli biskop och han fick omfattande utbildning för en ung adelsman vid denna tid. William av Malmesbury hävdar att Henrik en gång påpekade att en obildad kung är en krönt åsna. Han var troligtvis den förste normandiske kungen som kunde flytande engelska. Hans far, Vilhelm Erövraren, delade vid sin död 1087 upp sina ägor på följande sätt: Robert fick hertigdömet Normandie, Vilhelm fick kungadömet England och Henrik fick 5 000 silverpund. Orderic Vitalis skriver att fadern ska ha sagt till Henrik: Du ska inom sinom tid ha alla domänerna jag erövrat och bli mäktigare än båda dina bröder i både rikedom och makt." Henrik spelade ut bröderna väl gentemot varandra. Slutligen blev de försiktigare inför hans manipulerande, så de enades och signerade ett tronföljarfördrag där de fastslog att om någon av dem skulle dö utan arvinge skulle den andre ärva honom så att faderns domäner skulle enas under den av de två som överlevde. Erövringen av den engelska tronen Då Vilhelm II dödades av en pil under en jakt den 2 augusti 1100 var Robert på hemväg från Första korståget. Hans bortavaro, samt hans dåliga rykte hos de normandiska adelsmännen, fick Henrik att gripa nyckeln till de kungliga förråden i Winchester. Han erkändes som kung av de ledande baronerna och kröntes tre dagar senare, den 5 augusti i Westminster. Han säkrade sin position bland adelsmännen genom en stadga om eftergiftspolitik, Charter of Liberties, vilken betraktas som en föregångare till Magna Carta. Det första äktenskapet Den 11 november 1100 gifte sig Henrik med Edith, dotter till kung Malcolm III av Skottland. Då Edith var brorsdotter till Edgar Atheling enade äktenskapet den normandiska kungalängden med den engelska. De normandiska baronerna var dock missnöjda med äktenskapet och som en eftergift till dem ändrade hon sitt namn till Matilda då hon blev drottning. Den andra sidan av detta mynt var dock att Henrik, tack vare detta äktenskap, accepterades i högre grad av det anglosaxiska folket. Erövringen av Normandie Följande år, 1101, försökte Robert Curthose få tillbaka Englands krona genom att invadera landet. I Altonfördraget gick Robert med på att erkänna Henrik som Englands kung och fredligt återvända till Normandie för en årlig summa på 2 000 mark som Henrik skulle utbetala. År 1105 ledde Henrik, för att eliminera det fortsatt hotet från Robert och undanröja utflödet av hans skatteinkomster, sina trupper över Engelska kanalen. År 1106 krossade han broderns normandiska armé vid slaget vid Tinchebray i Normandie. Han fängslade brodern, först i Towern, senare i Devizes castle och slutligen i Cardiff. Henrik beslagtog hertigdömet Normandie som engelsk egendom och återförenade sin fars ägor. Han försökte minska oroligheterna i Normandie genom att gifta bort sin äldste son, William Adelin, med en dotter till greven Anjou, som var en farlig fiende. Agerande som kung Henriks behov av ekonomiska medel för att stärka sin position ledde till ett ökad aktivitet inom en centraliserat styre. Som kung genomförde Henrik sociala och juridiska reformer såsom Charter of Liberties och återställandet av kung Edvard Bekännarens lagar. Henrik är även känd för några grymma gärningar. Han kastade en gång en förrädisk borgare vid namn Conan Pilatus från tornet i Rouen; ett torn som sedan dess kallades "Conan's Leap" (ungefär Conans språng). Ett annat exempel på hänsynslöshet ägde rum 1119, då kung Henriks svärson Eustace de Pacy och Ralph Harnec, ståthållare i Ivry, utbytt sina barn som gisslan. Då Eustace hade gjort Harnecs son blind krävde Harnec hämnd. Kung Henrik lät Harnec lemlästa och göra Eustaces två döttrar blinda – kungens egna dotterdöttrar. Eustace och hans hustru Juliane blev ursinniga och hotade att revoltera. Henrik bestämde möte med dottern, men hon drog upp en pilbåge och hotade att döda fadern. Hon tillfångatogs och spärrades in i slottet men flydde genom att hoppa från ett fönster ned i vallgraven. Några år senare försonades Henrik med dottern och svärsonen. Legitima barn Han fick två barn med Edith/Matilda före hennes död 1118: Maud, född i februari 1102, och William Adelin, född i november 1103. Katastrofen inträffade då hans ende legitime son William Adelin omkom i det Vita skeppet, den 25 november 1120, utanför Normandies kust. Bland de övriga omkomna fanns även två av Henriks illegitima barn, liksom hans systerdotter Lucia-Mahaut de Blois. Henriks sorg var djup och tronföljden var i kris. Det andra äktenskapet Den 29 januari 1121 gifte han sig med Adeliza, dotter till Godfrey, greve av Louvain, men äktenskapet blev barnlöst. Utan manliga arvingar tog kung Henrik det överraskande steget att få sina baroner att svära att acceptera hans dotter, Kejsarinnan Maud, änka efter Henrik V, tysk-romersk kejsare, som hans tronföljare. Död och arv Henrik besökte Normandie för att besöka sina unga dottersöner, Maud och Geoffreys barn. Han gladdes över barnbarnen, men grälade med dottern och svärsonen, och dessa meningsskiljaktigheter fick honom att dröja kvar i Normandie längre än vad som var tänkt. Han dog av matförgiftning efter att ha ätit nejonögon i december 1135, i Saint-Denis i Normandie och begravdes senare i Reading Abbey, vilken han hade grundat fjorton år tidigare. Trots att Henriks baroner hade svurit lojalitet till hans dotter Maud som deras drottning, fick hennes kön och omgifte med Huset Anjou, en fiende till normanderna, dem att få Henriks systerson Stefan av Blois att komma till England och göra anspråk på tronen med stort stöd. Striden mellan kejsarinnan Maud och Stefan av Blois ledde till ett långt inbördeskrig kallat Anarkin. Tvisten löstes slutligen då Stefan gjorde Mauds son Henrik, till sin tronarvinge 1153. Illegitima barn Kung Henrik är känd för rekordet i antal kända illegitima barn födda till någon engelsk kung, omkring 20 eller 25. Han hade många älskarinnor och att identifiera vilken älskarinna som är mor till vilket barn är svårt. Hans illegitima avkommor som det finns uppgifter om är: Robert FitzRoy. Hans mor tillhörde troligtvis familjen Gai. Sibylla FitzRoy, gift med kung Alexander I av Skottland. Troligtvis dotter till Sibyl Corbet. Reginald FitzRoy. Hans mor var Sibyl Corbet. Maud FitzRoy, gift med Duke Conan III av Bretagne Richard FitzRoy, omkom i förlisningen av det Vita skeppet. Hans mor var Ansfride. Fulk FitzRoy, en munk vid Abingdon. Hans mor kan ha varit Ansfride. Juliane FitzRoy, gift med Eustace de Pacy. Hon försökte döda fadern med pilbåge efter att han tillåtit att hennes små döttrar hade gjorts blinda. Hennes mor kan ha varit Ansfride. Matilda FitzRoy, gift med greve Rotrou II av Perche, omkom i det Vita skeppets förlisning. Hennes mor var Edith. Constance FitzRoy, gift med Roscelin de Beaumont Henry FitzRoy, död 1157. Hans mor var prinsessan Nest. Mabel FitzRoy, gift med William III Gouet Aline FitzRoy, gift med Matthieu I av Montmorency Isabel FitzRoy, dotter till Isabel de Beaumont, syster till Robert de Beaumont, 2nd Earl of Leicester. Matilda FitzRoy, abbedissa i Montvilliers. Adeliza FitzRoy. förekommer i förteckningar tillsammans med sin bror Robert (nedan, hon var troligtvis dotter till Eda FitzForne). Robert FitzRoy, död 1172. Hans mor var Eda FitzForne. William de Tracy, dog kort efter kung Henrik. Gilbert FitzRoy, dog efter 1142. Hans mor kan ha varit syster till Walter de Gand. Affrica av Galloway, drottning över Isle of Man. Källor Cross, Arthur Lyon. A History of England and Greater Britain. (New York: Macmillan, 1917). Hollister, Warren C. Henry I (Yale Monarchs Series) Thompson, K. Affairs of State: the illegitimate children of Henry I'', 2003. Externa länkar BBC:s webbplats om Henrik I Det brittiska kungahusets webbplats om Henrik I Britannias webbplats om Henrik I Födda 1060-talet Avlidna 1135 Englands regenter Män Personer i England under 1000-talet Personer i England under 1100-talet Hertigar av Normandie


text: En hantverkare är en person som arbetar med händerna, som utövar ett hantverk. I modernt svenskt språkbruk avses med hantverkare i inskränkt betydelse oftast yrkesgrupper med särskild kompetens inom byggsektorn, till exempel snickare, plåtslagare, elektriker, VVS-montörer, murare o.s.v.. Parallellt används ordet i betydelsen av alla slags hantverkare, vilket inbegriper den "mjuka" sidan också, såsom arbete med textilier, vävning, sömnad o.s.v., även om det är vanligare att begreppet används för yrkesutövarna på den "hårda" sidan. I princip är alla de yrken, som förekom i det gamla skråväsendet hantverksyrken. Några exempel En frisör kan mycket väl vara medlem i en hantverksförening Skräddare och skomakare är hantverkare En silversmed är konsthantverkare Se även hantverk hantverkargille skrå Hantverkarna (organisation) Referenser Externa länkar Hantverkare på en släktforskarsida Hantverksyrken da:Håndværker de:Kunsthandwerk


text: Hultsfreds kommun är en kommun i Kalmar län, i inlandet i länets norra del. Centralort är Hultsfred. Kommunen gränsar till Vetlanda kommun och Eksjö kommun åt väst respektive nordväst inom Jönköpings län. Inom Kalmar län har kommunen sin nordliga gräns med Vimmerby kommun, och åt öst med Oskarshamns kommun och åt söder med Högsby kommun. I sydväst gränsar Hultsfreds kommun till Uppvidinge kommun i Kronobergs län. Administrativ historik Kommunens område motsvarar socknarna: Gårdveda, Järeda, Lönneberga, Målilla, Mörlunda, Tveta, Vena och Virserum. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn. Hultsfreds köping bildades 1927 som en utbrytning ur Vena landskommun Vid kommunreformen 1952 bildades storkommunerna Målilla (av de tidigare kommunerna Gårdveda och Målilla), Mörlunda (av Mörlunda och Tveta) samt Virserum (av Järeda och Virserum) medan landskommunerna Lönneberga och Vena samt Hultsfreds köping förblev oförändrade. Virserums köping bildades 1956 genom en ombildning av Virserums landskommun. Samtidigt upphörde Virserums municipalsamhälle, som inrättats den 9 februari 1917. 1969 införlivas landskommunerna Lönneberga och Målilla i Hultsfreds köping. Hultsfreds kommun bildades vid kommunreformen 1971 av Hultsfreds köping, Virserums köping, Mörlunda landskommun och Vena landskommun. Kommunen ingick från bildandet till 2005 i Oskarshamns domsaga och kommunen ingår sedan 2005 i Kalmar domsaga. Kommunvapnet Blasonering: I blått en av vågskuror bildad bjälke, åtföjd ovan av tre bredvid varandra ställda granar och nedan av ett vattenhjul, allt av silver. Vid kommunbildningen 1971 hade den namngivande enheten, Hultsfred, inget vapen. Däremot fanns tre andra vapen inom området. Kommunen gav då Riksarkivet i uppdrag att skapa ett nytt vapen. Vattenhjulet togs från Virserums vapen, granarna fanns i form av en granskura i Mörlundas vapen. Vågskurebjälken syftar på Emån och fanns i båda dessa vapen. Det nya vapnet registrerades år 1982. Demografi Befolkningsutveckling Utländsk bakgrund Den 31 december 2014 utgjorde antalet invånare med utländsk bakgrund (utrikes födda personer samt inrikes födda med två utrikes födda föräldrar) 2 413, eller 17,56 % av befolkningen (hela befolkningen: 13 738 den 31 december 2014). Utrikes födda Den 31 december 2014 utgjorde folkmängden i Hultsfreds kommun 13 738 personer. Av dessa var 2 098 personer (15,3 %) födda i ett annat land än Sverige. I denna tabell har de nordiska länderna samt de 12 länder med flest antal utrikes födda (i hela riket) tagits med. En person som inte kommer från något av de här 17 länderna har istället av Statistiska centralbyrån förts till den världsdel som deras födelseland tillhör. Indelningar Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i Hultsfreds församling Järeda församling Lönneberga församling Målilla med Gårdveda församling Mörlunda-Tveta församling Vena församling Virserums församling Från 2016 indelas kommunen i följande distrikt: Hultsfred Järeda Lönneberga Målilla-Gårdveda Mörlunda Tveta Vena Virserum Tätorter Det finns åtta tätorter i Hultsfreds kommun. Hultsfred Virserum Målilla Mörlunda Silverdalen Järnforsen Vena Rosenfors Kommunikationer Genom kommunen går järnvägarna Stångådalsbanan, Nässjö-Oskarshamn samt smalspåret Hultsfred-Västervik. Politik I Hultsfred styr en mitten-högerkoalition bestående av Centerpartiet, Moderata samlingspartiet och Kristdemokraterna, i majoritet. Kommunfullmäktige 2022-2026 Kommunstyrelsen 2022-2026 Nämndpresidier Utskottspresidier Mandatfördelning i Hultsfreds kommun, valen 1970–2022 Vänorter Rumia, Polen Ylihärmä, Finland Bilder Se även Lista över insjöar i Hultsfreds kommun Naturreservat i Hultsfreds kommun Lista över fornlämningar i Hultsfreds kommun Personer med anknytning till Hultsfreds kommun Hultsfredsfestivalen Källor Externa länkar Hultsfreds kommun Sveriges kommuner


text: Harpest, eller tularemi, är en infektionssjukdom, zoonos (det vill säga en sjukdom som sprids mellan människor och djur), som klarlades i samband med ett misstänkt pestutbrott bland jordekorrar 1911. Året därpå isolerades bakterien från gnagare i Tulare County i Kalifornien och 1914 diagnostiserades det första fallet hos människa. Bakterien har senare fått det vetenskapliga namnet Francisella tularensis. Det första dokumenterade fallet i Skandinavien rapporterades från Skien i Telemark 1930 och året därpå anmäldes i Sverige 27 fall hos människa och några från harar. Senare utbrott har mest förekommit i landets norra delar. Den värsta epidemin inträffade år 1967 med 2739 anmälda kliniska fall varav 1798 laboratorieverifierades och även viltfaunan reducerades. Bakterien förekommer i två kliniskt relevanta former: en mer virulent underart F. tularensis subsp. tularensis (typ A) som bara finns i Nordamerika och en mildare F. tularensis subsp. holarctica (typ B) som finns spridd över hela norra halvklotet, bland annat i Sverige. Bakterien förekommer i blod, organ, kroppsvätskor, urin och avföring, och kan hålla sig infektionsduglig i muskulatur , även vid förruttnelse, kyla och uttorkning. Bakterien dör snabbt och lätt vid upphettning till , till exempel i tvättmaskin. Smittspridning Smittan sprids genom kontakt med sjuka djur, myggbett, fästingbett, eller genom inandning av förorenat damm (jordbävning), myggbett En oväntad källa till smitta är äldre husgolv, väggar och tak som hemmafixare kan råka ut för. Även sorkfeber kan smitta på detta sätt. Symptom Hos hare har smittan ett snabbt förlopp, efter inkubationstid på mindre än ett dygn blir hararna apatiska, slutar äta och dricka, reagerar knappt på något. Symptomen är aggressivitet, de anfaller med frambenen och försöker bitas, påskyndad andning samt lös, fuktig spillning. Döden inträffar efter 3–5 dygn. Hos människan är symptomen plötslig feber, frossa, huvudvärk, diarré, muskel- och ledvärk samt svaghet och utmattning. Infektion via inandning kan också ge upphov till bröstsmärtor, upphostning av blod och andningssvårigheter. Har man fått infektionen via ett fästingbett kommer det inom fem dagar att bildas ett sår med en hudrodnad runt såret och det kommer att bildas en svullen och öm lymfknut i närheten av infektionsområdet. Inkubationstiden är vanligtvis tre till fem dagar, men kan vara upp till två veckor. Dödlighet Hos harar är dödligheten mycket hög, få överlever infektion. Under utbrottet i Västernorrlands län år 1967 reducerades harbeståndet med 80–90 %. Blodprov från harar som överlevt i drabbade områden har varit negativa; dessa "överlevande" djur hade alltså aldrig infekterats. Hos människan är dödligheten vid infektion med skandinavisk harpest, typ B, mycket låg och sjukdomen spontanläker inom loppet av några veckor. Läkningen påskyndas emellertid avsevärt med antibiotikabehandling. En sedan tidigare multisjuk äldre person i Värmland avled 2010 där harpest kan ha varit bidragande orsak. Vid harpest typ A, den i USA förekommande, är dödligheten utan behandling med antibiotika mycket högre, 10–60 % och även med antibiotikabehandling anges den vara upp till 4 %. Känsliga djurarter Känsliga djurarter är harar, sorkar, lämlar, vildkanin, ekorre, europeisk bäver och en stor mängd små gnagare och vissa fåglar. Tillfällig nedsättning av allmäntillståndet kan underlätta anslag av sjukdomen. Bland drabbade skogsharar i Sverige har 75 procent varit honor. Sjukdomen finns rapporterad hos över 300 olika arter. Se även Medicinsk entomologi Referenser Externa länkar Sjukdomsinformation om harpest på Folkhälsomyndigheten Harpest (tularemi) på Statens veterinärmedicinska anstalt Harpest som zoonos på Statens veterinärmedicinska anstalt Bakteriella infektioner Zoonoser Anmälningspliktiga sjukdomar


text: It Must Have Been Love är en ballad av Per Gessle och inspelad av den svenska popduon Roxette och utgiven 1987 inför julhelgen. Sången är i originalversion en julsång. It Must Have Been Love är en av Roxettes största hitlåtar, och låg i en förändrad version bland annat på första plats på Billboardlistan i USA 1990. Julsingeln I det två år långa glappet mellan Pearls of Passion och Look Sharp! släpptes remixalbumet Dance Passion, men det räckte inte för Per. En julsingel från Roxette skulle självklart bli en storsäljare och It Must Have Been Love (Christmas for the Broken Hearted), som det fullständiga namnet var, släpptes den 23 november 1987 och blev Roxettes näst största hit efter Neverending Love den julen. It Must Have Been Love (Christmas For the Broken Hearted) gick den 5 december 1987 in på Trackslistan i Sverige, där den sedan låg i sju veckor fram till den 13 februari 1988, med tredjeplats som främsta placering. Filmmusiken Under andra halvan av 1989 fick Roxette en förfrågan om att skriva en sång till en kommande film, Pretty Woman. Då filmen inte ansågs vara någon storsatsning skickade Per över den gamla It Must Have Been Love och efter lite förhandlingar ändrades de delar av texten som hade med julen att göra, vilka istället fick ett allmänt vintertema. Filmens handling skrevs även om en del och sången fick en central roll i en scen. Soundtracket till Pretty Woman såldes i 9 miljoner exemplar och singeln It Must Have Been Love som släpptes med den nya texten blev en internationell hit i maj-juni 1990. Den 16 juni 1990 gick sången upp på första plats på hitlistan Billboard Hot 100. Låtlista 1990 "It Must Have Been Love" "Paint" No sé si es amor På albumet Baladas En Español från 1996 sjunger Roxette sången i spanskspråkig version, då heter den "No sé si es amor" ("Jag vet inte om det är kärlek"), som nådde nummer #6 i Spanien. Akustisk version Den brittiska popduon Journey South spelade in en akustisk version av "It Must Have Been Love" på sitt album Journey South från 2006. När kärleken föds Shirley Clamp spelade 2006 in en svenskspråkig coverversion av It Must Have Been Love. Då hette sången När kärleken föds, med text på svenska av Ingela "Pling" Forsman, och ungefär samma handling, dock helt utan ord som påminner om julen eller några andra årstider eller högtider/storhelger. Den släpptes på singel den 26 april 2006, och nådde som högst sjätteplatsen på den svenska singellistan . Den 11 juni 2006 gick När kärleken föds in på åttonde plats på Svensktoppen. Hennes version stannade på Svensktoppen i tre veckor, med placeringarna 8-9-10. Hon spelade också in låten på coveralbumet Favoriter på svenska samma år. Med denna text sjöngs låten även in av Wahlströms 2010 på albumet Vårt älskade 80-tal. Låtlista: "När kärleken föds", singel av Shirley Clamp När kärleken föds - 5:08 Öppna din dörr - 4:12 Andra coverversioner Bland andra artister som spelat in "It Must Have Been Love" finns Polly Esther, Digital Bitch, The Chipmunks och Sanne Salomonsen. I Dansbandskampen 2008 framfördes låten av Scotts (med text på engelska). Den togs även med på Scotts album På vårt sätt 2008 . Titanix framförde låten i Dansbandskampen 2009. Övrigt 2005 hade sången spelats 4 miljoner gånger på radiostationerna runtom i USA, och det kan jämföras med att sången spelats nonstop i motsvarande 35 år. 2014 mottog Per Gessle pris av BMI för att den spelats 5 miljoner gånger i USA (alltså 1 miljon spelningar mellan 2005 och 2014). Listplaceringar Källor Fotnoter Externa länkar Roxette - Diskografi Filmlåtar Musiksinglar 1987 Musiksinglar 1990 Musiksinglar 2006 Svenska julsinglar Svenska julsånger Låtar framförda av Roxette Svensktoppsmelodier 2006 Tracks 1987 Tracks 1988 Vintersånger Låtar av Per Gessle Engelskspråkiga sånger Singelettor i USA


text: Med indisk mytologi avses vanligen hinduismens mytologi. Indien och Indiska halvön utgör inte något enhetligt religionsområde utan är en subkontinent, där hundratals miljoner människor bekänner sig till en lång rad olika religioner och religiösa system. De större religionerna med rötterna på den indiska subkontinenten eller det som idag utgör Pakistan är: Hinduism Jainism Buddhism Sikhism Ayyavazhi Ayyavazhi, med rötterna i södra Indien, är egentligen en av de senast tillkomna hinduistiska religionerna. Religioner som kommit utifrån till Indien är i ungefärlig ordningsföljd: Kristendom Judendom Islam Parsism Bahá'í Förutom dessa större religioner finns det också olika inhemska stamreligioner och det är även så att alla dessa religioner har framvuxit ur en process under flera tusen år. Därvid har de sinsemellan lånat mytologiskt material och på så sätt i hög grad påverkat varandra. Hinduismens mytologi Hinduism är inte bara religion utan i vidare mening hinduernas hela civilisation. I denna synkretism har många trosriktningar infogats. I Indiens konfessionella liv har liksom på andra håll myter av olika slag uppstått och knutits till de mäktiga gudar, som var de enskilda religiösa formernas kultföremål och innehåll. I Indien florerar därför ett otal berättelser om gudar och deras växlande bedrifter, vare sig de är ren vidskepelse eller av övernaturlig art. Många är knutna till människors handlingar här på jorden i form av äventyr av olika slag. Här förekommer sålunda berättelser om gudarnas tillkomst (teogoniska myter), om världens skapelse (kosmogoniska myter) och om gudarnas upptåg i denna värld med dess liv och natur. Vidare finns eskatologiska myter om gudarnas roll vid världens undergång, förvandling och förnyelse. Semantik "Hindu" är ett persiskt ord som helt enkelt betyder "indier", och det persiska ordet kommer från sanskrit, där "sindhu" står för Indusfloden. Legenderna Myterna flyter över i legender, där gudarna uppträder som heliga män och religionslärare eller omformats till sådana avatarer. När guden förvandlats till en vanlig dödlig har den till guden knutna ursprungliga myten blivit folksaga och det episka stoffet, händelsen, fortlevat avklädd de gudomlig särdrag, som var bundna vid en gud. En mängd av i Indien gängse berättelser med karaktär av hjältesaga eller folklore, härstammar från sådana degenererade myter. Omvänt är flertalet gudamyter givetvis ingenting annat är än på gudar överflyttade folksagor. Icke-hinduisk religion Även inom andra sekter lever de mytologiska motiven kvar, men oftast som förströelselitteratur. Inom buddhismen, som icke erkänner något högsta väsen, spelar "gudar" (under namnet de Trettiotre) mera rollen av staffagefigurer. Indras värld omtalas sålunda mycket ofta. Då det talas om att Indras tron bränner honom, så är dock detta ett osvikligt tecken på att någon mänsklig helig nått alltför hög grad av helighet. Att så kunna tävla med guden själv är ett diktmotiv, som också är synnerligen vanligt i Indien. I allmänhet kan man säga, att de gamla mytkomplexen i senare tid ombildats antingen till heroiska sagor eller legender, i samma mån som de ursprungliga gudaväsena ombildats till heroer eller mänskliga heliga (profeter, präster och sångare, eremiter, asketer o.s.v.). Denna process har fortgått ifrån allra äldsta tider. Se även Den klassiska indiska litteraturen Fornindiska språk Lista över hinduiska gudomar Religionstillhörighet i dagens Indien Källor de:Indische Mythologie el:Ινδική μυθολογία ja:インド神話 ko:인도 신화 pl:Lista postaci z mitologii indyjskiej zh:印度神话


text: Information (data) uttrycker kunskap eller budskap i en konkret form, och består ofta men inte alltid av en samling fakta eller empiriska observationer. Information utgör substansinnehållet i de meddelanden som överförs vid kommunikation och utgör också substansinnehållet i olika typer av lager av kunskap och budskap, som en bok eller en databas. Information återfinns som substansinnehållet vid användning av tal, skrift, symboler, bilder och som kodat data anpassat för specifika media som datorer. Ordagrant härstammar ordet från latinets informare vilket skulle ge betydelsen ”att ge form (åt)” eller ”utforma”. Olika definitioner av begreppet information Det finns en mängd definitioner av begreppet information var några exempel redovisas nedan. Tom Wilsons definition Tom Wilson beskriver det som: ”faktiska data, empiriskt avgjorda och förklarade data som är presenterade i ett dokument eller muntligen överförda”. Wilson menar vidare att detta bara är en av flera nivåer som behovet av information kan studeras på. Även objekt såsom en kyrkobyggnad och företeelser såsom ett rituellt sammanhang är bärare av ett informationsmeddelande, och därmed information. Wilsons artikel tar bland flera andra faktorer upp den fysiska miljön samt den sociokulturella miljön som något som påverkar både informationsbehov och beteende vid informationssökning. I den fysiska miljön i en offentlig lokal finns objekt som har möjlighet att förmedla information om det tas emot av mottagaren. Beteenden är exempel på den sociokulturella aspekten och detta kan förklaras närmare med ett exempel: Om en person kommer till en gudstjänstlokal han inte varit i tidigare och finner att människor där möter denne med glädje och intresse ger detta möjligen en bild av att församlingen tar hand om varandra och bryr sig om dem som är nya. En sådan, mer kontextuell, upplevelse kan då bidra till att personen skapar en positiv bild av församlingen och kanske om kristna i stort. Information har således förmedlats i den interpersonella kontakten. Om församlingen sedan verkligen är omhändertagande eller inte är inte det avgörande här, men den kontextuella upplevelsen skapar denna första bild av församlingen. Mottagaren har i informationsbegreppet, oavsett om det gäller information från de fysiska eller sociokulturella miljöerna, olika dokument eller var den nu kommer från, en avgörande roll för huruvida kunskap alstras. Utan mottagarens tolkning och förståelse blir informationen oanvändbar. Peder Hård af Segerstads beskrivning Docenten i sociologi Peder Hård af Segerstad har skrivit om kommunikation och dess olika beståndsdelar och förklarar kommunikationens funktioner med sex punkter. Fyra av punkterna (känsloutveckling och -styrning, relationsskapande, psykoterapi samt identitetsutveckling) sammanfattas med två viktiga substanser, nämligen känslor och värderingar, och dessa berör inte främst frågan om vad information är. De främsta två punkterna enligt Hård af Segerstads uppräkning är informationsöverföring och kunskapsutveckling och med detta berör han Wilsons tankar om att information utan ett omvandlande till kunskap på något sätt är obrukbar och kanske även bortkastad. Kommunikation kan i detta sammanhang ses som det som görs och delas gemensamt (lat. communis = gemensam) såsom erfarenheter, reflektioner och tankar. Det bör här påpekas att detta inte är enbart knutet till muntlig kommunikation, utan kommunikation sker så fort som något delas i någon slags gemensam form, exempelvis i formen av böcker, tavlor eller andra strukturer skapade av människor som kan ses som betydelsebärande. Information är sedan enligt författaren det som faktiskt utväxlas under kommunikationen. Kommunikation ser författaren som den sociala process som är nödvändig för att överföra informationen, där informationen i sin essens är en social artefakt, alltså en av människor konstgjord företeelse eller objekt. Hård af Segerstad är mycket tydlig i sin förklaring av begreppet information att det inte kan skiljas från begreppet kunskap, då de är delar av samma nödvändiga process. Han förklarar begreppet kortfattat med orden ”varje meningsbärande artefakt”, där meningsbärande är nyckelordet. Även den process där information är en livsviktig del är klar enligt författaren. Kunskap hos bäraren → Information överförs → Informationen interagerar med mottagarens informationssystem → Ny information skapas → Kunskap hos mottagaren → mottagaren sprider vidare informationen Modellen är grundad i egna studier av Hård af Segerstad samt på Wilbur Schramms kommunikationsmodell från 1961, en modell som är något mer kortfattad i beskrivandet av förhållandet bärare till mottagare, men som i gengäld beskriver en tvåvägskommunikation, något som inte är det centrala för denna artikel och som därmed inte vidare berörs. Hård af Segerstads modell innehåller en stark betoning på förståelseprocessen och att mottagarens sedan barnsben upparbetade informationssystem är den viktiga delen i att förstå den information som överförs. Det här är en mycket kort sammanfattning av Hård af Segerstads tankar om informationsöverföringens dilemman i samband med kommunikation. Michael Bucklands beskrivning Michael Buckland menar som förklarats tidigare att begreppet information kan uppfattas och användas på olika sätt och att en studie av begreppet snabbt leder till svårigheter att nå en samsyn. Buckland väljer att angripa detta problem med ett praktiskt synsätt och väljer att se på information som var för sig process, kunskap och ting (information-as-process, information-as-knowledge och information-as-thing) som delar upp informationsbegreppets användningsområde inom biblioteks- och informationsvetenskap. Han menar vidare att information och de olika informationssystem som information såväl som alla personer ingår i, är djupt rotat i den sociala miljön. Här berörs alltså den sociala kontexten men han fokuserar enbart på informationssystem däri människan är en del och går därför inte in i möjliga informationssystem inkluderande såväl icke-mänskliga arter som tekniska processer där människan inte är en aktiv del. Märk väl att han inte därmed utesluter möjligheten att dessa faktiskt kan ses som informationssystem, utan han markerar enbart de naturliga begränsningarna i hans bok. Informationens roll i samhällsutvecklingen I jägarsamhället var tal, objekt och handling i centrum för att överföra kunskap. Himlens färg kunde ge information om väder, bladens färg om årstidsväxlingar och en bergsformation kunde ge information var att återfinna en plats. Färdigheter som slöjdande och jaktteknik överfördes genom att följa och ta efter mer erfarna personer. Tal användes också för att överföra information, kunskap och budskap. I agrarsamhället och de stater och den utvecklade handeln som följde, blev behovet att hålla ordning på saker som tid och antal objekt (det vill säga information) allt större och efter att först använt en symbolvärld för detta så utvecklades skriftspråket som möjliggjorde helt nya möjligheter överföra och hålla reda på information om objekt, tid, personer och händelser, vilket i sin tur var en förutsättning av den klassiska civilisationen och dess äldsta statssamhällen, antikens stater och de medeltida samhällena. I de nya vetenskaperna som på 1700-talet och 1800-talet föregick industrialismen var den skrivna informationen central för att utveckla den nödvändiga kunskapen. Industrisamhället kom sedan att vara helt beroende av att kunna hålla reda på information och skulle det visa sig att också de som arbetar kan tillgodogöra sig kunskap i form av skrift, vilken blev allt viktigare som informationsbärare. De tekniska nyheterna under 1900-talet, speciellt under dess senare hälft, som radio, film, musikinspelningar, TV, datorer och även mot slutet av seklet Internet mångdubblade möjligheterna att överföra information. Och på 1970-talet myntades begreppet informationssamhället. Detta var samtidigt starten på kunskapssamhället där allt fler är beroende av sin utkomst på att behandla och förädla kunskap, och inte bara att hantera information som mer var fallet i det industrisamhälle som kunskapssamhället efterträder. Informationsvetenskap Information är i centrum på flera akademiska discipliner som Biblioteks- och informationsvetenskap Arkivvetenskap Informatik / Datavetenskap informationsteori Information är också en viktig del i discipliner som Kommunikationsvetenskap och Lingvistik Se även Informatör Referenser Noter Övriga källor Shannon,C.E. A Mathematical Theory of Communication, Bell Syst. Techn. J., Vol. 27, pp 379-423, (Part I), 1948. Externa länkar Wikipedia:Basartiklar


text: Intelligens (av latin intellego, att förstå, begripa, inse, avgöra), mental förmåga; förmågan att utifrån givna grunder avsiktligt utveckla sitt tänkande. Till intelligensen räknas vanligen förmågorna att resonera, planera, lösa problem, associera, tänka abstrakt, förstå idéer och språk, komplicerade orsakssammanhang samt förmågan till inlärning. Inom psykologin skiljer man på bland annat intelligens och kreativitet, men i vardagsspråk får ordet intelligens ofta en mycket bred betydelse. I olika tider, samhällen och grupper har intelligens definierats på olika sätt. En individs intelligens, liksom de flesta personliga egenskaper, bestäms utifrån en kombination av arv och miljö. Mätningar av intelligens För att få ett numeriskt värde på en persons intelligens används normerade och standardiserade intelligenstest. Poängen från dessa test är jämförelser med en normeringsgrupp. Poängresultatet jämförs med vad andra personer i samma ålder (normgruppen). Prestationerna inom normgruppen varierar och man kan alltså placera in testpersonen i denna variation. En vanlig skala som används för mätningar är så kallad intelligenskvot eller IQ, trots att man inte längre beräknar denna som en kvot. Kvotberäkning användes förr, när det uppmätta resultatet hos testpersonen enkelt dividerades med normgruppens medelvärde och sedan multiplicerades med 100, det vill säga personens resultat har en motsvarighet i någon åldersgrupps medelvärde och värdet kan översättas till en mental ålder. Denna ålder dividerad med kronologisk ålder, multiplicerad med 100, är intelligenskvoten. Det finns flera olika typer av intelligenstest, och en och samma individ kan uppnå varierande resultat vilket innebär en utmaning för testens trovärdighet. Hur intelligenstest bör utformas, vad de ska mäta och hur de individuella resultaten ska bedömas är en kontroversiell fråga inom psykologin och ibland även en ideologisk fråga. De flesta är dock överens om att instrumenten är trubbiga och alla mäter mindre delar av allt det som vi kallar intelligens. Exempelvis mäts inte emotionell intelligenskvot (EQ) och inte heller den typ av anpassningsbar och situationsbunden intelligens som förknippas med rationalitet. Intelligensbegreppet i historien Den grekiske filosofen Aristoteles intresserade sig för fenomenet intelligens och fastslog att man kan skilja mellan logiskt tänkande och språklig förmåga, logos å ena sidan och kunskap, episteme å den andra. Skolastikerna tog senare upp Aristoteles definition och utvecklade den i kristen tolkning. Thomas av Aquino fokuserade på aktivt och passivt intellekt, vilket han förstod som två olika medvetandeformer som delvis var medfödda idéer och delvis universella begrepp. Under upplysningstiden för vilken John Locke och Immanuel Kant var två framstående representanter, förändrades intelligensbegreppet och man skilde mellan 'förnuft' och 'kunskap', återigen med en koppling till Aristoteles, men med en mindre religiös tolkning än skolastikerna. Nämnas bör i synnerhet Immanuel Kants begreppspar om kunskap a priori respektive a posteriori (förnufts- respektive erfarenhetsmässig kunskap). Under denna tid började man även skilja mellan intellekt och intelligens. Intellektet kunde enligt 1800-talsfilosofen Arthur Schopenhauer styras av viljan, medan intelligensen är individens, av naturen, medfödda förmåga. Begreppet intelligens användes i äldre språkbruk för att beteckna ett väsen med tankeförmåga, vanligen avseende människan, varigenom den latinska benämningen Homo sapiens tillkommit som på latin betyder ungefär "den tänkande människan". Intelligensbegreppet under senare tid Alfred Binet (1857–1911) var en fransk psykolog och forskare som försökte utveckla ett mätinstrument för intelligens. I hans arbete uppkom försök att skapa standarder, den första kallad Binet-Simon-skalan (1905). Skalan visa vilken nivå på begåvningsstegen som testindividen placerade sig. Denna standard kom att revideras fler gånger, ända in på 1960-talet. "Intelligence Quotient" blev därefter, genom William Stern, en vedertagen benämning för uppmätt intelligens. (Ordet kvot (quotient) kommer av att William Stern främst studerade barn och delade resultaten av testen med barnens ålder för att så bestämma begåvningsgraden.) Senare forskare har reviderat William Sterns metod och definition av intelligens, och det finns idag flera konkurrerande begrepp och mätinstrument. IQ som begrepp eller ord i talspråket är därför inte alldeles oproblematiskt, då de test som används för att uppmäta IQ baseras på olika intelligensteorier. Under 1900-talet var studiet av ärftliga mekanismer bakom intelligens mycket populärt, framför allt - men inte uteslutande - inom den rasbiologiska forskningen. Idag menar forskare i allmänhet att intelligens beror på både arv och miljö och att intelligensen påverkas positivt av utbildning. Medelvärdet i västvärlden har ökat med 15 IQ-poäng (eller en hel standardavvikelse) de senaste femtio åren, vilket brukar kallas Flynn-effekten. Detta beror troligen på samhällets ökade fokus på abstrakt tänkande och förbättrat näringsintag i en allmänt förbättrad levnadsstandard. Föroreningar i miljön kan påverka intelligensen och andra högre mentala funktioner negativt. Huruvida detta påverkar en stor andel av befolkningen i den industrialiserade världen eller endast drabbar ett mindre antal som lever i miljöer med mycket höga halter av exempelvis bly är inte helt klarlagt. I en studie från 2022 beräknades att blyförgiftning från bilavgaser (genom blyhaltig bensin) hade påverkat 170 miljoner amerikaner negativt genom att beröva dem 824 miljoner IQ-poäng sammanlagt. Detta menade författarna berodde på att bly leder till ett snabbare åldrande, en sämre hjärnutveckling och lägre kognitiva förmågor. Dessa saker kan dock inte helt förklara Flynn-effekten. Analyser av stora mängder testresultat visar att det inte bara är den sämst presterande gruppen som klarar testen bättre, utan att det finns förbättringar över hela spannet. De inre relationerna i detta hänseende mellan delgrupperna är föga känt. Intelligensteorier Baserat på Alfred Binets arbete gjordes flera försök att standardisera intelligenstester och som grund för vidare forskning inom området utvecklades ett antal teorier. Det finns följande teorier: Psykometrisk teori Piagettraditionen Kultur-ekologisk tradition Den pedagogiska modellen En för flera teorier central tanke är att det finns en för alla mänskliga uttrycksformer gemensam underliggande faktor, "intelligens", det Charles Spearman (1904 m fl) kallar för en g-faktor. Det är delvis i opposition mot detta Gardner gjort sina formuleringar (se nedan). Man bör komma ihåg att denna g-faktor - den underliggande intelligensen - i sig inte är observerbar utan endast kommer till uttryck i olika aktiviteter. Det är också av detta skäl man ursprungligen började göra korrelationsanalyser av testdata. Man fann inte bara att det fanns en viss samvariation, om än liten, utan också att grupper av test tenderade att samvariera med varandra. Till exempel brukar en person som är bra på att lägga pussel också vara ganska bra på att bygga med klossar; man gissar då att lösandet av de två testen använder underliggande förmågor som gemensamma och att samma kognitiva funktion används i båda fallen. På samma sätt brukar den som har ett stort ordförråd också kunna ange väldigt många alternativa innebörder av ett visst ord, men behöver inte vara duktig på pussel för det. I enlighet med detta pekar Wechsler-testen ut två av varandra relativt oberoende delskalor inom intelligensmätningen: Det man kallar för Verbal IQ, alltså språklighet, respektive Performance IQ, alltså "prestation", eller icke-språklig IQ. Denna uppdelning har ett visst psykometriskt stöd, men ett svagare teoretiskt. Triarkisk intelligensteori Raymond Cattell har föreslagit (1971) en uppdelning av intelligensen i Flytande (Fluid) respektive Kristalliserad (Crystallized) intelligens. Flytande intelligens refererar till en tänkt förmåga att dra slutsatser, finna mönster i osorterad data av godtycklig sort, mönsterigenkänning, allt relativt oberoende av tidigare kunskaper inom något område. Kristalliserad refererar till en förmåga att använda tidigare inlärda kunskaper och gjorda erfarenheter på ett smart sätt. Detta kräver naturligtvis ett gott långtidsminne men är något annat än minnet självt. Slutligen antas de två formerna vara relativt oberoende av varandra. De senast publicerade versionerna av Wechsler-test innehåller omfattande revisioner av testurval, där utgivaren tagit stor hänsyn till Cattells intelligensteori. Denna kallas även CHC-modellen. Multimodal intelligensteori Enligt Howard Gardner finns det olika typer av intelligens, och då inte bara två. I sin ursprungliga teori (1982) identifierade Gardner sju sorters intelligenser: lingvistisk (språklig), logisk-matematisk, spatial (rumslig), kroppslig-kinestetisk, musikalisk, interpersonell (social) och intrapersonell (reflekterande) intelligens. I senare teoretiserande pratade han även om naturalistisk intelligens och existentiell intelligens. Andra försök att bredda synen på intelligens har varit att utveckla idén om intelligenskvot (IQ) med tankar om emotionella och själsliga kvoter, EQ och SQ. Beteendeanalytisk syn på intelligensbegreppet För utförligare förklaring se huvudartikel: Beteendeanalytiskt perspektiv på Intelligens Beteendeanalytiker menar att intelligens bör betraktas enbart som en uppsättning yttre och inre beteenden som beror på den kontext som individen befinner sig i. Man motsätter sig därmed den traditionella synen på intelligens som en fast och opåverkbar kvantitet som man har i olika hög utsträckning. Man menar att genom funktionella analyser kan analysera och påverka de beteenden som utgör intelligensbegreppet. Intelligens och kön Män har en större varians i IQ än kvinnor, vilket innebär att det finns fler extremt hög- och lågpresterande bland män än bland kvinnor vad gäller vissa förmågor. Antalet förståndshandikappade män (med IQ under 70) är 3,6 gånger fler än bland kvinnor, vilket har tolkats som att gener som kodar för förståndshandikapp ofta tillhör X-kromosomen. Mäns större varians kan också bidra till att förklara att det är fler högpresterande pojkar än flickor på matematikprov. Det finns även små genomsnittliga skillnader mellan mäns och kvinnors intelligensprofiler, och det är en kontroversiell fråga om detta kan förklara skillnader i beteende och intresseområden. De genomsnittliga könsskillnaderna har liten betydelse för en individs intelligensprofil i jämförelse med individuella skillnader i genetiska arvsanlag och skillnader i näringsriktig kost och stimulans under de tidiga uppväxtåren. De genomsnittliga könsskillnader i olika aspekter av intelligens som ändå kan mätas kan dels förklaras med biologiska könsskillnader i hormoner och hjärnstruktur, dels med könsskillnader i social inlärning och socialt kön. Intelligens och ärftlighet Det har gjorts många undersökningar som syftar till att ta reda på hur stor del av skillnaden i intelligens mellan olika människor som beror på ärftliga faktorer. När det handlar om människor av liknande härkomst och uppväxtförhållanden inom en så kallad population så brukar resultatet bli en heritabilitet på någonstans mellan 0.5 och 0.7 för intelligens. . Det har dock framförts att siffrorna för heritabilitet som överstiger 0.5 beror på statistiska artefakter. Då heritabilitet är ett mått på förklarad varians kan måttet påverkas av tillgänglig variation i respektive förklarande faktor. Givet vissa förutsättningar, som ibland ifrågasätts, så innebär en heritabilitet på 0.5 för intelligens att barnen till två föräldrar som båda är tio procent smartare än genomsnittet för populationen som helhet i genomsnitt kommer bli fem procent smartare än genomsnittet för populationen som helhet. Föräldrar som är intelligentare än genomsnittet får barn som är intelligentare än genomsnittet och föräldrar som är mindre intelligenta än genomsnittet får barn som är mindre intelligenta än genomsnittet, men barnen förväntas hamna närmare genomsnittsintelligensen än sina föräldrar. Detta är ett exempel på ett generellt fenomen som brukar kallas för regression mot medelvärdet. Intelligens och hjärnstorlek Försök att skatta ett eventuellt samband mellan intelligens och hjärnstorlek har gett väldigt skiftande resultat. Resultatet beror lite på vad man menar med intelligens och hur man mäter den. På senare år har utvecklingen av MRI gjort det lättare att mäta hjärnstorleken hos levande människor. Vanliga skattningar på korrelationen mellan hjärnstorlek och intelligens ligger på mellan 0.24 och 0.4. Intelligens och etnicitet Än mer kontroversiellt är att studera etniska skillnader i uppmätt intelligens, även om flera försök har gjorts. Resultat vid testning med vanliga test som Ravens matriser varierar mellan olika folkgrupper i olika länder. Ett problem med denna slags studier är att olika samhällen utvecklar olika förmågor, anpassade till lokala levnadsmönster, varför det är svårt att avgöra huruvida skillnader påvisar medfödda anlag eller sociala betingelser. Näringstillförsel under uppväxtåren och tillgång till skolundervisning varierar mellan länderna och utgör också problem när man försöker utröna hur stor del av de uppmätta skillnaderna som är genetiskt betingade. I mätningar där personer med motsvarande utbildningsnivåer jämförs med varandra är skillnaderna i resultat mycket små. Intelligens i Sverige Sverige har allt sedan 1901 och införandet av den allmänna värnplikten, som sedermera omformats till allmän totalförsvarsplikt, gedigen erfarenhet av olika slags anlags- och lämplighetstest. Alla unga svenska män som mönstrat har skapat en enorm erfarenhet i sammanhanget. Det är få institutioner i världen som likt det svenska Pliktverket dokumenterat en halv befolknings intelligens på ett enhetligt sätt. IQ-föreningar Det finns flera föreningar för personer med hög IQ, av vilka Mensa, en internationell ideell organisation, är den mest kända. Det är en förening för personer som på IQ-test presterat ett resultat som ligger bland de två översta procenten i befolkningen. När Mensa startades 1946 fanns idéer om att de intelligenta skulle bilda en hjärntrust som kunde hjälpa världen framåt, men idag fungerar föreningen mest som en sällskapsförening. Mensa har dock kunnat räkna in ett stort antal kända personer bland sina medlemmar, som Isaac Asimov, Jodie Foster och Joyce Carol Oates. Det finns flera andra liknande föreningar. Den mest extrema, Giga Society, kräver ett IQ på 196, vilket teoretiskt sett endast kan uppnås av en miljarddel av världens befolkning. Svensken Andreas Gunnarsson är en av de sex medlemmarna. Ett bland psykologer vanligt huvudbry är hur man burit sig åt för att uppmäta dessa extrema värden. De vanligaste intelligenstesten, som Stanford-Binet eller WAIS, är normerade på tillräckligt stora jämförelsegrupper för att finna ett någorlunda tillförlitligt medelvärde för de flesta normalbegåvade. Man kan också någorlunda säkert urskilja stora avvikelser från normalvärdet och fastslå att en person är mycket svagt begåvad (alltså får ett testresultat som är mer än två standardavvikelser från normgruppens medelvärde). Man kan med väletablerade test däremot inte säga annat än om det presterade resultatet är mer än normalt. Mer att läsa om detta finns i :en:High_IQ_society där taket för standardiserade tester anges till ungefär 99,9 % percentilen, vilket motsvarar IQ knappt 150. Detta betyder att uppgifter om IQ över 150 bör bedömas med en nypa salt. Kontroverser Intelligens attraherar mångas nyfikenhet och det är ett begrepp med enorm värdeladdning i flera moderna kulturer. Begreppet är också ett av de mest omstridda, som nämnts tidigare i frågor om skillnader på kön eller etnicitet. Om någon bedöms professionellt som "intelligent" eller "ointelligent" kan detta få mycket allvarliga konsekvenser för den människan. Hur begreppet används i kliniskt eller pedagogiskt arbete debatteras flitigt och är ständigt föremål för prövningar och trender. Stora debatter i ämnet har brutit ut flera gånger. Det har rört frågor som intelligensens förhållande till etniska grupper, till kön och till ärftlighet, för att nämna några ständigt aktuella områden. Richard Herrnstein och Charles Murray skapade en enorm debatt med sin 1994 publicerade The Bell Curve. De tyckte sig kunna hänföra en avsevärd mängd sociala fenomen till intelligensen. Framgång i yrkeslivet, barn utanför äktenskap, kriminalitet, skolbetyg, lön bland annat. Detta var minst sagt kontroversiella påståenden som argumenterats mycket emot. Det debatten hettade till kring var främst deras påståenden att de tyckte sig finna dels argument för en tydlig uppdelning mellan raser i USA, dels att de hävdade existensen av en kognitiv elit och som dessutom "drog ifrån", alltså att skillnaden mellan de intelligenta och de ointelligenta ökade. Paleontologen Stephen Jay Gould som lämnat betydelsefulla bidrag till biologin och evolutionsteorin, var i sin bok Den felmätta människan 1981 (sv. övers. 1983) mycket skeptisk till allt vad intelligensmätning heter och den forskning som producerades inom området. Han jämställde det med mätningar av kranier och de slutsatser man försöker dra på grundval av sådana mätningar. Han riktar sin lans mot vad han uppfattar är kvasibiologi och löjliga försök att biologisera sociala fenomen (eller problem), alltså biologisk determinism. Genomgående ställer han sig ytterst tveksam till flera antaganden, ofta av statistisk natur, som görs inom intelligensforskning. Framför allt kanske kring i hans tycke lättviktiga slutsatser som dras på grundval av korrelationsanalyser. Efter att The Bell Curve publicerats kom The Mismeasure of Man ut i ny redigerad utgåva, som en direkt replik och debatten fortsatte. Likheter i kritiken mot Herrnstein & Murray respektive Gould är att de anklagades för att göra selektiva urval av data och påståenden om att de drevs av dolda politiska agendor, något de själva går till strid emot i sina respektive verk. Beträffande selektiva urval är följande värt att notera. Ett av Goulds viktigare exempel i The Mismeasure of Man är att det enligt Gould förekommit felaktigheter i analys av kraniekapaciteter gjorda av en forskare Samuel Morton på 1800-talet (“unconscious manipulation of data may be a scientific norm”). Det har i stället ironiskt nog visat sig vara Gould som gjort en felaktig analys. Se även Artificiell intelligens Intelligenskvot Intelligibilitet Källor Burenhult, G (2003) "Det ofullkomliga djuret", Natur och Kultur, Stockholm Red, Burenhult G (1993) "Människans historia", band 1, Bra Böcker, Höganäs Sjölander, S (2002) "Naturens budbärare", Nya Doxa, Nora Försvarsmakten (2000) "Pedagogiska grunder", Enator, Stockholm Dryden, G och Vos, J (2001) "Nya Inlärningsrevolutionen", Brain Books, Jönköping James Flynn (2013) Referenser Externa länkar


text: En individ är en självständig enhet av en art. Individen kan vara en människa, ett annat slags djur eller en växt. Ordet individ kommer från latinets individuum med betydelsen 'odelbar'. Det har därmed samma grundbetydelse som det grekiska lånordet atom. Se även Individualism Individ (biologi) Identitet Referenser Benämningar på personer Organismer