text: För andra betydelser, se Elefant (olika betydelser). Elefanter (Elephantidae) är en familj inom däggdjursordningen elefantdjur. Elefanterna är den enda familjen av snabeldjur som inte dött ut. Familjen elefanter omfattar asiatisk elefant, afrikansk savannelefant (tidigare kallad stäppelefant) och afrikansk skogselefant, samt mammutar och ett antal andra utdöda grupper av elefanter. Systematik Evolution Elefanter är en jämförelsevis ung grupp i ordningen snabeldjur (Proboscidea). Ordningen snabeldjur uppkom under senare eocen för 55 miljoner år sedan i norra Afrika. Inom gruppen utvecklades ett flertal familjer som idag är utdöda, som Moeritheriidae, Deinotheriidae, Gomphotheriidae och Mammutidae. Dessa taxa liknade alla dagens elefanter men räknas inte till samma familj. Några av de nämnda grupperna levde fram till senaste istiden samtidigt med elefanterna. Elefanterna utvecklades ur familjen Gomphotheriidae under miocen för ungefär 6 miljoner år sedan med släkten som Primelephas och Stegotetrabelodon. Släktet Elephas uppkom under tidigt pliocen i Afrika och spred sig sedan över Eurasien. En av de mest kända utdöda arterna i släktet är Elephas antiquus. De nordligaste fossilfynden av arten är kända från Thüringen och södra Polen. Till släktet hör även några utdöda dvärgformer som levde under pleistocen på sydostasiatiska öar och på öar i Medelhavet. Sedan slutet av pleistocen är släktet begränsat till Asien och idag finns bara arten asiatisk elefant (Elephas maximus) kvar. Släktet Loxodonta är bara känt från Afrika sedan mellersta pliocen. Systematik Idag finns tre arter av ordningen snabel- eller elefantdjur kvar som alla tillhör familjen elefanter. : Familj: Elephantidae Släkte Afrikanska elefanter (Loxodonta) Skogselefant (Loxodonta cyclotis) Savannelefant (Loxodonta africana) † Nordafrikansk elefant Släkte Asiatiska elefanter (Elephas) Asiatisk elefant (Elephas maximus) † Elephas antiquus † Elephas recki † Släkte Palaeoloxodon † Släkte Mammutar (Mammuthus) Vissa har även beskrivit en dvärgform av skogselefant som den egna arten Loxodonta pumilio. Dvärgformen förekommer i tropisk regnskog i Gabon, Kongo-Brazzaville och Kamerun. Inga genetiska studier som hittills genomförts på individer i den centralafrikanska regionen indikerar att det rör sig om en fjärde art. Hybridisering En korsning mellan afrikansk och asiatisk elefant föddes i Chester Zoo i England den 11 juli 1978. Denna hybrid är den enda kända för vetenskapen. Elefanten dog vid nio dagars ålder men är ändå ett bevis på att arterna kan hybridisera. Dock vet man inte om denna hybrid var fertil. Utseende och anatomi Elefanter är stora däggdjur med läderartad tjock hud, tjocka ben, stora öron och snabel. De vuxna djuren har betar av elfenben, hos asiatiska elefantkor är de dock sällan synliga. Det är de översta framtänderna (inte hörntänder) som hos vissa individer når en längd av 3,30 meter. Tandformeln är I 1/0 C 0/0 P 3/3 M 3/3, alltså 26 tänder. Den kraftiga snabeln har bildats genom att överläppen och nosen vuxit samman. Den afrikanska elefantens snabel har två "fingrar" längst ut på snabeln, medan den asiatiska har ett finger. Elefanter har fyra stora kindtänder. Dessa tänder ersätts sex gånger under elefantens livstid genom att den nya tanden växer ut från bakre delen av käken och skjuter fram den nedslitna tanden, som tappas bit för bit. När den sista uppsättningen tänder har slitits ut svälter elefanten ihjäl. Elefanten växer hela livet och deras storlek varierar därför mycket, men stora afrikanska elefanttjurar (elefanthannar) blir drygt 3 meter i mankhöjd och väger då över 5 ton. Den tyngsta elefanten som påträffats var en afrikansk elefanttjur som sköts 1978 i Angola. Den ska ha haft en mankhöjd på 4,2 meter, en vikt på 11 ton och en längd på över 10 meter från snabelspets till svansspets. En högre men inte så tung elefant sköts 1978 i Namibia. Den afrikanska savannelefanten (Loxodonta africana) når en mankhöjd på i genomsnitt 3,20 meter för hannar och 2,60 meter för honor. Den afrikanska skogselefanten (Loxodonta cyclotis) är mindre och når i genomsnitt en mankhöjd på 2,20 meter. Asiatisk elefant (Elephas maximus) når en mankhöjd på i genomsnitt 2,75 meter för hannar och 2,40 meter för honor. Honornas spenar ligger på bröstet mellan de främre extremiteterna liksom hos primater och sirendjur. Födelsekanalens öppning ligger inte direkt under svansen, utan något längre ned mellan de bakre extremiteterna. Under medeltiden antogs av vissa naturforskare att elefanter saknar armbågsled och knä men senare kom fram att så är inte fallet. Knäets konstruktion möjliggör däremot en vinkel av nästan 180 grader mellan lårben och skenben. Med denna egenskap är elefanter unik bland fyrfota däggdjur, annars har bara den tvåfota människan detta särdrag. Även angående meniskernas och korsbandens konstruktion liknar elefanter människan. Knäleden hos äldre elefanter är ofta utsatt för artros. Elefanter går på topparna av sina tår men de har ytterligare tår vid bakfoten som ibland betecknas som "sjätte tå". Morfologiska skillnader Ekologi Socialt beteende Vuxna elefanter lever på olika sätt. Honorna är utpräglade flockdjur medan vuxna hanar mestadels lever ensamma även om de ibland bildar mindre grupper, men de är inte alls lika sammansvetsade som en flock med honor. De vuxna hanarnas (också kallade tjurar) umgänge med honorna begränsas mest till parningen. En flock med elefantkor består förutom av modern med sina kalvar även av andra nära släktingar som moderns syskon och mostrar. Flocken leds av familjegruppens äldsta medlem, den så kallade matriarken. Studier av livet i elefantflockar har visat att de sociala banden är mycket starka. Elefanterna visar många beteenden som har tolkats som att de känner både glädje och sorg. Man har observerat elefanter i det vilda som har försökt hjälpa andra skadade medlemmar i gruppen och stannat i närheten av en livlös kropp i timmar eller till och med dagar efter att en medlem i gruppen dött. Man har många gånger även observerat elefanter som begraver en död gruppmedlem med kvistar, löv med mera. Få andra djur visar intresse för döende eller döda individer av den egna arten på samma vis. Om en kalv föds död kan en elefanthona dröja kvar vid kroppen länge efter att resten av flocken gett sig av. Det finns också observationer av en afrikansk elefantko som med snabeln bar sin döda kalv med sig i flera dagar innan hon lämnade den. Elefanter som varit åtskilda en tid återförenas ofta under frambringandet av trumpetande ljud och berörande av varandra med snablarna. Elefanten är det landdjur som har den största hjärnan, den väger drygt 5 kg. Den anses också vara ett av de mest intelligenta djuren. Det visar sig bland annat i förmågan att samarbeta för att lösa problem, tillverka enkla redskap, visa medkänsla för sina artfränder med mera. Test med elefanter har även visat att de har ett självmedvetande och känner igen sin egen spegelbild. Förutom människan är det få djur som visar dessa egenskaper. De afrikanska elefanterna kan med sina två "fingrar" längst ut på snabeln fatta tag om saker, medan de asiatiska elefanterna rullar sina snablar runt föremålet. Elefanter använder sin snabel till många olika saker, från att plocka upp föda, slita loss blad och grenar från träd, till att svalka kroppen genom att sprida sand och vatten på ryggen. Föda Elefanter är växtätare och konsumerar vanligen mellan 100 och 150 kg växtmaterial per dag, sällan upp till 225 kg. Deras föda består av gräs, löv, frukter och små grenar och kvistar. Snabeln används för att slita av gräs och kvistar. Elefantens betar kan användas för att skala bark av träden för att äta. Med sina stora kindtänder mal de sönder maten. Elefanter är väldigt beroende av vatten och håller sig aldrig långt borta från ett vattenhål. De dricker upp till 200 liter vatten per dag. Elefanterna lever tillsammans i grupper av honor och ungar. Grupperna består av cirka 20 individer, som är sociala och har starka familjeband. De äldre korna är de som hittar vattnet vid torrperioder och styr hjorden. Elefanter vandrar ofta långa sträckor för att hitta föda och vatten under torrperioden. De springer sällan men uppretade elefanter kan komma upp i 40 km/h (den högsta hastigheten som uppmätts är 48 km/h). Fortplantning och livslängd Elefanterna blir könsmogna redan vid omkring sex ålder, men får oftast första ungen efter tio års ålder och får sedan kalvar ungefär vart fjärde till vart femte år, eftersom dräktigheten varar i cirka två år, och ungen diar i flera år. De starka sociala banden visas också genom en stor omsorg för avkomman. Förutom modern deltar även flockens övriga vuxna medlemmar i omvårdnaden. Elefantens uppgivna livslängd är ofta överdriven, men mellan 40 och 60 år är normalt. Den äldsta dokumenterade elefanten levde i Taipeis zoo och blev 86 år gammal. Naturliga fiender På grund av sin storlek och sitt levnadssätt i flockar har elefanter få naturliga fiender, men större kattdjur som lejon och tiger dödar ungar, och i enstaka fall faller även vuxna elefanter offer för lejon, dokumenterat av National Geographic från bland annat Capriviremsan i Namibia. Under istiden utgjorde dessutom kattdjur av underfamiljen Machairodontinae (ibland kallat sabeltandstigrar) ett hot. Till exempel var arter av släktet Homotherium i vissa regioner skickliga jägare på Columbiamammuten. Elefanten och människan Jakt, djurhållning och underhållning Människans relation till elefanten har under människans tidiga historia framförallt varit som bytesdjur. Tidiga klippmålningar i Afrika avbildar på flera ställen jakt av elefanter och klippmålningarna i Tadrart Acacus i Nordafrika avbildar elefanter. I Europa förekommer mammutar i grottmålningar. Elefanter har tämjts och tränats av människan under mer än 4 000 år. De första bevisen på tämjda elefanter är graveringar på sigill från civilisationer i Indusdalen, daterade till 2000-talet f.Kr. Träning av elefanter utvecklades successivt i Asien till en mer organiserad form av djurhållning, där kungar höll hundratals elefanter i stallar. Med Alexander den store kom de första elefanterna till Europa, varefter européer började fånga vilda elefanter i Nordafrika, vilka tämjdes och tränades som stridselefanter. Under romarriket hölls elefanter i Rom och användes vid gladiatorstrider, djurhetsning och liknande. Efter Kartagos slutgiltiga förlust mot romarriket, fick krigselefanter i europeiska arméer en underordnad funktion och upphörde slutligen. Efter Roms fall fanns inte många elefanter i Europa. Karl den store hade dock en elefant, Abul-Abbas, som han år 804 tog med under en militärkampanj, men elefanten användes aldrig i strid. Under medeltiden importerades ett fåtal elefanter som hölls av påvar och kungar, och under 1600-talet förevisades de första privatägda elefanterna av kringresande sällskap. Under 1700-talet och 1800-talet utvecklades djurparker och cirkuskulturen i Europa och Amerika vilka försågs med elefanter från djurhandlare i en tid när det brittiska kolonialväldet i Indien började fånga större grupper av elefanter. Elefanter har historiskt inte avlats selektivt, bland annat på grund av lång generationstid och att elefanter inte kan nyttjas som arbetsdjur före omkring 12 års ålder. Det var enklare och billigare att fånga elefanter i lagom ålder från det vilda som efter tämjning på en betydligt kortare tid (några månader) kunde användas i människans tjänst. Fram till slutet av 1970-talet fångades vilda elefanter i Asien och Afrika, och importerades av djurhandlare, eftersom detta då var enklast och lagligt, och därmed behövdes ingen avel, annat än som marknadsföring. Den första djurparksfödda elefanten föddes 1905 i Buenos Aires Zoo i Argentina. Totalt fanns i början på 2000-talet, enligt en uppskattning från IUCN, cirka 15 000 tämjda asiatiska elefanter, motsvarade mellan en fjärdedel och en tredjedel av artens totala population (vilda och tämjda elefanter). Det land med flest tämjda elefanter var Myanmar med över 5 000 individer. Andra länder med många tämjda elefanter var, i ordningsföljd, Thailand (minst 3 500), Indien (2 200-2 800 eller upp till 4000) och Laos (minst 1 000). Länder med färre men noterbara antal tämjda elefanter (från några hundra till något hundratal) var Vietnam, Kambodja, Sri Lanka och Indonesien. Färre än hundra per land uppskattades finnas i Bangladesh, Nepal och Malaysia. Behovet av tama elefanter har idag minskat, när cirkusar avslutar sin djurhållning då efterfrågan på denna form av underhållning minskar och visning av elefanter förbjudits i många länder. På grund av detta exporteras det idag ganska få elefanter från Afrika och Asien. Länge räknades elefanten som ett storvilt och var en av de fem arterna, Big five, som västerländska storviltsjägare jagade i Afrika. En stor del av jakten är, och har varit, i form av tjuvjakt – främst på grund av elefantbetarna, vars elfenben är mycket eftertraktat. Idag är handel med elfenben i det närmaste förbjuden, med bland annat undantag för kvoterad jakt. Elefantbetar används till hantverk och inom traditionell medicin. I kulturen Människan långa relation med elefanter har resulterat i att den blivit ett viktigt djur inom mytologi, symbolism och religion. Ända sedan stenåldern har djuret varit ett omtyckt motiv och den dyker upp i måleri, skulptur, musik, litteratur och arkitektur, och den har även blivit vanlig i populärkulturen, genom ordstäv, logotyper och inom film och TV. I många kulturer representerar elefanten styrka, vishet, uthållighet, ledarskap, stabilitet, lojalitet, omhändertagande och ett långt liv. Se även Olifant Sveriges första elefant Fem myror är fler än fyra elefanter Heffaklump Avrättning med elefant Referenser Noter Wilhelm Eigener: Enzyklopädie der Tiere, Nikol Verlagsgesellschaft 2004, . Mauricio Anton, Angel Galobart, Alan Turner: Co-existence of scimitar-toothed cats, lions and hominins in the European Pleistocene. Implications of the post-cranial anatomy of Homotherium latidens (Owen) for comparative palaeoecology. Quaternary Science Reviews 24 (2005) 1287–1301. Tryckta källor Ronald M. Nowak: Walker’s mammals of the world. 6 upplaga. Johns Hopkins University Press, Baltimore 1999, . Externa länkar Fakta om elefanter på svenska Ännu mer fakta om elefanter


source: wikipedia

text: För skidåkaren, se Edvard Persson (skidåkare). Carl Edvard Persson, född 17 januari 1888 i S:t Pauli församling i Malmö, död 19 september 1957 i Jonstorps församling i Höganäs kommun och gravsatt på Jonstorps kyrkogård, var en svensk skådespelare och sångare. Han var en av Sveriges mest folkkära filmskådespelare, som i film efter film spelade munter och godmodig skåning. Familj Edvard Persson var son till timmermannen Anders Persson, född 1854 i Genarp, och hans hustru Bengta Olsson, född 1854 i Anderslöv. Vid Edvard Perssons födelse bodde familjen på Mjölnaregatan i Malmö. Han var det sjätte barnet i en skara på nio. Åren 1916–1933 var Edvard Persson gift med pianisten Ellen Rosengren och från 1933 till sin död med skådespelerskan Mim Persson, född Ekelund. Han fick två söner med Ellen Rosengren, båda födda i Finland: Harry Persson (1914–2008) och Olle Persson (1915–1998). Biografi Persson kom efter skolgång i Malmö som tolvåring i byggmästarlära hos sin far. Han inledde sin skådespelarbana som tonåring med amatörteater i Malmö Folkets hus. Han rymde som 16-åring till Stockholm för att söka in till Dramatiska teaterns elevskola, men fick rådet att istället för att sätta sig i skolbänken göra som den som badar: direkt på huvudet i vattnet. Han var först statist men spelade sedan teater, fars, revy och operetter med kringresande teatersällskap. 1909 mötte han sin blivande första hustru Ellen Rosengren. De flyttade tillsammans till Helsingfors och bodde där under sju år. Persson var då främst verksam vid Apolloteatern i Helsingfors. Efter att ha återvänt till Malmö 1919 arbetade han först hos Axel Lindblad på Folkteatern men övergick 1925 till Hipp. Persson började bli alltmer populär inte bara som sångare utan även som skådespelare på Hipp och Friluftsteatern. Redan under tiden på Hippodromteatern i Malmö på 1920-talet, under ledning av Oscar Winge, spelade han tillsammans med Adolf Jahr in ett par enkla och anspråkslösa stumfilmer. Den första filmrollen fick Persson 1924 i stumfilmen Studenterna på Tröstehult, där handlingen var hämtad från en av de pjäser han hade agerat i på Folkets Hus teater. Sedan följde bland annat På kryss med Blixten från 1927. 1932 kom Edvard Persson till Stockholm, där han först tillhörde Ernst Rolfs revyenseble och efter dennes död Björn Hodells och senare Karl Gerhards revysällskap. När han senare blev mer populär som filmskådespelare kom han helt att övergå till filmen. Hans första ljudfilm var Söderkåkar (1932). 1933 skrev Edvard Persson kontrakt med Europa Film. Den avtalade årslönen var 24 000 kronor. Åren 1933–1956 gjorde Europa Film under ledning av Gustav Scheutz ett 30-tal filmer med sin vinstmaskin och främsta ansikte utåt i huvudrollen. Han var populär inte bara i Sverige utan även i det tyskockuperade Danmark på grund av sitt lantliga lugn och spridande av gemenskap i orostider. Hans filmer Söder om landsvägen och Kalle på Spången kunde gå på biografer fyra gånger om dagen i mer än ett år. Med stor skicklighet blandade han komiska och sentimentala effekter och sjöng då och då en liten visa med sin förträffliga röst. Söder om landsvägen exporterades till och med till Afrika. Edvard Persson medverkade 1946 i den första färgfilmen i Sverige, Klockorna i Gamla Sta'n. I augusti 1946 reste Persson med S/S Drottningholm till USA, där han genom sina filmer blivit populär bland svenskamerikanerna. På turnén Jens Månsson i Amerika i Amerikas svenskbygder gav han ett trettiofemtal konserter och resan blev senare uppslag till en ny film. Edvard Persson spelade in 45 långfilmer, varav sju stumfilmer, samt gjorde 226 insjungningar på 78-varvsskivor. Kända sånger är bland annat "Jag är en liten gåsapåg från Skåne", "Vi klarar oss nog ändå" och "Jag har bott vid en landsväg". Edvard Perssons popularitet avtog kraftigt mot slutet av 1940-talet. År 1950 flyttade han med sin andra hustru Mim till Jonstorp i nordvästra Skåne. Hans hälsa blev allt sämre och han fick problem med hjärtat. År 1957 dog han av en hjärnblödning, 69 år gammal, verksam in i det sista. Edvard Perssons minne Fastigheten på Mjölnaregatan 5 i Malmö, där Edvard Persson var född och uppvuxen, har försetts med en (idag försvunnen) minnesplakett. Insamlingar har skett för att hedra honom med en staty i Malmö, som dock inte inbringat tillräckligt med pengar och Malmö stad har hittills inte velat ge tillskott. Hans grav finns på Jonstorps kyrkogård. Edvard Perssons sånger har spelats in senare av andra. Exempelvis gjorde Peps Persson 1982 skivan Persson sjonger Persson, där han sjunger Edvard Persson-låtar på sin reggae-skånska. Annat exempel är Östen Warnerbring som 1967 gjorde Östen sjunger Edvard Persson. Kvällsposten instiftade 1979 Edvardpriset, som årligen utdelas till framstående personer inom svenskt nöjesliv, komik, skådespeleri och musik. 1987 gjordes en dramadokumentär för SVT om Edvard Perssons liv med titeln Allt ljus på mig!, med Michael Segerström i rollen som Persson. Redan 1985 hade Segerström gestaltat Persson i den egna pjäsen Edvard och jag på Tidningsteatern och turné i Sverige. Filmografi (Sveriges första färgfilm) Manus Regi Teater Roller (ej komplett) Melodier Kalle på Spången Abbekåsagåsen Joakim Livet på landet Jag har bott vid en landsväg Lite grann från ovan Ja ä en liten påg från Skåne Vi klarar oss nog ändåEn liden vid kaninAlla är vi sjömänKlockorna i Gamla Sta'nSkånska slott och herresäten'' Källor Vidare läsning Externa länkar Filmaffischer med Edvard Persson Edvard Persson på 78-varvare Svenska skådespelare under 1900-talet Svenska scenskådespelare Svenska stumfilmsskådespelare Svenska sångare under 1900-talet Svenska operettsångare Skådespelare från Malmö Sångare från Malmö Födda 1888 Avlidna 1957 Män


text: För skärgårdsfregatterna, se HMS Erik Segersäll. Erik Segersäll (fornnordiska: Eiríkr inn sigrsæli Bjarnarson, av Adam av Bremen på latin kallad Hericus rex Victor), död 995, var en svensk kung mellan omkring 970 och 995 som sannolikt även styrde en tid över Danmark. Han är en av de första svenska kungar som man vet något bestämt om och kan ha rått över Svealand, Västergötland och Östergötland, det vill säga större delen av det område som skulle bli det tidigmedeltida Sverige. Erik brukar anses vara den som grundade staden Sigtuna. Regeringstid De källor som berättar om Erik Segersälls regering är främst isländska sagor, Saxo Grammaticus (Gesta Danorum) och Adam av Bremens krönika. Slaget vid Fyrisvallarna Enligt isländsk sagalitteratur (Flatöboken) ska han vid tillträdet ha samregerat med sin yngre broder Olof. Olof ska dock ha dött ung och Erik blivit ensam kung. Enligt sentida sagor ska Olof lämnat efter sig en son vid namn Styrbjörn som hävdade sin fars rätt till tronen. Erik vägrade erkänna denna rätt, men gav Styrbjörn utrustade skepp. Styrbjörn seglade mot Danmark och blev efter en tid jomsvikingarnas hövding. Med sina allierade ska Styrbjörn någon gång kring 985 begett sig mot Sverige för att avsätta Erik. Väl framme ska Styrbjörn ha bränt sina egna skepp för att hindra sina män från att fly Erik och Styrbjörn ska ha mötts i det tre dagar långa slaget vid Fyrisvallarna. Styrbjörn ska ha stupat och Erik stått som segrare, varvid han fick tillnamnet ”Segersäll”. Enligt Snorre ska slaget ha inletts med att Erik slungade ett spjut mot sina fiender och ropade "Oden äger er alla" (Odin a ydyr alla). Erövring av Danmark Strax efter slaget vid Fyrisvallarna ska Erik också ha fördrivit den danske kungen Sven Tveskägg ur Danmark och regerat över detta rike till sin död. I Danmark ska han någon gång under tiden 990–992 ha övergått till kristendomen och låtit döpa sig, men strax därefter ha återgått till asatron. Källorna till dessa påståenden är Adam av Bremen och Saxo Grammaticus, och den förstnämnde anger att han fick information om detta från den danske kungen Sven Estridsen. Adam av Bremens tendens att svärta ner den danske kungen Sven Tveskägg gör att hans uppgifter om den svenska erövringen av Danmark kan vara överdrivna. Historikern Sture Bolin menar dock att Adam av Bremens källor trots allt är värdefulla. En av Adams källor är kung Sven Estridssons muntliga berättelser, och i dessa förekommer uppgiften om Eriks seger över Sven och herravälde i Danmark. Av andra personer hörde Adam omtalas, att Erik kämpade mot och besegrades av Otto III. Sture Bolin menar, att sådana strider nästan bör förutsätta att Erik Segersäll härskat i Danmark, och att man därför måste konstatera, "att Eriks välde över Danmark omtalats av två av varandra oberoende källor och alltså måste anses vara historiskt styrkt". Eriksstenen, troligen rest omkring år 995, är ristad med vad Ludvig Wimmer har tolkat som en möjlig beskrivning av en attack på Hedeby utförd av kung Sven Tveskägg mot de svenska försvararna som hade ockuperat Hedeby efter Erik Segersälls erövring av Danmark. Erik Segersäll dog antingen på hösten 994 eller vintern 995 i sjukdom (sotdöden) på kungsgården i Gamla Uppsala och efterträddes av sin son Olof Skötkonung. Äktenskap Erik Segersäll var gift med antingen den västgötska stormansdottern Sigrid Storråda eller Świętosława (också känd som Gunhild) av Polen, dotter till furst Mieszko I av Polen [ES II:114]. Källorna är oense om vem som var Eriks drottning och vilken av de ovannämnda kvinnorna som anses vara mest trovärdig beror helt på hur man värderar källornas tillförlitlighet. De isländska källorna och Saxo Grammaticus (Gesta Danorum) säger att det var Sigrid Storråda och hon får mycket utrymme i deras berättelser. Thietmar av Merseburg och Adam av Bremen anger däremot att han var gift med en icke namngiven slavisk prinsessa, syster eller dotter till Boleslav. Även Snorre Sturlasson nämner en slavisk prinsessa vid namn Gunhild. Äktenskapet var ett tecken på ett förbund mellan Erik och Boleslav riktat mot den danske kungen Harald Blåtand. Om han med Boleslav menar den polske kungen Boleslav I blir det problem eftersom denne regerade efter Harald Blåtands död. Enligt Ingvar den vittfarnes saga skall Erik dessutom ha varit gift med Aud Håkansdotter. Han skall då sedan tidigare även haft en dotter som blev farmor till Ingvar. Vissa historiker har även velat tillskriva honom faderskapet till den Holmfrid som Olof Skötkonung gifte bort med den norske jarlen Sven Håkonsson, men som av Snorre anges som dotter till Olof. Barn Olof Skötkonung Möjligen Holmfrid Möjligen ytterligare en dotter Referenser Noter Källor Bolin, Sture, Artikel i Svenskt biografiskt lexikon, Band 14 (1953). Hagerman, Maja, Spåren av kungens män, Rabén Prisma, Stockholm 1996. (första upplagan) Lagerqvist, Lars O., Sverige och dess regenter under 1000 år, Albert Bonniers förlag AB, Stockholm 1976. (första upplagan) Lagerqvist, Lars O., Sveriges regenter från forntid till nutid, Norstedts förlag, Stockholm 1996. (andra upplagan) Lagerqvist, Lars O. & Åberg, Nils, Litet lexikon över Sveriges regenter, Vincent bokförlag, Boda kyrkby 2004. (femte reviderade upplagan) Larsson, Lars-Ove, Vem är vem i svensk historia, Rabén Prisma, (okänd utgivningsort) 1994. (andra upplagan) Lindkvist, Thomas, The Cambridge History of Scandinavia, Cambridge University Press 2003. Ohlmarks, Åke, Sveriges hundra kungar, Biblioteksböcker, Stockholm 1956. Ohlmarks, Åke, Alla Sveriges kungar, AWE/GEBERS / Almqvist & Wiksell Förlag AB, Stockholm 1979. (andra upplagan) Thunberg, Carl L., Slaget på Fyrisvallarna i ny tolkning. En kritisk undersökning av källsituation och forskningsläge, Göteborgs universitet 2012. Vidare läsning Externa länkar Carl L. Thunberg (2012). Slaget på Fyrisvallarna i ny tolkning. En kritisk undersökning av källsituation och forskningsläge Erik 1 Personer i Sverige under 900-talet Avlidna 995 Män


text: EPA-traktor är en personbil som blivit ombyggd enligt reglerna för jordbruksmaskin. Ibland användes också en lastbil eller buss som grund. Namnet syftade på låga priser och enklare kvalitet, efter lågprisvaruhuset EPA. EPA-traktorn kallades även tidigare för biltraktor, dragbil eller autotraktor. Historik EPA-traktorerna började byggas på slutet av 1920-talet och blev vanliga under 1930-talet, och var strax innan andra världskriget uppe i cirka 5 000 fordon. Den svenska staten tillsatte då år 1939 en utredning, som 31 maj 1940 utmynnade i EPA-traktorkungörelsen (1940:440) om "hänförande av vissa automobiler till fordonstypen motorredskap". Där beskrevs hur en EPA-traktor fick konstrueras och framföras enligt gällande bestämmelser. Den 1 juli 1952 infördes registreringsplikt för EPA-traktorerna. Under 1950-talet började EPA-traktorerna att dö ut, nya riktiga traktorer hade sjunkit i pris och fanns mer tillgängliga, och när trepunktslyften infördes på de riktiga traktorerna, till exempel Ferguson TE20, Fordson Höglund och Volvos T-serie, blev det mer eller mindre dödsstöten för EPA-traktorerna. EPA-traktorerna började sedan användas av ungdomar som upptäckte att de med hjälp av EPA-traktorlagen kunde få köra innan de fyllt 18 år. Under 1960- och 1970-talet ökade antalet EPA-traktorer snabbt igen, så både regeringen och trafiksäkerhetsverket fick upp ögonen för dem. Man införde då år 1963 möjligheten att kunna bygga om och registrera bilen/lastbilen som A-traktor. Detta utnyttjades inte i den omfattning trafiksäkerhetsverket hade tänkt, då ungdomarna snabbt lärde sig att A-traktorerna hade hårdare regler för utväxlingen och topphastigheten än EPA-traktorn, och därför inte gick att köra snabbare än 30 km/h. Den då sittande regeringen bestämde att den 31 mars 1975 skulle EPA-traktorerna förbjudas och EPA-traktorreglerna ersätts av A-traktorreglerna, på grund av att de ansåg EPA-traktorerna vara en fara i trafiken och en olycksrisk. De i trafik varande fick dispens att användas i trafik i tre år fram till mars 1978, men dispensen för brukandet förlängdes 1976 av kommunikationsministern till att gälla fram till mars 1980. Efter protester och insamling av ca 6 800 namnunderskrifter, ändrade regeringen 1978 sin uppfattning och beslöt att de EPA-traktorer som redan fanns skulle få finnas kvar.Efter detta beslut ombads fordonets ägare att till länsstyrelsen anmäla om han eller hon avsåg att bruka fordonet efter utgången av mars månad 1980, samt uppge registreringsnummer, då besiktningsplikt infördes från och med mars 1980 för de gamla EPA-traktorerna. Krav vid ombyggnad till EPA-traktor Ett grundläggande krav enligt EPA-traktorkungörelsen (1940:440) var att EPA-traktorn skulle ha en bärande ram och inte någon självbärande kaross. Ett annat krav var att det inte fick finnas någon fjädring på bakhjulen, som alltså fick monteras stumt i ramen. En EPA-traktor har ingen begränsning i antal växlar, men däremot en maximal utväxling på 10:1 mellan motor och hjul. Det vill säga, de drivande hjulen fick maximalt göra 1 varv, när motorns vevaxel gjort 10 varv, när högsta växeln är ilagd. Ytterligare ett krav var att avståndet mellan hjulaxlarna (hjulbasen) fick vara högst 225 cm. EPA-traktorn måste också vara utrustad med en draganordning. Den högsta tillåtna hastigheten vid färd på väg fick enligt EPA-traktorkungörelsen från år 1940 vara 20 km/h, detta höjdes under 1950-talet till 30 km/h. Den 1 juli 1970 infördes krav på hytt eller störtbåge för EPA-traktorn. En LGF-skylt (varningsskylt för långsamtgående fordon) baktill på EPA-traktorn infördes i augusti 1980 på frivillig basis, men blev från och med den 1 januari 1982 ett krav på EPA-traktorn. Olika byggen Ford model A eller AA var antagligen den vanligaste utgångspunkten vid byggnationer före andra världskriget, men även många andra märken av lastbilar, bussar och personbilar med starka motorer kom att användas vid ombyggnationer. Volvo Duett var en vanlig utgångspunkt vid byggnationer på senare 1960-tal och fram till att de förändrade reglerna infördes 1975. Den var byggd på ram vilket var ett villkor vid ett EPA-bygge. Den var också ganska vanlig och reservdelar blev därför inget problem. På modernare bilar, till exempel Duett, räckte det med att spärra växlarna över tvåan för att få rätt utväxling, men dessa modernare högvarviga motorer gjorde att hastigheten kunde nå mer än dubbla den lagstadgade hastigheten på 30 km/h, och med kort axelavstånd och stum fjädring blev vägegenskaperna inte de bästa. De många olyckorna med unga förare vid ratten bidrog till att nytillverkning efter 1975 av EPA-traktorer förbjöds. Se även A-traktor Mopedbil Motorredskap klass II Referenser Externa länkar Epatraktor.org Bilder på hembyggda traktorer från Sverige Bilder på hembyggda traktorer från USA Bilder på hembyggda traktorer från resten av världen Bilar efter typ Bilar efter klass Traktorer Ombyggda fordon


text: Eskatologi (av grekiskans eschatos, "ytterst", "sist", och logos, "lära"). Detta "sista" (eskaton) kan både tolkas som avslutningen av den enskilda individens liv och som världens upphörande eller tidens slut. Det finns även föreställningar om skillnader som beror på om historien har ett linjärt eller cykliskt förlopp. Eskatologi är inom framför allt olika religioner läran om de yttersta tingen och döden. I kristendomen knyts den till begrepp som vedermödan, Jesu återkomst som domare, tusenårsriket, den slutliga striden mellan Gud och Satan där det goda segrar och Gud upprättar en ny himmel och jord. Inom andra religioner väntar man på ankomsten av andra gudomliga figurer. Inom olika religioner och kulturer Asatron Inom asatrons eskatologi kommer världens undergång att föregås av en lång vinter, fimbulvintern, skeppet Nagelfar kommer att siktas ute till havs och Fenrisulven slipper lös. Midgårdsormen släpper greppet om sin svansspets och tar sig upp på land. Världens undergång som sker efter detta kallas Ragnarök. Bahá'í Bahá'í-trons grundare skriver redan i början av samlingsverket Axplock från Bahá'u'lláhs skrifter att: "snart skall den nuvarande ordningen vecklas samman och en ny vecklas ut i dess ställe". Texten handlar dock inte om Guds förstörelse av jorden och upprättandet av en ny värld. Betydelsen framgår av textraderna strax innan, nämligen att världens alla folk tillsammans själv ska göra det som är behagligt i Guds ögon: nämligen tillsammans skapa en ny världsordning där tvisterna är upphört och där alla kan vistas i fullkomlig enhet och frid i skuggan av Guds omsorg och godhet. Enligt bahá'í har skapelsen ingen början och inget slut och eskatologiska utläggningar i andra religioner och deras texter betraktas symboliskt. Gud återkommer gång på gång med budskap till en mognande mänsklighet genom gudomliga uppenbarare som Zarathustra, Moses, Jesus, Muhammed, Bahá'u'lláh och så vidare. "Domens dag" är den dag en människa kommer i kontakt med och förstår Bahá'u'lláhs uppenbarelse och antingen förkastar den eller anammar den. "Himmel" och "helvete" är inga platser utan ytterligheter vad gäller själens tillstånd efter kroppens död. Hinduismen Vishnutroende tror att mänsklighetens moraliska förfall kommer att leda till universums upplösning och därmed jordens undergång. Kalki är i indisk mytologi en av Vishnus (Guds) framtida avatarer och den gestalt Gud kommer att anta för att upplösa universum för att omskapa det. De flesta hinduer anser att den nuvarande tidsåldern är Kali Yuga, den sista av fyra yugus som tillsammans utgör den aktuella universella cykeln, kalpan. Varje yuga har genomgått en gradvis försämring av den moraliska ordningen hos människorna och de flesta andra intelligenta varelser i universum med fri vilja och med allt mer komplexa samhällen. Normen under Kali Yuga är gräl och hyckleri. Varje kalpa varar , vilket är en period av en hel dag och natt för Brahma, som i sin tur kommer att leva till en ålder av 311 biljoner och 40 miljarder år. Cykeln av födelse, tillväxt, förfall och förnyelse på individnivå har således en gigantisk motsvarighet i den kosmiska ordningen, men påverkas mer av gudomligt ingripande i vaishnavitisk tro. Vissa hinduer är av åsikten att Shiva utan uppehåll förstör och omskapar världen. Islam Islamisk eskatologi dokumenteras genom uttalanden av profeten Muhammed angående tecken på Domedagen. Profetens uttalanden i ämnet har traditionellt uppdelats i större och mindre tecken. Han talade om flera mindre tecken på att Domedagen närmar sig: Abu Hurairah rapporterade att Muhammed sade att den som överlever en tid skulle säkert se människor med piskor i sina händer som svansen på en oxe De ska stiga upp på morgonen i Guds vrede och gå hem på kvällen med Guds vrede. Abu Hurairah återberättade också att Muhammed sade att när ärligheten är förlorad i världen och makt och myndighet tillhör dem som inte förtjänar den kan vi förvänta oss Domedagen. Umar ibn al-Khattab rapporterade att Han [Profeten Muhammed] sade att Han inte visste mer än den som frågade om Domedagen, men också sade: "När slavflickan föder sin husmor och husbonde, och när du hittar barfota, utblottade getherdar tävla med varandra i byggandet av magnifika byggnader". "Innan domedagen kommer det att finnas stora lögnare, så se upp för dem." "När den mest onda medlemmen av en stam blir dess härskare, och den mest värdelösa medlemmen i en gemenskap blir dess ledare, och en man respekteras endast av rädsla för det onda som han kan göra, och när ledarskapet ges till människor som är ovärdiga det, väntar domedagen." När det gäller de stora tecknen berättas att profeten Muhammed sagt:. "Det kommer inte att kallas till dom förrän tio tecken har dykt upp: Rök, Antikrist, besten (som sårar folket), solens uppgång i väster, Jesu återkomst, framväxten av Gog och Magog och tre försänkningar (eller skakningar) i jorden: en i öst, en i väst och en tredje i Arabiska halvön" (den kronologiska ordningen av dessa händelser är inte klar). Judendomen Inom judendomen kallas världens undergång acharei hayamim (dagarnas slut'). Tumultartade händelser omkullkastar världsordningen och skapar en ny ordning där Gud är allsmäktig. Enligt judisk tradition kommer de som lever vid tidens ände få se: Judar i exil återsamlas i det geografiska Israel. Israels fiender besegras. Det tredje judiska templet i Jerusalem. Uppväckande av de döda (techiat hameitim), eller uppståndelse. Vid en tidpunkt kommer den judiska Messias att bli kung av Israel. Han kommer att dela upp Israel enligt de ursprungliga stamindelningarna och Gog kommer att attackera Israel. Striden kräver många dödsoffer men Gud räddar judarna. Det är detta slag som kallas Harmagedon. Efteråt kommer ingen ondska att finnas kvar och människorna får direkt andlig kontakt med Gud. Kristendomen Inom kristendomen är Uppenbarelseboken i Nya Testamentet det mest kända eskatologiska resonemanget. I Uppenbarelseboken beskrivs Guds slutgiltiga seger över Ondskan, världens förnyelse och Ondskans motstånd före Guds dom. Uppenbarelseboken använder en mängd symboler, som till exempel Vilddjurets tal, 666. Eskatologisk undervisning finns även i evangelierna, där Jesus undervisar om sin återkomst vid historiens slut (se Matteusevangeliet 24-25; Markusevangeliet 13; Lukasevangeliet 21) , och i Nya testamentets brev (exempelvis 1 Thessalonikerbrevet 4-5; 2 Thessalonikerbrevet 2; 2 Petrusbrevet 3). Gemensamt för Nya testamentets syn är att "den yttersta tiden" börjar med Jesu första ankomst, och att detta är Jesu egen undervisning. När han förkunnar att "Guds rike är nära" (Mark 1:15) syftar Jesus bland annat på att tiden nu är inne för Guds ingripande i världens historia. Från Nya testamentets perspektiv är allt som händer efter Jesu liv och död en del av "den yttersta tiden". Kristna rörelser ägnar sig i varierande grad åt eskatologi. Fenomenet är kanske mest utmärkande för stora delar av pingströrelsen, sjundedagsadventisterna och andra frikyrkor – inte minst inom de ny-pentekostalistiska samfunden – där särskilt teorier om uppryckandet har vunnit stor popularitet sedan 1900-talet både inom teologi och populärkultur. Jehovas vittnen och Jesu Kristi kyrka av sista dagars heliga (mormonerna) utmärker sig vid att ha ett mycket starkt eskatologiskt fokus. Eskatologi kan också förstås som ett visst perspektiv som bidrar till förståelsen av alla jordiska skeenden. Världen ses som, alltsedan syndafallet, stadd på en resa hem till Gud. Skapelsen är, även om den innehåller det som är gott och från början är skapad av Gud, i sin nuvarande form alltid trasig och ofärdig. Detta kommer till uttryck i form av orättvisor, smärta, krig, död, förtryck och annan synd. Det eskatologiska hoppet innebär då en förhoppning och ett löfte - från Guds sida - om att detta inte är beständigt. Lidande och orättvisor är inte en del av Guds goda utan en konsekvens av världens bortvändhet från Gud, avsaknad av Gud. Eskatologin i denna bemärkelse kopplas ofta till tankar om människan som ansvarig medskapare och är viktig inom exempelvis feministisk teologi, ekoteologi och hos teologer som Moltmann och Hauerwas med många, många fler. Jehovas vittnen Jehovas vittnen, som började utvecklades i USA under 1870-talet starkt influerad av Sjundedagsadventisterna och dess tro på och tolkningar av Bibelns profetior om tidens slut och Jesu återkomst, kännetecknas av en eskatologi, som förutsäger en ny världsordning där Jehova Gud genom sin son Jesus Kristus kommer att styra världen och göra slut på ondskan. Den nuvarande världsordningen, de politiska, religiösa och ekonomiska systemen, (men inte vår planet) kommer att förintas och alla människor som valt att inte följa Jehova Guds principer med den. Jehovas vittnen tror att vi lever i den tid som bibeln kallar ”de sista dagarna”, som är början på den period då Jesus regerar i himlen, och då han väntar på att ta över jordens styre. De sista dagarna når sin kulmen vid Harmagedon, då arbetet med att förvandla jorden till ett paradis påbörjas, en återställelse av jorden som pågår i 1000 år. Den lilla hjorden, 144 000 fullständigt rena och obefläckade vittnen, kommer enligt Uppenbarelseboken att regera tillsammans med Jehova Gud och Jesus i en slags himmelsk regering. De övriga trogna kommer tillsammans med det stora flertalet människor som har dött att bli uppväckta i framtiden till liv på en paradisisk jord. Dessa människor kan bli många, för de som dött före Harmagedon (både rättfärdiga och orättfärdiga, både de som tjänat Jehova Gud och de som inte gjort det) kommer att uppväckas till liv. Under de tusen åren kommer alla att ställas inför ett liknande test som Adam fick, men misslyckades med. De kan välja om de vill lyda under Jehova Gud för evigt eller ej. De som väljer det förstnämnda kommer Jehova Gud att ge evigt liv i det nya paradiset här på jorden. De som inte klarar testet, ”de orättfärdiga”, kommer att tas bort av Jehova Gud. Jehovas vittnen avvisar Treenighetsläran. Jesus var den första människan som fick en uppståndelse eftersom Jehova Gud inte tillät att Jesus – som skapades när universum skapades – skulle bli kvar i graven. Jesus kom till liv igen, men nu som en mäktig andevarelse. Jesus var den förste som fick en uppståndelse på detta sätt, enligt Jehovas vittnen, och han anses alltså inte vara den siste. Zoroastrismen Zoroastrisk eskatologi är den äldsta kända eskatologin och har inspirerat såväl den judiska som den kristna och muslimska eskatologin. Zoroastrierna uppfattar världshistorien som en strid mellan den gode Ahura Mazda (Ormusd) och den onde Anra Mainyu (Ahriman) som varar i tolvtusen år uppdelade på fyra stycken tretusenårs-perioder. Före och efter de tolvtusen åren är tiden oändlig. De första tretusen åren skapas den osynliga andevärlden. Under nästa tretusen år skapar Ahura Mazda sina goda väsen och människoandarna beslutar att förkroppsliga sig för att kämpa mot ondskan. Med den tredje tretusenårsperioden börjar striden i världen och människosläktets historia. De gamla iranska hjältarna (urtidspatriarken Yima med flera) strider mot de onda, bland annat den trehövdade draken Dahaka. Vid periodens slut föds Zarathustra. Med Zoroaster inleds den fjärde och sista perioden som är den vi lever i nu. Den fjärde perioden indelas i tre millennier som var och en avslutas med att en profet föds. De första tusen åren delas upp i metallåldrarna guld, silver, koppar och järn. Efter tusen år föder en jungfru profetens son som får fromheten att förökas. Tusen år senare föds en profet som får bönen att förökas''. Efter det sista årtusendet föds en tredje profet, en upplyst Saoshyant ("den gagnerike"). Före profetens födelse sliter sig draken loss och slukar en tredjedel av mänskligheten. Saoshyant uppväcker de döda och alla människor samlas för den slutgiltiga fulländningen. De som begått någon av de tre dödssynderna (högmod, lögn, otro) delar djävlarnas lott och förbränns i världsbranden. Det är möjligt att renas från sina synder genom att undergå reningsstraff (som att förvisas till helvetet och pinas i tre dygn, jämför skärselden inom kristendomen). En meteor smälter malmen i alla berg. Metallen står som ett grunt hav över jorden. De ogudaktiga känner svedan, men för den fromme är det som en ljum mjölk. Nu utkämpas den sista striden mellan Herren och hans änglar och ondskans andemakter. Till sist jagas den onde ned i helveteshålan och förbränns i metallen (i en annan version försätts han i evig maktlöshet). De renade människorna samlas i fröjd på den jämnade jorden. Alla talar samma språk och görs odödliga med hjälp av en helig dryck. Allt blir himmel. Se även Kiliasm Kosmogoni Världens undergång Mytologi Skapelseberättelse Harmagedon Uppryckandet Daniels bok Uppenbarelseboken Nya Galileen Globala katastrofrisker Kristi återkomst Universums framtid Illuminatus! Referenser Noter Allmänna källor Externa länkar 64 misslyckade förutsägelser om världens undergång från 30 till 1990 Teologi


text: Ekumenik (grek. oikoumenikos "som rör den bebodda världen", "världsvid"), är enhetssträvanden i kristendomen. Ekumenik är strävan efter att uppnå enhet i tron på Kristus, en enhet som inte i sig förutsätter likriktning eller konformism, men som däremot räknar med en både dogmatisk och ämbetsmässig försoning mellan de nu splittrade kristna kyrkorna. Enheten skall vara synlig och i någon grad också strukturell. Kyrkosplittring En splittring inom den kristna kyrkan kan ta sig två former. Den ena kallas vanligen för schism och innebär ett brott i gemenskapen. Kyrkan kallas i den nicenska trosbekännelsen (först formulerad under Första konciliet i Konstantinopel 381) en enda, helig, apostolisk och allmännelig (eller katolsk). En schism innebär ett brott i enheten, men det behöver inte betyda att man undervisar en annorlunda form av den kristna tron. Schismer uppstår ofta i samband med kontroversiella biskops- eller påveval eller när en kyrka av en bestämd kultur dominerar en annan kyrka som präglas av en annorlunda kultur. Schismen har med auktoritet att göra. Den andra formen av splittring är allvarligare och går under namnet kätteri (numera också heresi). Kätteriet är ett brott mot katoliciteten i kyrkan, alltså den egenskap som gör att alla överallt förkunnar samma tro i alla tider. De två formerna är ofta svåra att urskilja från varandra, eftersom kätteri vanligen leder till schism och schism lätt ger upphov till kätteri. I dagens situation kan man säga att den romersk-katolska kyrkan betraktar de ortodoxa kyrkorna enbart som schismatiska (eftersom de inte erkänner påvens överhöghet), medan den fortfarande har starka misstankar om kätteri beträffande protestanterna (även om det laddade ordet inte används längre). Kort historik Ekumeniken är ett relativt nytt fenomen, även om strävan efter att bevara den kristna kyrkans enhet har funnits med allt sedan apostlarnas tid (jfr Paulus brev till i Nya testamentet). Den tidigare strävan tog sig först uttryck i verbala strider som mynnade ut i konciliära beslut där en grupp eller en alternativ strömning inom kyrkan förklarades för kättersk och därmed uteslöts. Många är de grupper som helt har försvunnit efter detta, långsamt eller snabbt – till exempel arianer, gnostiker, messalianer, donatister och så vidare. Redan i den tidiga kyrkan uppstod emellertid den problematiska situation där det fanns två eller flera fungerande, levande kyrkor som vägrade att erkänna varandra. Den nestorianska kyrkan var fram till Timur Lenks härjningar i Centralasien större än den västerländska, ortodoxa katolska kyrkan, som vid konciliet i Chalcedon 451 hade fördömt Nestorius och hans lära. Avstånden och de politiska omständigheterna (den nestorianska kyrkan befann sig utanför det bysantinska rikets gränser) gjorde dock att någon verklig ekumenisk dialog aldrig uppstod. En liknande konflikt, driven av missförstånd, bristande kunskap om motpartens språk och kultur, gav upphov till den andra betydande splittringen, nämligen mellan Konstantinopel och Rom år 1054. Vanan att ta itu med avvikande grupper med militära medel – som S:t Augustinus när han kallade på militärens hjälp mot donatisterna i Nordafrika, som för övrigt själva var mycket våldsamma – utvecklade sig i Västeuropa till en alltmer våldspräglad dominans. Medeltidens katarer bokstavligen utplånades – kättarbålen vid Mont Ségur i Sydfrankrike är en påminnelse om att man inte hade något särskilt intresse av att dialogera med oliktänkande, och den goda intentionen hos dominekanerna att diskutera sig fram till sanningen förvrängdes snabbt till något mycket mindre ädelt (inkvisitionen). Konflikterna som förelöpte den protestantiska reformationen (Jan Huus, waldensare) visar att den romerska kyrkan hade för avsikt att fortsätta på detta spår. När de nya politiska möjligheterna gjorde att parallellkyrkor kunde upprättas och försvaras uppstod med den tredje och senaste stora splittringen den situation som vi nu lever i, där flera kyrkor gör anspråk på samma legitimitet och använder samma heliga skrifter och ofta även likartade liturgier. Efter religionskrigen stelnade det kyrkliga Europa i tydligt markerade läger som inte förde någon dialog: protestanterna väntade på att Rom skulle vittra sönder och Rom väntade på att protestanterna skulle återkomma till ”moderkyrkan.” Vad som skapade rum för och längtan efter dialog var missionsverksamheten. Det blev uppenbart för både protestanter och katoliker att det i högsta grad förhindrade spridningen av evangeliet i Afrika och i synnerhet Asien när två grupper som hatar varandra förkunnar att Gud är kärlek. Ekumeniken började alltså, låt vara på mycket blygsamt och pragmatiskt vis, utanför Europa. Bland annat gjorde man enkla överenskommelser: den och den stammen hör till protestanterna och den och den till katolikerna; eller: norr om floden verkar protestanterna, söder om floden katolikerna. Detta kunde i bästa fall ge upphov till den något förvånande situationen att en katolsk missionär sände en potentiell konvertit till protestanterna därför att han kom från ”andra sidan” och vice versa. Mera vanligt förekommande var emellertid situationer där den kyrkliga splittringen gav upphov till etnisk och social splittring som ibland kunde få tragiska konsekvenser, som till exempel i Uganda. Vid 1800-talets slut bildades flera interkonfessionella organisationer, som till exempel Young Mens’ Christian Association (YMCA) och Young Womens’ Christian Association (YWCA) och den kristna studentrörelsen, vilka alla var härolder för den ekumeniska rörelsen. Den moderna ekumenikens tre perioder Ekumeniken i Europa, i form av diskussioner, möten och sammankomster, kan delas upp i tre olika perioder. Den första perioden går från 1890 till 1963. Det var år 1890 som lasaristprästen Fernand Portal (1855-1926) mötte lord Halifax (1839-1934) på Madeira – det första betydelsefulla mötet mellan en katolik och en anglikan på detta plan. Året 1963, mitt i det Andra Vatikankonciliet, kan betraktas som början på en period av spektakulära och symboliska gester. Ett avgörande moment i den spirande ekumeniska rörelsen under denna period var mötet mellan missionärer från alla möjliga protestantiska kyrkor i Edinburgh 1910. Många var de deltagare som sade sig ha upplevt Andens närvaro vid detta möte, där man hade satt som absolut regel att inte diskutera det som skilde deltagarna åt, utan försöka blottlägga den gemensamma grunden. Den visade sig vara förvånande stor. Man kom fram till fyra viktiga punkter, nämligen att det fanns missionärer i så gott som alla länder på jorden alla stora språk hade åtminstone Nya testamentet i översättning de unga lokala kyrkorna höll på att utbilda ett inhemskt ledarskap evangeliet utövade ett inflytande långt utöver kyrkornas gränser. Fyra år senare bröt det första världskriget ut, men ett viktigt steg hade tagit i det ekumeniska arbetet. Det bör dock noteras att den romersk-katolska kyrkan och de ortodoxa kyrkorna inte var inblandade ännu. En av deltagarna i konferensen i Edinburgh var den unge Nathan Söderblom, som så småningom blev ärkebiskop i Uppsala, dit han inbjöd kyrkorna att sända representanter till ett möte 1925. Temat var Liv och Arbete. Det var första gången sedan medeltiden som representanter för olika kyrkor deltog i ett gemensamt möte. För att underlätta samtalen hade det tydligt klargjorts att konferensen inte hade någon som helst bindande auktoritet – dess enda auktoritet var andlig. Några ortodoxa kyrkor deltog. En arbetskommittée bildades för att man skulle kunna följa utvecklingen av de tankar och förslag som kommit upp. Möten följde på möten: ett av de mera betydelsefulla ägde rum i Lausanne 1927, där man beslöt att göra den ekumeniska dialogen tvåspårig, genom att ta upp dogmatiska frågor under temat Tro och Ordning. Även detta möte mynnade ut i en arbetskommittée. Dessa två arbetskommittéer fördes slutligen samman i Kyrkornas Världsråd, som skapades i Amsterdam 1948 (det skulle ha grundats tio år tidigare, men andra världskriget kom emellan). Den romersk-katolska kyrkan, som först var avvisande, deltar som observatör i Världsrådet sedan efter Andra Vatikankonciliet. Dess stora medlemsantal skulle ge den alldeles för många röster enligt den rådande författningen. De flesta ortodoxa kyrkor är medlemmar, även om deras deltagande inte har varit konfliktfritt (se nedan). Den andra perioden, relativt kort, präglades starkt av Andra Vatikankonciliet, påvarna Johannes XXIII och Paulus VI samt Athenagoras, patriarken av Konstantinopel. ”Den gemensamma kalken syns vid kyrkans horisont”, sade Athenagoras i sitt julbudskap 1968. Andra Vatikankonciliet var en revolution i den romersk-katolska kyrkan. Från att ha varit en sluten borg öppnade denna kyrka nu portarna vida mot världen, vetenskapen och andra kristna (samt även mot andra religioner – konciliets ord om islam citeras ofta i dialogen med denna religion). Johannes XXIII, som hade sammankallat konciliet men dog innan det var över, betonade försoningen över kravet på att reda ut vem som hade haft rätt och fel under reformationen. Paulus VI, hans efterträdare, fortsatte på denna väg. Han hade en mycket varm relation med patriarken Athenagoras och båda önskade innerligt att de skulle kunna fira mässan tillsammans. Detta skedde dock aldrig och utvecklingen har därefter gått åt ett annat håll. Även anglikanerna lyste med sin ekumeniska vilja under denna period och den svenska kyrkan, trots det kontroversiella beslutet att låta viga kvinnor till präster 1958, uppfattades fortfarande som en ”brokyrka” som hade bevarat arvet från medeltiden och samtidigt anammat den protestantiska reformationen. Den tredje perioden, i vilken vi fortfarande befinner oss, inbjuder inte lika lätt till stora rubriker, men är på ett vis inte mindre spektakulär. Det är en period av läromässig dialog, som ofta sker i skymundan, mellan teologer. Den europeiska befolkningens minskande kunskap om och intresse för kyrkliga frågor gör att man sällan tänker på att det sker en förnyelse och ett tankearbete inom kyrkan som kanske inte har haft sin like sedan antiken. Nya och gamla hinder Långsamt har flera av de gamla stötestenarna röjts undan; bland annat har den romersk-katolska kyrkan och kyrkorna i Lutherska världsförbundet löst den fråga om rättfärdigheten genom tron som ursprungligen utlöste reformationen. Samtidigt har flera nya frågor uppstått som inte fanns med i splittringen på 1500-talet. Det unilaterala protestantiska beslutet (hos anglikanerna fattat efter att Rom visat kalla handen beträffande värdet av deras prästvigning) att viga kvinnor till präst- och biskopstjänst, de nyligen uppkomna etiska frågorna beträffande homosexualitet och samliv samt kyrkosynen har rest nya hinder för den kristna enheten. Andra, kanske temporära enhetsbildningar har uppstått, som till exempel Borgågemenskapen, där ett antal protestantiska kyrkor i Nordeuropa och den anglikanska kyrkan i Storbritannien har upprättat full ämbets- och nattvardsgemenskap. Den moderna liberalteologi som tillsammans med en viss form av feminism har vunnit stort gehör i de klassiska västerländska samfunden av protestantiskt ursprung, och därmed också har präglat mycket av atmosfären inom Kyrkornas Världsråd under de senaste årtiondena, har bidragit till att de ortodoxa kyrkorna har känt sig mindre hemma inom ekumeniken under 1900-talets sista kvartal. Utan att göra avkall på sitt ekumeniska engagemang drog sig flera ortodoxa kyrkor under 1990-talet ur Världsrådet i protest mot den syn på etik och kyrka som dominerade där. Krisen är nu överstånden och Världsrådet har gjort stora ansträngningar att ge de ortodoxa större utrymme. Den hotar emellertid fortfarande att blossa upp på nytt, eftersom ledarskapet i vissa protestantiska kyrkor, till exempel den svenska kyrkan, har satsat hårt på en liberalideologisk likriktning i kyrkan samtidigt som de ortodoxa kyrkorna återfinner sin röst efter kommunismens härjningar, ofta med en starkt konservativ accent. Den romersk-katolska kyrkan var under Johannes Paulus II:s ledning tydligt mera intresserad av enhet med den ortodoxa kyrkan än med protestanterna, och det första året av Benedikt XVI:s epok verkar bekräfta denna tendens, även om det naturligtvis inte innebär att man negligerar dialogen med protestanter. Under de senaste åren har en viss konfessionalism visat sig i de kristna kyrkorna överlag, kanske till följd av att 60-talets eufori lagt sig och de stora drömmarna har förblivit ouppfyllda. Kyrkans minskade roll i samhället, andra religioners ökande närvaro och den moderna radikalsekularism som av somliga har betecknats som öppet kristendomsfientlig kan ha bidragit till detta. Samtidigt kan man emellertid iaktta en stor ekumenisk öppenhet hos en majoritet av lekfolket i nästan alla europeiska kyrkor. Det är inte längre något märkvärdigt att en protestant deltar i en katolsk ceremoni eller vice versa. Auktoritetsfrågan Det största enskilda hindret för enhet mellan kristna är frågan om auktoritet. Vem, vad eller vilka det är som har sista ordet i kyrkan leder därpå till frågan om vad kyrkan egentligen är. Denna fråga är nyckeln till ekumenikens framgång. Det finns fyra huvudstrukturer i kyrklig organisation. Dessa kan beskrivas som kongregationalistisk – de troende i en lokal kyrka väljer en temporär ledare och kyrkan styrs på ett mer eller mindre demokratiskt vis, med tillit till den Helige Andes ledning (baptistförsamlingar styrs oftast på detta vis) episkopal, med eller utan apostolisk succession – biskopen är det synliga tecknet på de troendes enhet, han bevarar den och företräder den; biskopen leder ett stift, viger präster och diakoner. Det finns flera variationer på denna modell, men ingen är högre än ärkebiskopen (Svenska kyrkan är ett exempel på en sådan kyrka) påvlig – påvens roll i den västerländska kyrkan har varierat genom tiderna, men allt sedan de första århundradena har den romerska kyrkan gjort anspråk på att äga absolut auktoritet över hela den världsvida kyrkan (anspråken har inte alltid accepterats eller mötts av förståelse). Detta är ett av de främsta skälen till att Österlandets kyrkor inte har kunnat försona sig med Rom. År 1870 förkunnade dessutom Första Vatikankonciliet att påven under vissa omständigheter är ofelbar. konciliär – den tidigaste formen av kyrkostruktur var lokala kyrkor med var sin biskop som mötte andra biskopar i koncilier där man fattade bindande beslut som gäller för alla. När kyrkorna blev större fick de äldsta bland dem patriarker, varav påven i Rom är en och påven i Alexandria en annan (de övriga klassiska patriarkatet är Jerusalem, Antiochia och Konstantinopel). Dessa lokala kyrkor, som kan ha olika liturgier, språk och seder, förblir i gemenskap med varandra. De ortodoxa kyrkorna har bevarat denna form och många episkopala kyrkor känner sig dragna till den (den anglikanska kyrkan är ett exempel) Kritik Den moderna ekumeniken har ofta kritiserats av konservativa grupperingar inom kyrkorna. De menar att den ekumeniska rörelsen kännetecknas av en förslappning i fråga om läran och bibeltroheten. Många menar att det avgörande för kristen enhet inte är någon yttre organisation, utan att man har en gemensam lära, grundad på Bibeln. Konservativa reformerta och lutheraner tillhör de mest kritiska mot den moderna ekumeniken. Vissa - framför allt evangelikala kristna - kan acceptera en begränsad form av ekumeniskt samarbete mellan grupperingar som delar samma grundsyn, även om man kan vara oenig i vissa frågor. Mera konservativa, som reformerta fundamentalister eller vissa konfessionella lutheraner, är skeptiska även mot en sådan begränsad ekumenik och betonar betydelsen av en rätt lära. Samarbete Internationellt finns det flera ekumeniska samarbetsorgan och mötesplatser för samtal och samarbete inom olika områden. Många är specifikt inriktade på enskilda frågor, såsom mission, diakoni eller bibelöversättning, medan andra arbetar bredare för samsyn och/eller förståelse mellan kyrkor. I Sverige finns ekumeniska samarbetsorgan på såväl nationell som lokal nivå. Det bredaste nationella organet är Sveriges kristna råd där de flesta kristna samfunden finns representerade. Teobalt är ett ekumeniskt nätverk i Östersjöområdet. Internationella forum för bredare samverkan Kyrkornas världsråd (Sveriges kristna råd, Svenska kyrkan, Equmeniakyrkan) Lutherska världsförbundet (Svenska kyrkan) Europeiska kyrkokonferensen (Svenska kyrkan, Equmeniakyrkan) Internationella federationen av fria evangeliska kyrkor, IFFEC (Svenska Alliansmissionen, Equmeniakyrkan) Reformerta kyrkornas världsallians (Equmeniakyrkan) Borgågemenskapen (Svenska kyrkan) Samarbete kring enskilda frågor The Leprosy Mission International (Lepramissionen) Gideoniterna Nutida betydelser i svensk kristenhet Inom svensk nutida kristenhet kan man i stort sett skilja ut tre olika betydelser av ordet ekumenik: Samverkan och samtal mellan olika samfund inom Sverige, till exempel mellan Svenska kyrkan och Equmeniakyrkan eller mellan Pingströrelsen och den ortodoxa kyrkofamiljen. Samverkan internationellt, till exempel mellan lutherska, katolska, ortodoxa och baptistiska kyrkor. Samverkan internationellt mellan samfund med samma teologisk inriktning. Borgåöverenskommelsen är ett samarbete mellan flera lutherska kyrkor samt den Anglikanska kyrkan. Det har ifrågasatts om ordet ekumenik bör användas i detta sammanhang eftersom det (med undantag av den Anglikanska kyrkan) handlar om samarbete mellan olika kyrkor med samma grundteologi. Personligheter inom ekumeniken Athenagoras, patriark av Konstantinopel Johannes XXIII, påve Paulus VI, påve Nathan Söderblom, svensk ärkebiskop Se även Ekumeniska trosbekännelserna Ekumeniskt koncilium Interreligiös dialog Irenik Koinonia Oikoumene Svenska missionsrådet Sveriges kristna råd Källor Ekumenik Teologi


text: Evangelisk-Lutherska bekännelsekyrkan (ELBK) är en evangelisk-luthersk kristen frikyrka. Kyrkan bildades efter en splittring inom Lutherska bekännelsekyrkan 1987, och fick sitt nuvarande namn 1990. Kyrkan har fyra olika församlingar i Sverige och Norge, med drygt 50 medlemmar. I likhet med Lutherska bekännelsekyrkan (LBK), Lutherska konkordiekyrkan och Evangelisk-lutherska kyrkan i Sverige erkänner Evangelisk-Lutherska bekännelsekyrkan konkordieboken som en bekännelseskrift. ELBK uppstod bland några församlingar som lämnat LBK på grund av oenigheter i vissa frågor kring nattvarden och prästämbetet. ELBK stod mellan 1992 och 2021 i kyrkogemenskap med de Lutherska församlingarna i Stockholms- och Umeåområdet, samt sedan 2006 med Den evangelisk-lutherske frikirke i Danmark. År 2021 inledde en församling i ELBK ett nära samarbete med Missionsprovinsen, vilket ledde till den nämnda brytningen. Källor Länk Evangelisk-Lutherska bekännelsekyrkans webbplats Lutherska samfund i Norge Lutherska samfund i Sverige Svensk frikyrkorörelse Religiösa organisationer bildade 1974


text: Eukaryoter (Eukaryota) är en av de tre domäner som organismer delas in i enligt modern systematik. En eukaryot är alla celler eller organismer med en definierad cellkärna. Den eukaryotiska cellen har ett tunt lager membran vilket kretsar kring cellkärnan och separerar den från cytoplasman. Cellkärnan innehåller organismens DNA (arvsmassa) organiserade i kromosomer. Eukaryoter omfattar traditionellt rikena djur, växter, svampar, samt protister, vilket i själva verket är en samlingskategori för eukaryoter som ej passar in i övriga riken. Eukaryoterna kontrasteras mot prokaryoterna (bakterier och arkéer), vilka saknar cellkärna och andra komplexa cellstrukturer. Virus är biologiska enheter som parasiterar på celler och faller utanför denna klassifikation. Ordet är bildat av grekiskans εὖ (eu, ’god’, ’äkta’) och κάρυον (karyon, ’nöt’, ’kärna’) vilket syftar på cellkärnan. Ursprung De äldsta fossilen av eukaryoter är 1,8–1,9 miljarder år gamla och har hittats i Kina, och rimligtvis ligger eukaryoternas ursprung ytterligare något längre tillbaka i tiden, kanske så mycket som tre miljarder år sedan. Det finns flera olika hypoteser om exakt hur den eukaryota cellen först utvecklades. Inslag av endosymbios, det vill säga att flera olika bakterier gick ihop till en gemensam cell, är ett framträdande inslag i de flesta hypoteser; se endosymbiontteorin. Vad gäller mitokondrier och kloroplaster är endosymbiosen välbelagd och det har i båda fallen gått att identifiera, vilken bakterie som inkorporerats (α-proteobakterier respektive cyanobakterier). Vad gäller cellkärnan är osäkerheten stor och ingen hypotes är allmänt accepterad. Ett endosymbiotiskt ursprung för cellkärnan utgår från en prokaryot, vars cellmembran veckas inåt till dess att det omslutit arvsmassan och bildat kärnmembran och endoplasmatiskt nätverk. Andra prokaryota bakterier med effektiv energiproduktion och cyanobakterier med fotosyntes tränger in i cellen och drar med sig lite av cellmembranet, vilket förklarar att mitokondrien och kloroplasten har dubbla membran. Mitokondrien, ribosomen och andra organeller började fungera tillsammans. Både mitokondrien och kloroplasten har egen arvsmassa och kopieras självständigt. Eukaryoter utvecklade meios, sexuell reproduktion, för cirka 1,2 miljarder år sedan, och det var då evolutionstakten exploderade. Systematik Domänen eukaryoter (Eukaryota) har traditionellt indelats i fyra riken (med prokaryoterna i ett eget rike): Djur (Animalia) Svampar (Fungi) räknas numera till ett eget rike. Växter (Plantae); ormbunkar och mossor är kvar i växtriket tillsammans med blomväxter och barrträd. Protister (Protista) Denna indelning är dock föråldrad, och motsvarar inte de faktiska släktskapsförhållandena. Senare arbete, främst med dna-data, pekar snarare på en indelning i fem supergrupper även om alla detaljer mellan och inom grupperna inte är helt klarlagda: Därutöver har det föreslagits att eukaryoter kan klassificeras i två större grupper, Unikonta och Bikonta, som härstammar från organismer med en respektive två flageller. I det här systemet är ophistokonter och amöbor (Amoebozoa) unikonter, och resten är bikonter. Referenser Systematik Organismer


text: Ekenässjön är en tätort i Vetlanda kommun i Jönköpings län. Ekenässjön ligger vid järnvägslinjen Vetlanda–Nässjö, 10 km norr om Vetlanda. Historia I Ekenässjön fanns från 1917 till 1976 ett glasbruk, Ekenäs glasbruk, som var det nordligaste glasbruket i det så kallade Glasriket. Under 1940-talet hade glasbruket sin storhetstid, då man hade knutit tre konstnärer till bruket, Greta Runeborg-Tell, Astrid Rietz och Edvin Ollers. Befolkningsutveckling Näringsliv Ekenässjön domineras av metall- och träindustrier. Här finns bland andra Pallco AB som sysselsätter över 140 personer och Beslag och Metall som sysselsätter över 200 personer. Bröderna Anderssons möbelindustrier tillverkar soffor och fåtöljer sedan 1914. Glasproduktion finns fortfarande på orten vid Ekenäs glashytta som producerar konstglas. Sport Ekenässjöns IF bildades 11 april 1928. Föreningens namn var från början IFK Ekenässjön, men 1934 fick föreningen ändra namnet till Ekenässjöns IF efter påstötning från Smålands idrottsförbund. Klubben hade inte ansökt om medlemskap i Kamratföreningen. Föreningen bedriver fotbollsverksamhet för alla åldrar och där representationslaget spelar i de lägre divisionerna. Föreningen bedriver även motionsgymnastik. Se även Ekenässjöns Industrimuseum Vetlanda socken Noter Orter i Vetlanda kommun Tätorter i Sverige


text: Cornelius Efraim (Eric) Hallström, född 22 november 1893 i Adolf Fredriks församling i Stockholm, död 17 juni 1946 i Danderyds församling, var en svensk målare och grafiker som tillhörde gruppen Färg och Form. Eric Hallström var son till konstnären Carl Axel Thure Hallström. Fadern hade ursprungligen arbetat som litograf i Norrköping men senare flyttat till Stockholm där efter en tids konststudier i Tyskland gick över till att arbeta som landskapsmålare. Carl Axel Thure Hallström var djupt religiös, något som Eric Hallström under sin ungdom kom att ta avstånd ifrån. Eric Hallström kom att gå i lära och arbeta tillsammans med sin far. Han studerade vid Tekniska skolan i Stockholm 1909–1910 och Wilhelmsons målarskola, Stockholm 1912. 1913 syns ett första inflytande från naivismen i hans måleri, men under de följande åren influerades han främst av måleriet inom Konstnärsförbundet. Under första världskriget kom Hallström även att influeras av kubismen. 1917 fick han och målarkamraten Gideon Börje kontakt med den i Stockholm bosatte italienske futuristen och konsthandlaren Arturo Ciacelli. Året därpå ställde båda ut sina verk hos Ciacellis konstgalleri på Strandvägen. Eric Hallström räknas till en av de främsta företrädarna för naivismen i Sverige på 1910- och 1920-talen. Under 1930- och 1940-talen präglas hans konst, under ömsesidig påverkan bland annat av Albin Amelin och Sven Erixson ("X:et") av vitalism, en expressionistisk naturalism. Han har utfört landskap, norrländska älvmotiv, men mestadels motiv från Stockholms gator, figurtavlor och interiörer. Många av hans bästa verk tillkom på 1910-talet då motiven hämtades från Rörstrands Porslinsfabrik, Hagaparken och Karlbergs slott. Kring 1917 hör till den allra främsta perioden i Hallströms oeuvre, då de välkända verken På ön, Den ryske miljonären och Karlbergs ridbana tillkom. Hallström är representerad på många av Sveriges konstmuseer, bland annat Göteborgs konstmuseum, Moderna museet, Norrköpings konstmuseum, Kalmar konstmuseum. och Malmö museum. Han är begravd på Danderyds kyrkogård. Se även Hilding Linnqvist Källor Noter Konstnärer från Stockholm Svenska målare under 1900-talet Födda 1893 Avlidna 1946 Män Representerade vid Göteborgs konstmuseum Gravsatta på Danderyds kyrkogård Svenska grafiker under 1900-talet Representerade vid Moderna museet Representerade vid Norrköpings konstmuseum


text: Ernst Abraham Josephson, född 16 april 1851 i Stockholm, död 22 november 1906 i Stockholm, var en svensk konstnär, målare och poet. Biografi Ernst Josephson föddes 1851 i Stockholm i ett judiskt borgarhem. Fadern var Semmy Josephson, bror till teatermannen Ludvig Josephson och tonsättaren Jacob Axel Josephson. Vid 16 års ålder började han på Konstakademien, där han studerade 1869-76. Därefter följde studier i bland annat Paris och Nederländerna. Redan som tjugoåring deklarerade han i ett berömt uttalande: Framgångar och svårigheter Josephson nådde stora framgångar som konstnär. År 1876 fick han en kunglig medalj för målningen Sten Sture den äldre befriar drottning Kristina av Danmark ur Vadstena klosterfängelse. Efter genomgången kurs vid Konstakademien for Josephson 1876 utomlands, till Italien och Holland, där han kopierade mästare som Rembrandt, Frans Hals och Tizian. Det stora genombrottet kom i Paris efter 1879 med några lysande porträtt av kamrater och vänner, bland annat Hugo Birger i landsknektskostym, Carl Skånberg porträtterad i Velazquesliknade manér samt Allan Österlind porträtterad i en mer avslappnad stil. Sin egen stil hittade han dock främst under en resa till Sevilla tillsammans med Anders Zorn 1881-82. Privat gick det dock inte lika bra, och han råkade ut för en rad personliga tragedier. Han drabbades redan i unga år av syfilis. Kärlekslivet blev olyckligt och kanske värst av allt: hans mästerverk Strömkarlen (som målades i flera versioner under 1880-talet) refuserades av Nationalmuseum. Målningen köptes i februari 1893 av en förargad prins Eugen, målarprinsen, som inte bara själv var konstnär, utan också hjälpte många samtida konstnärer ekonomiskt genom att köpa in deras verk till sitt hem på Waldemarsudde. Prinsen lät Strömkarlen få en fast placering och den har sedan dess aldrig lämnat Waldemarsudde. Fadern dog när Josephson var tio år, systern Gelly dog när han var 17 år och den älskade modern dog när han var 30 år, vilket tog honom hårt. Sommaren 1888 var Josephson utblottad och hade gjort slut på färger och dukar. På ön Île-de-Bréhat i Bretagne ägnade han sig åt spiritism och hemsöktes av religiösa vanföreställningar, där han trodde sig vara Gud och Kristus. Några månader senare togs han in på hospitalet, numera Ulleråkers sjukhus, i Uppsala, där han vistades några månader. Diagnosen var paranoia, vilket idag motsvarar schizofreni. Så småningom flyttade han till Stockholm där två damer vårdade honom till hans död 1906. Under spiritual trans skapade Josephson visionära dikter och målningar undertecknade med avlidna konstnärers namn. Bland verken finns lyriska och innerliga linjeteckningar och målningar som föreställer själfulla varelser med sorgsna ögon. Några av Josephsons viktigaste verk, till exempel Gåslisa (omkring 1890), liksom diktsamlingarna Svarta rosor (1888) och Gula rosor (1896), tillkom under sjukdomstiden. På 1890-talet fick Ernst Josephson upprättelse som konstnär. Ett par decennier senare skedde ett genombrott för den moderna synen på Josephsons sjukdomskonst, som liksom Carl Fredrik Hills har inspirerat många svenska konstnärer inom expressionismen. Som frisk blev Josephson känd för sina mästerliga oljeporträtt. Sjukdomskonsten domineras av historiska motiv och bilder från sagor och myter. Ernst Josephsons väg i Södra Ängby i Stockholm är uppkallad efter Ernst Josephson. Han finns representerad vid bland annat Nationalmuseum, Prins Eugens Waldemarsudde, Sven-Harrys konstmuseum i Stockholm, Kalmar konstmuseum, Norrköpings konstmuseum och Göteborgs konstmuseum. Bilder Bibliografi Skönlitteratur Konst Se även Åke Göransson Carl Fredrik Hill William Bernström Josephson (släkt) Källor Vidare läsning Björnstrand, Gabrielle (1999) Guds ansikte, signerat Josephson. Konstperspektiv 4/99. http://gabrielle-bj.blogspot.se/2011/06/guds-ansikte-signerat-josephson.html * Externa länkar Blackbird's Nest — Ernst Josephson Födda 1851 Avlidna 1906 Svenska målare under 1800-talet Män Gravsatta på Norra begravningsplatsen i Stockholm Konstnärer från Stockholm Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Representerade vid Prins Eugens Waldemarsudde Representerade vid Thielska galleriet


text: Enköpings kommun är en kommun i Uppsala län. Centralort är Enköping. Kommunen är belägen i den västra delen av landskapet Uppland och gränsar i norr till Heby kommun, i nordöst till Uppsala kommun och i öster till Håbo kommun, alla belägna i Uppsala län. I nordväst gränsar kommunen till Sala kommun och i väster till Västerås kommun, båda belägna i Västmanlands län, samt i söder till Strängnäs kommun i Södermanlands län och Ekerö kommun i Stockholms län (maritim gräns). Administrativ historik Kommunens område motsvarar socknarna Altuna, Biskopskulla, Boglösa, Bred, Enköpings-Näs, Fittja, Fröslunda, Frösthult, Giresta, Gryta, Hacksta, Hjälsta, Holm, Husby-Sjutolft, Härkeberga, Härnevi, Kulla, Kungs-Husby, Lillkyrka, Litslena, Långtora, Löt, Nysätra, Simtuna, Sparrsätra, Svinnegarn, Teda, Tillinge, Torstuna, Torsvi, Vallby, Veckholm, Villberga, Vårfrukyrka och Österunda samt större delen av Arnö socken. I dessa socknar bildades vid kommunreformen 1862 landskommuner med motsvarande namn. Inom området fanns även Enköpings stad från medeltiden som 1863 bildade en stadskommun. Den 1 januari 1943 upplöstes Arnö landskommun. I området fanns även från 30 maj 1919 till 31 december 1951 Grillby municipalsamhälle. Vid kommunreformen 1952 bildades storkommunerna: Lagunda (av tio tidigare kommuner), Norra Trögd (av sex kommuner), Södra Trögd (av sex kommuner), Åsunda (av sju kommuner) samt Fjärdhundra (av sex kommuner i Västmanlands län). Enköpings kommun bildades vid kommunreformen 1971 av Enköpings stad och de fem storkommunerna bildade 1952. Samtidigt ändrades länsgränsen när området som motsvarat Fjärdhundra överfördes till Uppsala län. Kommunen ingick från bildandet till 2005 i Enköpings domsaga och ingår från 2005 i Uppsala domsaga. Kommunen ingår sedan 2013 i Förvaltningsområdet för finska. Kommunvapnet Blasonering: En blå sköld med fyra korsformigt ställda liljor av guld. I det äldsta sigillet från 1300-talet finns liljorna med. Det har att göra med att liljan är en symbol för jungfru Maria, som gett namn åt Vårfrukyrkan. Som vapen fastställdes det av Kungl. Maj:t år 1928. Trots det stora antalet äldre enheter som 1971 bildade kommunen fanns endast Enköpings eget vapen och det registrerades för den nya kommunen i PRV år 1974. Befolkningsutveckling Indelningar Fram till 2016 var kommunen för befolkningsrapportering indelad i Boglösa församling Enköpings församling Fjärdhundra församling Lagunda församling Sparrsätra-Breds församling Tillinge och Södra Åsunda församling Veckholms församling Villberga församling Från 2016 indelas kommunen i följande distrikt: Altuna Biskopskulla Boglösa Bred Enköping Enköpings-Näs Fittja Fröslunda Frösthult Giresta Gryta Hacksta Hjälsta Holm Husby-Sjutolft Härkeberga Härnevi Kulla Kungs-Husby Lillkyrka Litslena Långtora Löt Nysätra Simtuna Sparrsätra Svinnegarn Teda Tillinge Torstuna Torsvi Vallby Veckholm Villberga Österunda Tätorter Infrastruktur Vägar Följande större vägar går genom kommunen: Europaväg E18 mellan Oslo och Stockholm i öst-västlig riktning. Riksväg 55 mellan Uppsala och Norrköping nordostlig-sydvästlig riktning. Riksväg 70 ansluter till E18 strax norr om Enköping och går i nordvästlig riktning mot Mora. Väg 254 ansluter till Riksväg 70 i Fjärdhundra och går i nordlig riktning mot Heby. Väg 263 ansluter till väg 55 vid Skolsta och går i ostlig riktning mot Sigtuna. Kollektivtrafik Mälarbanan går igenom kommunen och en järnvägsstation finns i Enköping. SJ trafikerar stationen på linjen Stockholm-Västerås-Göteborg. Enköping har bussar till flera platser utanför kommunen, bl.a. Västerås, Uppsala, Bålsta, Heby och Strängnäs. Politik Kommunstyrelseordförande / Kommunalråd Mandatfördelning i Enköpings kommun, valen 1970–2022 Se även Lista över insjöar i Enköpings kommun Naturreservat i Enköpings kommun Lista över fornlämningar i Enköpings kommun Personer med anknytning till Enköpings kommun Referenser Externa länkar Enköpings kommuns webbplats Sveriges kommuner Finska förvaltningskommuner


text: Elektronisk musik är en musikgenre som framhäver användandet av elektroniska musikinstrument eller elektronisk musikteknologi som en central aspekt av musiken. Historiskt sett har elektronisk musik varit musik skapad med hjälp av elektroniska musikinstrument eller elektronisk bearbetning, med under moderna tider har den uppdelningen förlorat sin betydelse, eftersom nästan all musik som spelas in idag och de flesta livespelningarna är beroende av omfattande användning av elektronik. Idag används termen elektronisk musik för att skilja på musik som använder elektroniken som fokus eller har det som inspirationskälla, från musik som använder elektronik för att skapa en produktion som kan ha elektroniska inslag i musiken, men inte fokuserar på den elektroniska delen. Nutida elektronisk musik uttrycker både konstmusikformer, såsom elektroakustisk musik, experimentell musik, konkret musik och annat; och populärmusikformer inklusive många sorters dansmusik, såsom techno, house, trance, electro, breakbeat, drum and bass, synthpop och så vidare. En skillnad kan göras mellan instrument som skapar sitt ljud genom elektromekaniska medel och instrument som skapar ljud genom användning av elektriska komponenter. Exempel på elektromekaniska instrument är teleharmonium, Hammond B3 och elgitarr, medan exempel på elektroniska instrument är Theremin, synthesizer och dator. Historia Sent 1800-tal till tidigt 1900-tal Innan den elektroniska musiken fanns det en vilja hos kompositörerna att använda den nyuppkomna teknologin för musikaliska ändamål. Flera instrument som använde elektromekanisk design skapades och de beredde vägen för senare uppkomna musikaliska instrument. Ett elektromekaniskt instrument kallades Teleharmonium (eller Telharmonium), och det skapades av Thaddeus Cahill under åren 1898-1912. Dock kunde Teleharmoniumen inte användas praktiskt, då dess otroliga storlek hindrade detta. Det första elektroniska instrumentet anses ofta vara thereminen, uppfunnen av Léon Theremin mellan åren 1919 och 1920. Ett annat tidigt elektroniskt instrument var Ondes Martenot, som bland annat är känt för sin användning i Turangalîlasymfonin av Olivier Messiaen, och andra verk av honom. Den användes också av andra kompositörer, främst franska, och däribland bland annat André Jolivet. Efterkrigstiden: 1940-tal till 1950-tal Bandspelaren hade utvecklats i Tyskland under 1930-talet. En teknik kallad Wire recording hade dock använts sen 1898. Den första praktiska bandspelaren kallades Magnetophon, och presenterades 1935 av AEG i Tyskland. (Angus 1984) Det var inte länge sedan kompositörer använde bandspelare för att experimentera fram ny musik, så kallad Musique concrète. Den tekniken gick ut på att redigera ihop inspelade fragment med naturliga och industriella ljud. De första styckena med konkret musik skrevs av Pierre Schaeffer, som senare arbetade tillsammans med Pierre Henry. Karlheinz Stockhausen arbetade kort i Schaeffers studio 1952, och efter det många år på Westdeutscher Rundfunk Kölns studio för elektronisk musik, under två tillfällen kombinerade han elektroniskt framställd musik med ganska sedvanliga orkestrar—i Mixtur (1964) och Hymnen, dritte Region mit Orchester (1967). Stockhausen förklarade att lyssnarna hade berättat för honom att hans elektroniska musik gav dem en känsla av "yttre rymden", känslan av att flyga, eller att vara i en fantastisk drömvärld. Mer nyligen började Stockhausen producera sin musik i sin studio i Kürten, hans sista verk i genren var Cosmic Pulses (2007). Två nya elektroniska musikinstrument debuterade år 1957. Till skillnad från de tidigare instrumenten Theremin och Ondes Martenot, var dessa instrument svåranvända och krävde omfattande programmering, och inget av dem kunde spelas under realtid. Det första av dessa elektroniska instrument var datorn när Max Mathews använde att program kallat Music 1, senare personer som använde programmet var bland annat Edgard Varèse och Iannis Xenakis. Det andra elektroniska instrumentet som kom till det året var den första elektroniska synthesizern. Den kallades RCA Mark II Sound synthesizer och använde elektronrörsoscillatorer och byggde in den första elektroniska sequencern. Den designades av RCA och installerades på Columbia-Priceton Electronic Music Center, där den är kvar än idag. Columbia-Princeton Electronic Music Center, numera känd som Computer Music Center är det äldsta centret för elektronisk och datorbaserad musikforskning i USA. Det startades 1958 av Vladimir Ussatjevskij och Otto Luening som hade arbetat med det magnetbands-hantering sedan början av 1950-talet. En studio byggdes där med hjälp av ingenjören Peter Mauzey (Luening 1968, 48). På Philips Research Laboratories i Eindhoven, komponerade 1957-1961 Tom Dissevelt och Dick Raaijmakers skivan Song of the Second Moon. 1960-tal till sent 1970-tal En av de första synthesizers som kom fram var Buchla. Den framträdde första gången 1963, och var en produkt av kompositören Morton Subotnicks ansträngningar i spetsen på musique concrète-utvecklingen. År 1962 hyrde Subotnik och hans partner Ramon Sender en elektroingenjör, Don Buchla, för att bygga en "svart låda" som skulle användas till komposition. En annan spelbar synthesizer, den första som använde piano-liknande tangenter, var Robert Moogs idé. År 1964 bjöd han in kompositören Herb Deutsch att besöka honom i hans studio i Trumansburg. Moog hade träffat Deutsch året innan, hört hans musik, och bestämt sig för att följa kompositörens förslag att bygga elektroniska musikmoduler. När Deutsch anlände till besöket, hade Moog skapat prototyper av två Voltage-controlled oscillators (VCO). Även Paul Ketoff, en ljudtekniker för RCA Italiana i Rom närmade sig William O. Smith, som var chef för den elektroniska musikstudion vid stadens American Academy, med ett förslag att bygga en liten spelbar synthesizer för akademins studio år 1964. Smith rådfrågade Otto Luening, John Eaton och andra kompositörer som var vid akademin då. Smith accepterade Ketoffs förslag, och Ketoff levererade sin Synket (förkortning av Synthesizer Ketoff) tidigt 1965. Musiken till filmen Förbjuden värld av Louis och Bebe Barron, var enbart komponerad med hjälp av specialgjorda elektroniska kretsar 1956. På albumet från filmen förklarar Louis och Bebe: We design and construct electronic circuits which function electronically in a manner remarkably similar to the way that lower life-forms function psychologically. [. . .]. In scoring Forbidden Planet – as in all of our work – we created individual cybernetics circuits for particular themes and leit motifs, rather than using standard sound generators. Actually, each circuit has a characteristic activity pattern as well as a "voice". [. . .]. We were delighted to hear people tell us that the tonalities in Forbidden Planet remind them of what their dreams sound like. Robert Moogs skapande av Moog-synthesizern gjorde att elektronisk musik blev vanligt inom populärmusik. Först hos progressiva brittiska rockband som Pink Floyd och Yes och i den tyska krautrock-rörelsen med band som Can, Neu! och Kraftwerk. Enligt en biografi av folkrockbandet Crosby, Stills & Nash spelades ett antal tidiga experimentella elektroniska musikarbeten in i början av 1970-talet genom ett samarbete mellan David Crosby, Grateful Dead-medlemmarna Jerry Garcia, Phil Lesh och Mickey Hart, och kompositören Ned Lagin. Dessa inkluderade Lagins album Seastones, som först släpptes 1975. Sent 1970-tal till sent 1980-tal Från 1970-talet blev elektronisk musik vanlig inom populärmusik. Kraftwerk utvecklade en poporienterad elektronisk musik på album som Trans Europe Express 1977 och The Man Machine 1978. David Bowie samarbetade med Brian Eno med ett elektroniskt sound på albumen Heroes och Low. Giorgio Moroder skapade ett stilbildande elektroniskt sound inom discomusiken. År 1979 hjälpte den brittiska artisten Gary Numan till att få den elektroniska musiken till en vidare del av popmusiken med sin listetta Cars från albumet The Pleasure Principle. Syntpop blev kommersiellt stort i början av 1980-talet med band som Depeche Mode, The Human League och New Order. Utveckling från 1980-talet till början av 2000-talet Under det tidiga 2000-talet började indiepopvärldens artister intressera sig för vad som kan beskrivas som elektronisk musik, vilket gjorde att indietronica växte fram. Inkluderade bland dessa artister är Four Tet, The Postal Service, Caribou och Psapp. Dessa artister använder olika sorters redskap för att skapa musik, ofta trummaskiner och laptops. En speciell rörelse inom indieelektroniska musikscenen är folktronicarörelsen, som kombinerar olika sorters folkmusik med elektronisk musik. Circuit bending Circuit bending är en kreativ kortslutning med låg elektrisk spänning, batteridriven elektronisk ljudmanick, exempelvis gitarrers effektpedaler, barns leksaker och små synthesizrar för att skapa nya musikaliska instrument och ljudgeneratorer. Man understryker spontanitet och slumpmässighet. Circuit bending-teknik har vanligtvis associerats med noise, även om många mer sedvanliga samtida musiker och musikgrupper som experimenterat med "circuit bent"-instrument har känts till. Översikt Genrer Elektronisk musik, speciellt från slutet av 1990-talet, bröt emot många genrer, stilar och understilar - för många för att lista här. Även om det inte finns några strikta gränser kan vi generellt sett identifiera experimentella och klassiska stilar: elektroakustisk musik och konkret musik från runt 1945 till nutid; den industriella musiken och synthpopstilarna från 1980-talet; stilar som främst är till för dans såsom italodisco, eurodisco, eurodance, techno, house, trance, electro, breakbeat, drum'n'bass (också kallad jungle), Gabber och stilar som är menade mer som experimentella stilar eller för lyssnande hemma, som electronica, indietronica, glitch, breakcore och triphop. Spridningen av persondatorer och MIDI-gränssnittet som började på 1980-talet skapade en ny genre av elektronisk musik, ibland kallad chipmusik eller bitpop. Dessa stilar producerades till en början med hjälp av specialgjorda ljudchip i persondatorer som till exempel Commodore 64, Commodore Amiga och Atari ST bland andra, växte kraftigt utanför demoscenen. Referenser Noter Allmänna källor Angus, Robert. 1984. "History of Magnetic Recording, Part One". Audio Magazine (August): 27–33. Bogdanov, Vladimir, Chris Woodstra, Stephen Thomas Erlewine, and John Bush (editors). 2001. The All Music Guide to Electronica: The Definitive Guide to Electronic Music. AMG All Music Guide Series. San Francisco: Backbeat Books. Gann, Kyle. 2000a. "It's Sound, It's Art, and Some Call It Music". New York Times (January 9). Gann, Kyle. 2000b. "MUSIC; Electronic Music, Always Current". New York Times (July 9). Holmes, Thomas B. 2002. Electronic and Experimental Music: Pioneers in Technology and Composition. Second edition. London: Routledge Music/Songbooks. (cloth) (pbk) Kettlewell, Ben. 2001. Electronic Music Pioneers. [N.p.]: Course Technology, Inc. Lebrecht, Norman. 1996. The Companion to 20th-Century Music. Da Capo Press. (pbk) Luening, Otto. 1968. "An Unfinished History of Electronic Music". Music Educators Journal 55, no. 3 (November): 42–49, 135–42, 145. Norman, Katharine. 2004. Sounding Art: Eight Literary Excursions through Electronic Music. Aldershot: Ashgate Publishing, Ltd. Prendergast, Mark. 2001. The Ambient Century: From Mahler to Trance: The Evolution of Sound in the Electronic Age. Forward [sic] by Brian Eno. New York: Bloomsbury. , (hardcover eds.) (paper) Reynolds, Simon. 1998. Energy Flash: A Journey Through Rave Music and Dance Culture. London: Pan Macmillan. (US title, Generation Ecstasy: Into the World of Techno and Rave Culture. Boston: Little, Brown, 1998 ; New York: Routledge, 1999 ) Schaefer, John. 1987. New Sounds: A Listener's Guide to New Music. New York: Harper Collins. Shapiro, Peter (editor). 2000. Modulations: a History of Electronic Music: Throbbing Words on Sound. New York: Caipirinha Productions Sicko, Dan. 1999. Techno Rebels: The Renegades of Electronic Funk. New York: Billboard Books. Stockhausen, Karlheinz. 1978. Texte zur Musik 4. Cologne: DuMont Buchverlag. United Kingdom. Parliament. Criminal Justice and Public Order Act 1994, c. 33 Zimmer, Dave. 2000. Crosby, Stills, and Nash: The Authorized Biography. Photography by Henry Diltz. New York: Da Capo Press. (Uppslagsord Theremin, Leon. Här anges bl.a. att han konstruerade instrumentet 1920.) Vidare läsning Johansson, Pär 2013: Elektronmusikarkiv i Statens musikverks samlingar | Dokumenterat nr 45. Bulletin från Musik- och teaterbiblioteket, s.4 Wikipedia:Basartiklar


text: EMU eller Emu kan syfta på: Emu – en strutsliknande fågel i Australien Emuer – ett släkte med fåglar som numera placeras i familjen kasuarer inom ordningen kasuarfåglar E-mu Systems – ett amerikanskt företag som tillverkar synthesizers och samplers Emu Heights – en ort i New South Wales Emu Islet – en ö i Northern Territory Emu River – en flod i Tasmanien EMU – ett av Europeiska unionens befogenhetsområden, se Ekonomiska och monetära unionen EMU – ICAO:s kod för ett flygbolag i Macao, se East Asia Airlines Se även Emu Bay – flera Emu Creek – flera Emu Lake – flera


text: E-mu Systems är ett amerikanskt företag som tillverkar synthesizers och samplers. Företaget startades år 1971 av Dave Rossum och hade då namnet E-μ. År 1981 bytte det namn till det något mer lättskrivna E-mu Systems. År 1999 gick Ensoniq och E-mu ihop och köptes senare upp av Creative Technology Ltd. E-mu var med under 90-talet att utveckla ljudkorten Soundblaster och filformatet åt Creative. Andra kända produkter som har utvecklats av E-mu är: Emulator 1 till 4 och emulator X Emax 1 och 2 Se även Ensoniq Creative Technology Ltd Externa länkar E-mu Amerikanska elektroniktillverkare Musikinstrumenttillverkare Företag bildade 1971


text: Ensoniq var ett amerikanskt företag som tillverkade synthesizers och ljudkort till persondatorer. Företaget startades år 1981 av en grupp avhoppade ingenjörer från Commodore som tidigare medverkade i utvecklandet av SID-kretsen. Namnet var inledningsvis Peripheral Visions. Ensoniq var det första företaget som använde VLSI-chip i ett musikinstrument för konsumentbruk. Deras första produkt var samplern Mirage. Apple Computer använde ljudkretsar tillverkade av Ensoniq till sin Apple IIGS. På grund av ett avtal mellan Apple Computer och Apple Records var detta under lång tid den enda dator tillverkad av Apple Computer som använde dedikerade ljudkretsar. Numera är Ensoniq ett varumärke ägt av Creative Technology Ltd tillsammans med ett varumärke för en annan samplerpionjär E-mu Systems. Produkter i urval ASR-10 ESQ-1 Källor Externa länkar Amerikanska tillverkningsföretag Musikinstrumenttillverkare Företag bildade 1981


text: Ejnar Ask (även omskriven som Einar Ask) född 6 juni 1909, död 23 januari 1982, var en svensk bandyspelare. Ask verkade som elitbandyspelare från 1925 till 1952. Han blev känd som pålitlig målgörare med ett hårt skott, och hans ungefär 700 tävlingsmatcher resulterade i över 2 000 mål. Biografi Ejnar Ask föddes i Harnäs, det vill säga det legendariska SK Tirfings hemort. Familjen flyttade dock till Forsbacka när Einar var fyra år. Som 14-åring började han i Forsbackas juniorlag, och 1925 gjorde han debut i A-laget. Ejnar Ask blev svensk mästare i bandy vid tre tillfällen. Efter guld med IFK Uppsala 1933 återkom han med ytterligare två SM-guld 1945 och 1946 med Sandvikens AIK.Uppsala 1933 och med Sandvikens AIK 1945 och 1946. Han spelade totalt tolv eller 13 A-landskamper. I siffror Klubbar: Forsbacka IK 1925–1930, IFK Uppsala 1931–1934, Sandvikens AIK 1935–1952 Position: centerforward, högerinner SM-finaler: 7 + 2 omspel (1933–1934, 1940–1941, 1945–1946, 1950) + (1933, 1946) SM-guld: 3 (1933, 1945–1946) Allsvensk skyttekung: 1934 och 1949 Landskamper: 13 Landskampsmål: 23 Stor grabb: Nr 14 Källhänvisningar Födda 1909 Avlidna 1982 Svenska bandyspelare Mottagare av Stora grabbars och tjejers märke Män Spelare i Sandvikens AIK Bandy Personer från Valbo socken


text: Erik Wellanders språkvårdspris delas ut av Stiftelsen Erik Wellanders fond, som har till uppgift att främja svensk språkvetenskaplig forskning på språkvårdens område. Utdelningen sker genom Språkrådets försorg. Pristagare 1958 – Bertil Molde 1959 – Olav Ahlbeck 1960 – 1961 – 1962 – Gösta Bergman 1963 – Olof Gjerdman 1964 – 1965 – Bengt Holmberg 1966 – Ture Johannisson och Karl Gustav Ljunggren 1967 – Åke Åkermalm 1968 – 1969 – Elias Wessén 1970 – Gun Widmark 1971 – Gösta Holm 1972 – Karl-Hampus Dahlstedt 1973 – Björn Collinder 1974 – Ture Johannisson 1975 – Carl-Eric Thors och Margareta Westman 1976 – Catharina Grünbaum 1977 – Sven B.F. Jansson 1978 – Ulf Teleman 1979 – Bengt Sigurd 1980 – Sture Allén 1981 – Olov Jonason och Karl Vennberg 1982 – Bengt Loman och Mikael Reuter 1983 – Britt-Louise Gunnarsson 1984 – Stig Nilsson 1985 – Claes-Christian Elert 1986 – Bertil Molde 1987 – Staffan Hellberg 1988 – Gertrud Pettersson 1989 – Olle Josephson och Sven-Göran Malmgren 1990 – Per Lundahl och Kenneth Larsson 1991 – Tor Hultman 1992 – Peter Cassirer, Martin Gellerstam och Ulla-Britt Kotsinas 1993 – Lars-Gunnar Andersson, Åke Jonsson, Ulla Clausén, Claes Garlén, Birgitta Lindgren, Lena Moberg och Jan Svanlund 1994 – Ebba Lindberg 1995 – Siv Strömquist och Jan Svensson 1996 – Bengt Nordberg 1997 – Bo Bergman, Barbro Ehrenberg-Sundin och Hans Nyman 1998 – Carin Sandqvist och Barbro Söderberg 1999 – Ulla Börestam Uhlmann, Lars-Johan Ekerot och Mats Thelander 2000 – Kenneth Hyltenstam, Björn Melander, Marketta Sundman och Margareta Westman 2001 – Lars Melin och Marika Tandefelt 2002 – Birgitta Hene 2003 – Birgitta Garme 2004 – Philip Holmes och Ian Hinchcliffe 2005 – Sture Berg 2006 – Catharina Nyström Höög 2007 – Benjamin Lyngfelt och Anna-Malin Karlsson 2008 – Jan Einarsson 2009 – Viggo Kann 2010 – Inger Lindberg 2011 – Maria Lim Falk och Hedda Söderlundh 2012 – Karin Milles 2013 – Per Ledin 2014 – Lars Borin och Markus Forsberg 2015 – Caroline Liberg 2016 - Andreas Nord 2017 - Staffan Nyström 2018 - Lena Ekberg 2019 - Linus Salö 2020 - Emma Sköldberg 2021 – Mats Landqvist 2022 – Natalia Ganuza Externa länkar Tidigare mottagare av Wellanders pris Språkpriser