text: Gais (Göteborgs Atlet- & Idrottssällskap, av klubben själv stavat versalt, GAIS) är en fotbollsklubb från Göteborg. Klubben bildades 11 mars 1894 och startade sin fotbollsverksamhet 1897. Gais har blivit svenska mästare i fotboll fyra gånger (1919, 1922, 1931 och 1954). Vid två tillfällen (1925 och 1927) har man vunnit allsvenskan utan att tilldelas SM-tecknet, och en gång (1942) har man vunnit svenska cupen. Sedan 1950-talet har Gais rört sig fram och tillbaka mellan allsvenskan och lägre serier. Framgångar som en allsvensk fjärdeplats 1974 och en tredjeplats 1989 samt ett cupsilver 1987 har varvats med ekonomiska problem och spel i andra- och tredjedivisionen. Säsongen 2023 spelar klubben i superettan. Klubben går under smeknamnet "Makrillarna" på grund av att deras grönsvartrandiga tröjor samt vita byxor och strumpor påminner om makrillens randiga rygg och vita buk. Under 1950-talet spelade laget dock i grönvitt, gröna tröjor med vita ärmar och vita byxor; på grund av mönstret kallades tröjan för Arsenal-tröjan. Historik 1894–1909: Grundande och tidiga år Göteborgs Atlet- och Idrotts-sällskap grundades den 11 mars 1894 på Edlunds konditori och café på Storgatan 7 i Vasastaden i Göteborg och var Göteborgs första klubb för unga män från arbetarklassen. Bland grundarna fanns styrkelyftaren Carl "Våran" Gustafsson, en av stadens största idrottsstjärnor på 1890-talet. Till att börja med anordnade klubben tävlingar och övningar i allmän idrott, brottning och tyngdlyftning. Gustafsson tog över ordförandeskapet 1895, och han var en synnerligen aktiv ordförande, som även instruerade ungdomarna och deltog i träningarna. Trots att man inom klubben såg ner på fotbollen fanns det ett växande antal medlemmar som ägnade sig åt sporten. Man anmälde sig 1897 till en turnering dit även Örgryte IS, Chalmers och Idrottens Vänner var anmälda. Chalmers och Idrottens Vänner dök emellertid aldrig upp, och därför spelades final direkt mellan Öis och Gais den 7 juni 1892; Örgryte vann med 2–0. Följande år möttes båda lagen i sex entimmesmatcher som Gais förlorade med den sammanlagda målskillnaden 0–26. Intressant nog upptogs dessa resultat inte i föreningens krönika, antagligen eftersom det fanns inre stridigheter mellan två falanger, där den ena under Charles Johansson tyckte att fotboll inte kunde räknas som idrott, medan den andra under Anders Nilsson inte höll med om det. Vissa av medlemmarna uppskattade inte att ”det brutala spelet” togs upp i klubben, och det blev inre slitningar mellan fotbollsentusiaster och utövare av allmän idrott och kraftsport. År 1900 övervägdes en nedläggning av klubben, men i stället uppgick man åren 1901–1903 successivt i Gårda SK, som övertog namnet Gais. De följande åren var resultaten bleka för klubben. Örgryte IS var helt dominerande i Göteborgsfotbollen, och Gais största framgång var en oavgjord match, 2–2, mot ÖIS I 1904. 1904 startades Göteborgsserien där Gais hamnade sist. Följande år hamnade laget näst sist, bland annat efter 1–10 mot IFK Göteborg. 1906 deltog Gais varken i SM-slutspel eller Göteborgsserien, men nådde semifinalen i distriktsmästerskapen (DM) där man dock förlorade mot Göteborgs IF. Åren 1907 och 1908 fanns det varken en dokumenterad verksamhet eller någon fungerande styrelse. 1909–1918: En storklubb byggs upp Mellan 1909 och 1923 utvecklades Gais från en liten kvartersklubb till en storklubb med nationella framgångar. Ordförandeskapet i klubben togs 1909 över av Axel Svensson, som tog kommandot och sakta men målmedvetet byggde upp fotbollssektionen. Svensson satt kvar som ordförande ända till 1923. Samma år som Svensson blev ordförande fick fotbollssektionen en skjuts framåt när Friggas fotbollslag (inklusive bröderna Victor och Joel Björkman) anslöt sig till Gais. 1909 var även året då den ännu aktuella loggan bestämdes, där kulstängerna symboliserade tyngdlyftningen och spjuten friidrotten. Likaså stod den röda färgen för kraftsporten medan den gröna färgen stod för den allmänna idrotten. 1911 bestämdes att laget skulle spela i grönsvartrandiga tröjor, vita byxor och svarta strumpor. Gais fotbollslag anfördes av Joel Björkman, som var en verklig strateg på planen och utsågs till både lagkapten och styrelseledamot. Och sakteligen gick det uppåt för klubben, när man 1911 vann DM för första gången efter seger mot Vega i finalen. 1912 organiserades den Västsvenska serien, där Gais slutade på andra plats. 1913 lyckades laget vinna serien, och man upprepade denna framgång även i serien 1914/15. I de officiella svenska mästerskapen 1912, 1913 och 1914 åkte Gais ut i andra omgången. Säsongen 1915/1916 blev ett genombrott för klubben. Representationslaget blev inbjudet att möta Djurgården i Stockholm den 16 augusti 1915, och trots att stockholmarna vann med 4–2 ledde matchen till att Gais bjöds in till att spela i svenska serien. I detta Gais spelade utöver bröderna Björkman profiler som Fridolf Jonsson och Fritjof Hillén, som 1917 blev lagets förste landslagsman. 1915 debuterade också Albert "Abben" Olsson i Gais, och året därpå Nils Karlsson. Trots att Gais slutade på en fjärde plats (av totalt sex lag) i svenska serien 1915/1916 fick klubben inte fortsätta i serien eftersom man ville ha högst två lag från samma stad i ligan. Eftersom IFK Göteborg och Örgryte redan var med fick Gais inte plats. Under det hårda krigsåret 1918 låg all serieverksamhet nere. I SM-slutspelet fortsatte laget 1915–1918 på den tidigare vägen och åkte regelmässigt ut tidigt. 1919–1935: Storhetstiden Tiden runt slutet av första världskriget blev samtidigt början på Gais storhetstid, där klubben fram till mitten av 1930-talet hade 27 spelare i landslaget. Efter kriget kunde klubben åter mönstra ordinarie lag, och man fick dessutom tillgång till Ullevi. 1919 blev Gais för första gången svenska mästare i fotboll genom att vinna svenska mästerskapet. Efter seger mot IFK Göteborg i åttondelen, mot IFK Norrköping i kvarten och en seger med 7–1 i semifinalen mot Helsingborg väntade Djurgården i finalen. I finalen besegrades favoriten Djurgården med 4–1 på Stockholms stadion. Vänsterbacken Hillén, den 18-årige högeryttern Rune Wenzel och speluppläggaren "Abben" Olsson bildade stommen i laget. 1922 vann Gais sitt andra SM-guld, även denna gång på Stockholms stadion. Nu hade laget fått förstärkning i form av backen Douglas Krook (från Jonsered) och centerhalven Gunnar Holmberg. Från 1920 och fram till allsvenskans start 1924 tilläts Gais även delta i svenska serien igen, där laget kom 2:a (1920/1921), 1:a (1922/1923) och 2:a (1923/1924). När allsvenskan hade premiär 1924/1925 var Gais en självskriven deltagare. Klubben vann serien på 38 poäng, två poäng före IFK Göteborg. Man förlorade bara en enda match under hela säsongen (mot just IFK) och släppte enbart in 16 mål. Under säsongen avled backen Konrad Hirsch oväntat i hjärnhinneinflammation, blott 24 år gammal. Han ersattes av Herbert Lundgren (från Lundby), som tillsammans med Gunnar Zacharoff skulle bilda backpar under resten av 1920-talet. Både Lundgren och Zacharoff var viktiga garanter för seriesegrarna i allsvenskan 1927 och 1931. Segern 1931 var något alldeles extra eftersom det var den första allsvenska seriesegern som även räknades som SM-guld. De allsvenska segrarna 1925 och 1927 tillhör inte raden av SM-titlar eftersom Svenska Fotbollförbundet fram till 1925 anordnade sin egen SM-tävling (se ovan), och från 1926 till och med 1930 fanns det inga officiella svenska mästare. Allsvenskan 1931/32, 1932/33 och 1933/34 fortsatte bra för Gais och laget slutade på plats tre, två och två. 1936–1954: Nedgång, cupguld, uppflyttning och SM-guld Under första halvan av 1930-talet slutade flera av lagets storstjärnor, däribland Wenzel, Holmberg, "Abben" Olsson, Zacharoff och Lundgren. Centerstjärnan "Long-John" Nilsson försvann till AIK 1934, och landslagsspelaren Åke "Carnera" Andersson gick samma väg när Gais 1938 för första gången åkte ur allsvenskan. En annan bidragande orsak till att Gais, liksom IFK Göteborg, åkte ur Allsvenskan att laget Gårda BK hade börjat värva friskt av de andra Göteborgsklubbarna. Klubben tillbringade därefter tre år i division II innan laget lyckades ta sig till allsvenskan igen. Som nykomlingar avslutade klubben emellertid säsongen 1941/1942 med en sensationell andraplats bakom IFK Göteborg. De nya stjärnorna i laget blev den flexible "Jack" Jacobson tillsammans med vänsterbacken Folke Lind och försvararen Sixten "Tjärpapp" Rosenqvist. Lind blev även hjälte 1942 när han i cupfinalen mot IF Elfsborg 1942 nickade in segermålet efter en hjärnskakning som han hade fått i samma match. I slutet av 1940-talet blev Willy Wolff tränare för Gais; han hade oklar nationstillhörighet (ömsom kallades han schweizare, ömsom fransman), och var misstänkt för att ha haft en bakgrund som nazist. Wolff ansåg att spelarna hade för dålig kondition och förordade därmed hård konditionsträning. Under hans tid växte nya stjärnor fram, som högeryttern Egon "Atom-Egon" Johnsson och centerhalven Gunnar Johansson, som även fick spela VM i Brasilien. Gais stod inför en lovande framtid, men så lämnade Wolff klubben och Johnsson och Johansson blev proffs i Frankrike. "Jack" Jacobsson tog över som tränare och lyckades vinna SM-guldet 1954 med spelare som Hasse Olsson, skyttekungen Karl-Alfred Jacobsson och hans bror Sanny Jacobsson. Man vann efter en mycket jämn serie där Helsingborg och Degerfors bara hade en poäng färre vid säsongens slut. 1955–1984: Blandade framgångar Efter att ha vunnit allsvenskan 1954 brandskattades Gais svårt av storsatsande Uddevallaklubben IK Oddevold, som värvade Stig Andersson, Ingemar "Ögat" Eriksson och Sanny Jacobsson. Med dessa avbräck hamnade Gais på tredje sista plats 1955, vilket innebar nedflyttning. Regeln om att tre lag flyttades ned gällde endast under två säsonger, 1953/1954 och 1954/1955. Därefter återgick man till regeln med två degraderade lag. Säsongen 1955/56 slutade GAIS som segrare i division 2 Västra Götaland och efter kvalspel mot Lycksele (inför knappt 29 000 åskådare på Ullevi i hemmamötet) var laget klart för Allsvenskan igen. Säsongen 1956/57 slutade sällskapet på bronsplatsen. 1957/58 blev sista serien som spelades höst/vår och därför spelades hela 33 omgångar från augusti 1957 till oktober 1958 som slutade för Gais med en sjätte plats. 1959 kom laget sist i allsvenskan och åkte ur igen, efter att IFK Trollhättan hade lockat över Leif Forsberg och Hasse Olsson under säsongen. Efter en svag säsongsinledning kastade tränare Karl-Erik Grahn in många oprövade talanger, men inte heller detta kunde förhindra nedflyttningen. 1959 var emellertid också året då Åke Lindegarth kom in i klubbens ledning, vilket under 1960-talet skulle visa sig lyckosamt, då han hade en enorm förmåga att värva unga talanger. Lindegarth värvade inte mindre än fyra spelare från Bohusläns skärgård: Hasse Samuelsson (Kungshamns IF, debut 1963), Yngve Samuelsson (Grundsunds IF, debut 1964), Jan Olsson (Kungshamns IF, debut 1965) och Sten Pålsson (Kungshamns IF, debut 1968). Efter fyra år i division II kvalade sig Gais 1963 tillbaka till allsvenskan 1964, men man åkte återigen ur direkt, trots att tränaren Gunnar Gren gick in och spelade under hösten. 1965 tog man sig åter tillbaka till allsvenskan efter att ha säkrat avancemanget i en klassisk kvalmatch mot Grimsås IF, och under andra halvan av 1960-talet var man ett någorlunda stabilt allsvenskt lag. Till profilerna i Gais på 1960-talet hörde förutom kvartetten från Bohuslän även centerhalven Kurt Axelsson, som kom till Gais 1964 och senare blev både landslagsspelare och utlandsproffs. 1969 spelade hela fyra gaisare i landslaget, då Olsson, Axelsson, Pålsson och Hasse Johansson togs ut av förbundskaptenen Orvar Bergmark. 1970 värvades Eine Fredriksson, som också han avancerade till landslagsspelare. 1970 var även året då Gais åkte ur Allsvenskan, oförklarligt enligt Hasse Johansson som anser att laget var för bra för det. Men efter bara ett år i tvåan gick Gais upp igen och nådde fjärde platsen och fick därmed brons år 1974, åkte dock återigen ner 1975. Vid derbyt mellan Gais och IFK Göteborg 20 maj 1976 kom 50 690 åskådare till Ullevi, vilket var publikrekord för dåvarande Division II, motsvarande dagens Superettan. Det var också på 1970-talet när den allsvenska läktarkulturen uppstod och Gaisfansen kan räknas som pionjärerna på området. Inspirationen hade de fått från BBC:s radiosändningar, Tipsextra som 1969 hade börjat sina livesändningar från Englands högsta serie samt Söderstadion där sång på läktaren hade hörts för första gången hösten 1970. Från början var det ett 20-tal unga killar från Biskopsgården, Kortedala och Frölunda som samlades på Nya Ullevis STU-sektion, men ganska snart flyttade de till ståplatssektionen N. När Gais åkte ur Allsvenskan 1975 växte sig klacken allt större eftersom motståndarna i "Södertvåan" låg i närheten av Göteborg och därmed var det enklare att följa med på bortamatcherna. I slutet av 1970-talet fick Gais stora problem med ekonomin. Spelåret 1980 var Gais på väg upp i allsvenskan, men blev i slutstriden passerat av Örgryte. Året efter slutade laget sist i dåvarande division II och spelade fortsättningsvis i division tre. 1982 blev Bo "Bosse" Falk tränare i Gais. 1982, första året i division III nordvästra Götaland, vann Gais serien med fem poängs marginal och skulle kvala mot okända Järla från Stockholm. Slutade första matchen i Nacka 0-0 så förvandlades returmötet på Gamla Ullevi den 12 oktober 1982 till en mardröm: ett skott från Järla styrdes via gaisaren Lallo Fernandez in i mål, och trots en kvittering av Bengt Andersson lyckades Gais inte vinna. Året därpå vann laget dock återigen trean och krossade Mönsterås med 9-2 i kvalet. 1984–1991: Uppsving under Bosse Falk GAIS, som låg i Division II Södra, värvade våren 1984 den tunisiska stjärnan Samir Bakaou. 1985 spelade Bakaou på mittfältet tillsammans med den defensive Lenna Kreivi och hade ett gott samarbete med toppforwardarna Ulf Köhl och Steve Gardner; tillsammans kallades de "den gyllene triangeln". Bakaou vann skytteligan i södertvåan med 20 mål och utsågs till seriens bäste spelare. Gais fick kvala till allsvenskan mot Djurgården, men föll på straffar efter två oavgjorda matcher. Under tränaren Bo Falk nådde Gais, med ett spelsystem präglat av långbollar, framgångar i slutet av 1980-talet. Den stora profilen var Samir Bakaou. 1988 gick Gais upp i allsvenskan igen. Gais slutade till sist åtta i serien och höll sig kvar. Bakaou gjorde tio mål och blev lagets skyttekung. 1989 slogs Gais om en medaljplats i allsvenskan. Laget förlorade semifinalen mot Malmö FF, men tog en plats i Uefacupen 1990/1991 där laget åkte ut mot Spartak Moskva (1-1, 1-4). 1993–2005: Åter i lägre divisioner Efter att Gais åkt ur allsvenskan 1992 blev Bosse Falk klubbdirektör i Gais 1993. Han kom tillbaka som Gaistränare en kort sejour 1996 för att försöka att rädda kvar Gais i dåvarande division I södra. Gais spelade 1997-1998 i Division II. Gais spelade i allsvenskan 2000, där laget kom näst sist och därför flyttades ner till superettan 2001. Man kom trea från slutet och flyttades ner till division 2 (den dåvarande tredjedivisionen, numera ersatt som sådan av ettan). Gais kom tvåa efter FC Trollhättan, vilket inte räckte för att kvalificera sig till superettan. 2003 kvalificerade man sig dock för superettan igen efter att ha vunnit division 2 Västra Götaland före Ljungskile SK. De båda lagen hamnade på samma poäng, men Ljungskile SK hade betydligt sämre målskillnad och därmed vann Gais. Efter vinsten i divisionen var det dags för kval, där man mötte Mjällby AIF. Gais vann med 4–2 totalt och hade en publiksiffra på 11 989 i den sista kvalmatchen hemma på Gamla Ullevi. Den första säsongen i superettan efter vistelsen i division 2 slutade man på sjätte plats, endast fem poäng ifrån Assyriska FF på kvalplats till allsvenskan. Genom framgångsrikt spel i superettan 2005 kvalificerade sig Gais på nytt för allsvenskan. Efter att Gais lett serien till en början gick både AIK och Östers IF förbi och Gais slutade på kvalplats, 3 poäng efter Östers IF och 2 poäng före Ljungskile SK, som var nykomlingar detta år. Detta innebar att man fick kvala om en plats i allsvenskan mot tolvan i fotbollsallsvenskan 2005, Landskrona BoIS. Gais vann hemma med 2–1 och spelade 0–0 borta, och gick därmed upp. En tongivande spelare i denna årgång av Gais var brasilianaren Wílton Figueiredo, som hade kommit till klubben inför säsongen och gjorde 15 mål. Han lämnade dock Gais för AIK till säsongen 2006. 2006–2012: Allsvenskan I allsvenskan 2006 lyckades laget, efter en tiondeplacering, hålla sig kvar samtidigt som lokalkonkurrenterna Örgryte IS och BK Häcken åkte ur tillsammans med det andra före detta superettanlaget Östers IF. Samma år genomgick klubbens träningsanläggning Gaisgården i Delsjöområdet en omfattande utbyggnad och renovering. Man lade också konstgräs på anläggningen. 2007 kom styrelserna för Gais, Örgryte IS och BK Häcken överens om att slå ihop de tre klubbarna till FC Gothia, syftet sägs ha varit att bilda ett lag som är konkurrenskraftig i Europaspel. Dessa planer lades dock ner efter stora protester från fansen i alla tre klubbar. Gais-ordförande Christer Wallin, som hade varit en drivande kraft bakom dessa planer, hade "trott på mer förståelse för diskussionen". 2007 slutade Gais på elfte plats och var aldrig riktigt nära bottenstriden. Efter säsongen gick tränarduon Roland Nilsson och Hans Gren till Malmö FF. 2008 slutade Gais åter på elfte plats i allsvenskan, med Magnus Pehrsson som huvudtränare. Man vann detta år ett derby mot IFK Göteborg, för första gången sedan 1992. Inför säsongen 2009 efterträddes Magnus Pehrsson av Alexander Axén som huvudtränare, sedan Pehrsson gått till den danska klubben Ålborg BK. Axéns första säsong i klubben började inte bra, trots en storseger mot Örgryte IS i premiären. Gais låg på nedflyttningsplats inför sommaruppehållet men lyfte sig under hösten med hjälp av den tillfälliga assisterande tränaren Benny Lennartsson. Wanderson do Carmo vann den allsvenska skytteligan (tillsammans med Tobias Hysén) och Gais slutade för tredje året i rad på en elfteplats. Säsongen 2010 bröts Gais svit med elfteplatser i tabellen, då klubben slutade på trettonde plats. Under sommaren lämnade Wanderson do Carmo Gais för den saudiska klubben Al Ahli. Redan i mars året efter, dagar före den Allsvenska premiären 2011, återvände dock Wanderson till Gais på lån. Inför 2011 värvades också Álvaro Santos och 2007 års allsvenska skyttekung Razak Omotoyossi till Gais. Wanderson köptes under sommaren 2011 tillbaka från Al Ahli, Razak Omotoyossi fick inget nytt kontrakt när det löpte ut under sommaren och Alvaro Santos gick till Helsingborgs IF. 2011 blev den mest framgångsrika säsongen för klubben på många år, då man slutade på femte plats i Allsvenskan och blev det högsta placerade laget från Göteborg i serien. Efter den placeringen satte Gais som mål att nästa säsong nå en placering bland de fyra bästa. Istället blev 2012 ett av Gais värsta år i Allsvenskan då man hamnade på sista plats i serien med endast 12 poäng av 90 möjliga. Gais slog också rekordet i flest antal matcher i Allsvenskan utan vinst, vilket tidigare hölls av Billingsfors IK, ÖIS och Trelleborgs FF. Under säsongen blev det också klart att Gais förlorade sin lagkapten Fredrik Lundgren och målvakten Dime Jankulovski, som båda två slutade. Jankulovski fortsatte en säsong som assisterande tränare för Gais tillsammans med Thomas Askebrand, medan Lundgren blev projektledare för Göteborgsgirot. Under säsongen slutade dessutom tränaren Alexander Axén, likaså hans efterföljare Jan Mak och sportchefen Mats Persson. Tillfällig ersättare för Jan Mak blev Benjamin Westman under resten av säsongen. Sedan 2013 I början av oktober 2012 stod det klart att Askebrand skulle ta över rollen som huvudtränare säsongen 2013, vilken slutade på en sjundeplats. Den 27 maj 2014 fick tränare Thomas Askebrand sparken, då Gais låg på kvalplats ner till division 1, varpå Per-Ola Ljung presenterades som ny tränare den 13 juni. Säsongen 2014 fick Peo Ljung dock sparken med tre matcher kvar, då de sportsliga prestationerna uteblivit och laget bara hade två poäng till negativ kvalplats varpå den assisterande tränaren Jesper Ljung tog över ansvaret resterande tre matcher ihop med Benjamin Westman. Under slutet av 2010-talet nådde Gais få framgångar. Mellan 2015 och 2019 var det endast säsongen 2016 som laget slutade på den övre halvan av superettantabellen. Tränare kom och gick utan att göra några större intryck sett till tabellplacering. Gais största framgång under den här perioden var säsongen 2018, då laget gick till kvartsfinal i Svenska cupen efter att ha slagit ut både allsvenska Hammarby IF och IF Elfsborg i gruppspelet. Man förlorade dock kvartsfinalen mot Östersunds FK med 0–1. Även året därpå tog sig Gais vidare från svenska cupens gruppspel i konkurrens med två allsvenska lag, Örebro SK och IFK Göteborg, kanske främst efter att man tilldelades segern i bortamatchen mot IFK med 3–0 efter ordningsstörning. Laget föll även detta år i kvartsfinalen, den här gången mot BK Häcken, som vann hemma med 4–1. I superettan 2019 slutade Gais på 12:e plats, med tre poäng ner till kvalstrecket. Säsongen 2020 spelade Gais i Superettan under ledning av huvudtränare Stefan Jacobsson. Den första halvan av säsongen gick tungt för laget, som hade svårt att ta poäng. Den andra halvan blev dock mycket mer produktiv och man gjorde en stark insats som lag. Additionen av Adnan Maric till laget samt byte av spelidé i mitten av säsongen var en tydlig faktor till varför Gais avslutade säsongen så starkt. Gais slutade säsongen på en tiondeplats vilket innebar att laget fick spela i Superettan även säsongen 2021. Enligt f.d. ordförande Jonas Andersson hade Gais en bra försäsong inför säsongen 2021, och laget inledde serien bra med två segrar och en oavgjord match, men säsongen slutade med fiasko. Laget hamnade på kvalplats och förlorade sedan nedflyttningskvalet mot Dalkurd FF, vilket innebar att laget spelade i Ettan Södra säsongen 2022. Jonas Andersson och Tony Balogh (vice-ordförade i Makrillarna) menar att det var en blandning av misstag och otur som låg bakom nedflyttningen. De pekar på att mittbacken Aiham Ousou såldes efter elva matcher samt att målskytten Richard Yarsuvat bröt foten och att Adnan Maric bara kunde spela knappt hälften av alla matcher på grund av skador. Efter nedflyttningen avgick Jonas Andersson och Jonas Östergaard, något som supportrarna hade krävt flera gånger under säsongen. Säsongen 2022 väntades bli ekonomiskt tuff för föreningen, då styrelsen redan under ett medlemsmöte i december 2021 meddelade att man väntade sig att omsättningen skulle komma att halveras. Sportsligt blev säsongen dock en framgång; sejouren i söderettan blev bara ettårig efter att Gais vunnit serien med 70 poäng, sex före tvåan Falkenbergs FF. Lagets bästa målskytt blev Michael Kargbo med 12 mål på 30 matcher. Andra tongivande spelare var de unga mittfältarna Harun Ibrahim och Axel Henriksson samt hemvändande Mervan Celik, som anslöt efter sommaruppehållet. Övriga sektioner I klubbens ungdom ägnade sig Gais åt en mångfald idrotter, inte minst brottning, tyngdlyftning och friidrott. Dessa fick dock ge vika för lagidrotterna. Mellan 1954 och 1968 hade Gais en ishockeysektion, som säsongerna 1957/58 och 1960/61 spelade i högsta serien. Gais handbollslag spelade som bäst i näst högsta divisionen. Från 1970-talets början hade Gais ett framgångsrikt damlag i fotboll, vilket deltog i damallsvenskan från seriens bildande 1988 till dess att laget inför säsongen 1993 fusionerades med Jitex BK. I 26 år existerade det också en handbollssektion, från 1939 till 1964. Ambitionen var inte så hög från början då sektionen startades upp mer för att fotbollsspelarna skulle ha något att göra på vintern, men med tiden etablerade man sig i Göteborgshandbollen. Bland de av GAIS som kombinerade fotboll och handboll kan bland annat nämnas Karl-Alfred Jacobsson, Curt "Töta" Thorstensson och Bertil Sernros. Gais hade en framgångsrik bandysektion som spelade totalt tre säsonger i Elitserien. Sektionen bildades 2005 efter att Gais och SK Höjden gått ihop i syfte att bilda ett elitlag i bandy i Göteborg. I maj 2014 rapporterade Gais Bandy dock att man drog sig ur elitserien och tills vidare lade ner all seniorverksamhet. Detta då Göteborgs Stad meddelade att det inte skulle byggas en inomhushall innan 2021 och isen på Gais egen Arena Heden inte var spelbar stora delar av säsongen. Hösten 2015 tog Gais över Futsallaget FC Linné, vilket direkt gav Gais ett lag i Sveriges högstaliga då FC Linné året innan hade avancerat upp till futsalens finrum Svenska Futsalligan. Laget har sedan dess spelat i såväl SFL som Division 1 och säsongen 17/18 vann laget SM i strandfotboll. Inför säsongen 18/19 bytte laget hemmaarena till Lundenhallen. Supportrar Supportrarnas bakgrund Enligt Tony Balogh (styrelsemedlem i supporterklubben Makrillarna) är Gais historiskt sett ett arbetarklasslag, även om en undersökning från 2012 inte kunde fastslå någon specifik socioekonomisk bakgrund hos Gais-supportrarna. En SOM-rapport från 2023 konstaterade däremot att "sannolikheten för att hålla på Gais är högre bland personer med lägre utbildning". Samma rapport anger att GAIS har sitt största stöd i Angered och Östra Göteborg och att det är fler Gaisare som uppfattar sig som vänster än höger. Av alla göteborgare anger 14% Gais som sitt förstahandsalternativ bland stadens fotbollslag (54% angav IFK Göteborg, 17% BK Häcken och 11% Örgryte IS). Supporterklubbar Gais har, precis som många andra fotbollsklubbar, ett antal olika supporterklubbar. De mest kända är Gårdakvarnen, Makrillarna, Spirrklubben och Grönsvart Göteborg. Gais är kända för att ha en trogen supporterskara, bl a har de genom insamlingar hjälpt klubben ekonomiskt flera gånger. Detta trots att laget flera gånger åkt ur både Allsvenskan och Superettan. 2003 hade både Makrillarna och Gårdakvarnen tillsammans över 2 500 medlemmar. Även utanför Göteborg finns ett flertal aktiva supporterklubbar, däribland kan nämnas Gaisare Stockholm, grundat 1999, med ett hundratal medlemmar. Kända supportrar Gais har, och har haft, ett flertal kända supportrar genom åren. Några av dessa är Jan Eliasson (före detta utrikesminister), Bo Ralph (ledamot av Svenska Akademien), Sten-Åke Cederhök (skådespelare), Håkan Hellström (artist), Magnus Rosén (musiker), Ebbot Lundberg (artist och låtskrivare, The Soundtrack of Our Lives), Tomas Lindberg (Sångare, At the Gates), Peter Apelgren (komiker och konstnär), Laleh (sångare), Emrik Larsson (artist), Claes Malmberg (skådespelare och ståuppkomiker), Victor Marko (rappare, Mofeta & Jerre), Mats Jönsson (sångare, Attentat), Hagge Geigert (revyförfattare, teaterdirektör, tv-underhållare och debattör), Henning Fürst och Eric Berglund i gruppen The Tough Alliance, Jonas Sjöstedt (politiker), Bengt Anderberg (författare och översättare), Bo Gentzel (TV-kommentator), Ingemar Johansson (boxare, professionell världsmästare i tungvikt), Per Andersson (komiker) och Björn Gelotte (gitarrist, In Flames). Frank Zappa spelade också med en Gais T-Shirt på sig under en konsert i Konserthuset i Göteborg hösten 1974. Gaisambassadörer Gais började 2010 med att utse en "ambassadör" som symboliskt representerar Gais under ett år, men främst väljer en organisation som jobbar för utsatta personer. Denna organisation får sedan ett ekonomiskt stöd från Gais. Den första ambassadören att utses var Jan Eliasson, som följdes av Håkan Hellström (2011) och av Per Andersson (2012). Spelare Spelartruppen Utlånade spelare Pensionerade tröjnummer Kända spelare Bertil "Jompa" Andersson Björn Andersson Leif Andersson Reuben Ayarna Samir Bakaou Joel Björkman Pelle Blohm Hans Blomqvist Mervan Celik Richard Ekunde Lallo Fernandez Leif Forsberg Eine Fredriksson Steve Gardner Mathias Gravem Kent Grek Kenneth Gustafsson Magnus Gustafsson Fritjof Hillén Konrad Hirsch Gunnar Holmberg Glenn Hysén Karl-Alfred Jacobsson Sanny Jacobsson Sven "Jack" Jacobsson Dime Jankulovski Ulf "Larven" Johansson Sören Järelöv Lenna Kreivi Ulf Köhl Fredrik Lundgren Johan Mårtensson John "Long-John" Nilsson Roland Nilsson Albert "Abben" Olsson Hans Olsson Jan Olsson Sten Pålsson Sixten "Tjärpapp" Rosenqvist Bertil Sernros Luther Singh Thorsten Svensson Tommi Vaiho Wanderson Rune Wenzel Säsonger Nedan följer Gais senaste tjugo säsonger i seriespelet. För att se fler säsonger, se Gais säsonger. Gais i kulturen Klubb-TV Under några år hade Gais ett eget TV-program, Klubb-TV Gais. Programmet sändes i Kanal Lokal Göteborg en dag i veckan från 1 september 2006 till 19 januari 2009 då Kanal Lokal gick i konkurs. Programledare var Joakim Geigert och varje vecka gästades studion av tränare eller spelare från Gais A-lag. Matcher diskuterades och man visade olika reportage om Gais. Film Den 17 februari 2012 hade filmen Det enda laget världspremiär på Roy. Filmen är en dokumentär om Gais historia, spelare och trogna supportrar, regisserad av Folke Johansson. Musik Det finns många låtar som har en Gaiskoppling. Det svenska punkbandet Attentat har gjort ett album som heter GAIS är allt!. Vidare har Håkan Hellström gjort flera låtar med Gaistema, bland annat "Valborg" och "Gårdakvarnar och skit". Även rapparen Meta Four och Karl Kombarris har gjort album på temat. Övrigt Publikrekord: 50 690 mot IFK Göteborg 20 maj 1976 Största seger i Allsvenskan: 7-0 mot IF Elfsborg 25 augusti 1926, Största seger i Superettan: 7-0 mot Ängelholms IF 22 maj 2016 Största förlust i Allsvenskan: 0-9 mot Östers IF 12 juli 1992 Flest allsvenska matcher: Folke Lind, 265 matcher säsongerna 1932-1938,1941-1948 Gais mesta spelare: Sören Järelöv, 323 matcher 1982-1995 Meste målgörare genom tiderna: Karl-Alfred Jacobsson, 145 mål på 197 matcher Flest mål på en säsong: John "Long-John" Nilsson, 26 mål 1930/31 Flest landskamper: Rune Wenzel 30 landskamper Antal säsonger i Div 3 (sedan 1987 div 2): 6 Sämsta året någonsin: 1997, trea i div 2 Referenser Tryckta källor Persson, Gunnar, "Det var en gång för länge sedan..." i Ystén, Henrik. "Samir Bakaou", artikel i Offside nr 1/2007. Noter Vidare läsning Externa länkar Fotbollsklubbar i Göteborg Akronymer Sportklubbar bildade 1894


source: wikipedia

text: Ett gränsvärde (limes) (matematisk symbol: lim) för en funktion beskriver funktionens värde när dess argument kommer tillräckligt nära en viss punkt eller växer sig oändligt (eller tillräckligt) stora. Gränsvärden används inom matematisk analys, bland annat för att definiera kontinuitet och derivata. För gränsvärden används notationen alternativt f(x) → A då x → a. Båda utläses som ”gränsvärdet av f(x) då x går mot a är lika med A” eller ”limes av f(x) ...”, alternativt ”f(x) går mot A då x går mot a”, och innebär att när x är "nästan a" kommer f(x) att vara "nästan A". Funktioner av en variabel Antag att f : R → R är definierad på den reella tallinjen och att a, A ∈ R. Gränsvärdet av f, då x närmar sig a, är A och skrivs om villkoret För varje reellt ε > 0, existerar ett reellt δ > 0 sådant att för alla reella x, 0 < | x − a | < δ impliceras | f(x) − A | < ε är uppfyllt. Formellt kan villkoret skrivas Gränsvärdet beror inte av värdet av f(a), eller ens av att a tillhör f:s definitionsmängd. Mer generella definitioner är tillämpbara på delmängder av den reella linjen. Låt (a, b) vara ett öppet intervall i R och låt p vara en punkt som tillhör (a, b). Låt f vara en reellvärd funktion definierad på alla (a, b) utom möjligen p själv. Det sägs då att gränsvärdet av f, då x närmar sig p, är A om, för varje reellt ε > 0, det existerar ett reellt δ > 0 sådant att 0 < | x − p | < δ där x ∈ (a, b) implicerar | f(x) − A | < ε. Även här beror inte gränsvärdet av att f(p) är väldefinierad. Om till exempel är odefinierad, men om närmar sig 1 tillräckligt mycket, kommer att närma sig 2: {| class="wikitable" |f(0.9)||f(0.99)||f(0.999)|| f(1.0) ||f(1.001)||f(1.01)||f(1.1) |- | 1.900 || 1.990 || 1.999 || odefinierad || 2.001 || 2.010 || 2.100 |} Således kan närma sig 2 obegränsat genom att obegränsat närmar sig . Med andra ord är vilket enkelt inses om täljaren faktoriseras. Epsilon-delta-definitionen Augustin Louis Cauchy, följd av Karl Weierstrass, formaliserade 1821 definitionen av en funktions gränsvärde, vilken under 1800-talet blev känd som (ε, δ)-definitionen för gränsvärden. Definitionen använder för att representera ett litet positivt tal, så att " kommer godtyckligt nära " vilket betyder att eventuellt ligger i intervallet . Frasen ”när närmar sig " refererar till värden av vars avstånd till är mindre än ett visst tal : Räkneexempel Ett exempel på tillämpning av (ε, δ)-definitionen är ett bevis för att varje linjär funktion är kontinuerlig i varje punkt. Vad som skall visas är att för varje finns ett sådant att när så är . Vi har . Det är tydligt att om så är . Därmed uppfyller kravet för alla . Funktioner av flera variabler Genom att intervallet |x − p| representerar ett avstånd, kan definitionen av gränsvärden för funktioner av en variabel utsträckas till funktioner av flera variabler. I fallet med en funktion f : R2 → R, existerar gränsvärdet om det för varje ε > 0 existerar ett δ > 0 sådant att för alla (x, y) med 0 < ||(x, y) − (p, q)|| < δ, är |f(x, y) − A| < ε där ||(x, y) − (p, q)|| representerar det euklidiska avståndet. Förfarandet kan utökas till godtyckligt antal variabler. Gränsvärden och oändligheter Gränsvärden vid oändligheten För den reella funktionen f(x) , betecknas "gränsvärdet av f då x går mot oändligheten är A" vilket betyder att för alla , existerar ett a sådant att när x > a. Eller, symboliskt: På liknande sätt betecknas "gränsvärdet av f då x går mot negativa oändligheten är A" vilket betyder att för alla existerar ett a sådant att närhelst x < a. Eller i symbolisk form: Exempelvis är Oändliga gränsvärden Gränsvärden kan också anta oändliga värden (dessa kallas oftast oegentliga gränsvärden). Till exempel betecknas "gränsvärdet av f då x går mot oändligheten" vilket betyder att för alla existerar ett sådant att när . Ensidiga gränsvärden En funktion kan i en given punkt ha två skilda gränsvärden; ett vänstergränsvärde då x närmar sig punkten ”från vänster” genom ökande värden och ett högergränsvärde då x närmar sig punkten "från höger" genom minskande värden. De två gränsvärdena för en reell funktion f(x) av en reell variabel x betecknas med endera av när x är minskande, eller med endera av när x är ökande. De två ensidiga gränsvärdena existerar och är lika om gränsvärdet till f(x) existerar när x närmar sig a. I vissa fall när gränsvärdet inte existerar, kan höger- och vänstergränsvärden ändå existera. Högergränsvärdet kan rigoröst definieras enligt och vänstergränsvärdet som där I representerar något intervall i f:s definitionsmängd. Exempel Ett exempel på en funktion som har olika höger- och vänstergränsvärden är medan däremot Standardgränsvärden Vissa gränsvärden är särskilt användbara för att bland annat beräkna andra gränsvärden och brukar refereras till som standardgränsvärden, vilka dock inte utgör någon entydigt bestämd grupp. Ett beräkningsuttryck för ett okänt gränsvärde transformeras, om möjligt, så att gränsvärdesdelarna reduceras till ett eller flera standardgränsvärden varefter det sökta gränsvärdet enkelt kan beräknas. En lista över några sådana användbara gränsvärden: Stirlings formel: Exempel på användning av standardgränsvärde Beräkning av Direkt substitution ger det obestämda uttrycket . Gör istället substitutionen där standardgränsvärdet använts. Se även L'Hôpitals regel Infinitesimalkalkyl Instängningssatsen Talföljd (konvergens och divergens) Referenser Hylten-Cavallius Sandgren, Matematisk analys, Studentlitteratur 1968 Matematisk analys Noter


text: Nils Gunder Hägg, född 31 december 1918 i Hemsjö by i Hällesjö socken i Jämtland, död 27 november 2004 i Löderup i Skåne, var en svensk friidrottare, medeldistanslöpare och långdistanslöpare. Han var en av dominanterna på medeldistans under 1940-talet och slog totalt 16 världsrekord under åren 1941–1945. Biografi Bakgrund Gunder Hägg var son till skogshuggaren och lantbrukaren Nils Hägg (1890–1969) och Selma, född Husberg (1895–1989). Som barn bodde han i Sörbygden, men familjen flyttade till Albacken när Hägg var i 12-årsåldern. Hägg var helt inställd på att bli skidåkare fram till 13-årsåldern. Direkt efter folkskolan började han arbeta som bonddräng och senare även som skogsarbetare. Från 17 års ålder satsade han på löpningen och vann Jämtlands distriktsmästerskap för juniorer 1936 på både distanserna 1 500 meter och 5 000 meter. Därefter värvades han som dräng av den idrottsintresserade bonden Fridolf Westman i Västanede, hos vilken Henry Kälarne tidigare arbetat. Säsongen 1937 väckte Hägg viss uppmärksamhet genom att besegra den olympiske mästaren Gunnar Höckert i en tävling på Hofvallen i Östersund. Följande år bärgade han silver vid Svenska mästerskapen i friidrott på 3 000 meter hinder. Hägg gjorde sin militärtjänst 1939 vid Jämtlands fältjägare (I 5) i Östersund, men fick tävlingssäsongen förstörd av en svår lunginflammation. När finska vinterkriget bröt ut stationerades Häggs regemente vid Torne älv, norr om Haparanda. Där tränade Hägg snöpulsning i djup snö, vilket han senare ansåg ha varit ett framgångsrecept. Efter det tyska anfallet på Norge i april 1940 flyttades Häggs regemente tillbaka till Jämtland, för att bevaka norska gränsen. 1940–1941: Genombrottet Hägg fick sitt stora nationella genombrott 1940, då han helt otippad besegrade de svenska landslagslöparna Kälarne och Åke "Spånga-Jim" Jansson vid en tävling i Östersund. Hägg representerade då Kälarne IK. I augusti underskred han det tidigare världsrekordet på 3 000 meter i en tävling på Stockholms stadion, men fick se sig besegrad av Kälarne. Hösten 1940 representerade han Sverige i Finnkampen, som detta år avgjordes som en trenationsturnering med Nazityskland, där Hägg vann 5 000 meter före Kälarne. Våren 1941 fick Hägg arbete som brandman i Gävle och bytte klubb till Gefle IF. Den 10 augusti 1941 satte han sitt första världsrekord (av totalt 15), då han med tiden 3.47,6 vann 1 500 meter på SM, sekunden före hårdaste konkurrenten Arne Andersson. Säsongen 1941 avslutades dock dystert, då Hägg dömdes till 10 månaders avstängning för brott mot amatörreglerna. Orsaken var att han i strid med gällande regelverk tagit emot pengar för en tävling i Eskilstuna. 1942–1944: Världsrekord och USA-turné Gunder Häggs avstängning upphörde den 30 juni 1942, så från den 1 juli var han fri att tävla igen. Samma dag besegrade han Arne Andersson på 1 engelsk mil på Slottsskogsvallen i Göteborg med den nya världsrekordstiden 4.06,2. Under perioden från den 1 juli och fram till den 20 september 1942 – ofta något oriktigt benämnd "Gunder Häggs 80 dagar" – så slog han tio världsrekord och höll därmed samtliga världsrekord i löpning från 1 500 till 5 000 meter. De tio satta världsrekorden var följande: 1 juli, Göteborg, 1 engelsk mil – 4.06,2 3 juli, Stockholm, 2 engelska mil – 8.47,8 17 juli, Stockholm, 1 500 meter – 3.45,8 21 juli, Malmö, 2 000 meter – 5.16,4 23 augusti, Östersund, 2 000 meter – 5.11,8 28 augusti, Stockholm, 3 000 meter – 8.01,2 4 september, Stockholm, 1 engelsk mil – 4.04,6 11 september, Stockholm, 3 engelska mil – 13.35,4 20 september, Göteborg (Slottsskogsvallen), 3 engelska mil – 13.32,4 20 september, Göteborg (Slottsskogsvallen), 5 000 meter – 13.58,2 Gunder Hägg stod nu på höjden av sin karriär och detta inträffade tyvärr under andra världskriget. Det innebar, att han aldrig ens fick chansen, att medverka i de stora mästerskapen. År 1943 fick han trots detta ett erbjudande om, att representera Sverige under en turné i USA. Då det visade sig omöjligt, att ordna flygbiljetter över Atlanten, så valde Hägg att istället företa resan med det svenska tankfartyget M/T Saturnus. Trots att den långa seglatsen påverkade Häggs fysiska form negativt, så vann han det amerikanska mästerskapen på 5 000 meter. Radiosändningen från detta lopp var AB Radiotjänsts första direktsändning över Atlanten av ett idrottsevenemang. Under Häggs omtalade USA-turné 1943 sprang han åtta uppvisningslopp och vann samtliga: 20 juni - i New York, 5 000 meter på 14.48,5. Han slog här den i 65 löpningar obesegrade amerikanske mästaren Gregory Rice (tid:14.53,9). Platsen var Randall Island Stadium med 12 000 åskådare (enligt Henry Eidmark). 2 juli - i Chicago, 2 engelska mil på 9.02,4 10 juli - i Los Angeles, 2 engelska mil på 8.53,9 17 juli - i San Francisco, 1 engelsk mil 4.12,3 24 juli - i Boston, 1 engelsk mil på 4.05,3 31 juli - i Cleveland, 1 engelsk mil på 4.05,4 7 augusti - i Cincinnati, 2 engelska mil på 8.51,3 11 augusti - i New York, 1 engelsk mil på 4.06,9 Efter turnén i USA vann Hägg 1943 den mycket prestigefyllda titeln "Athlete of the Year", utdelad av Associated Press i USA. Gunder Hägg och Ingemar Johansson (1959) är de enda svenska manliga idrottare som vunnit titeln, och på den svenska damidrottssidan har endast Annika Sörenstam vunnit samma titel (2003, 2004 och 2005). Det bör nämnas att ytterst få icke-amerikaner har vunnit titeln, vilken i USA, tillsammans med Sports Illustrateds "Sportsman of the Year" (en titel som för övrigt Ingemar Johansson vunnit som ende svensk) ungefärligen motsvarar Svenska Dagbladets guldmedalj och Jerringpriset. 1942 fick han Svenska Dagbladets guldmedalj och blev "Under-Gunder" med hela svenska folket. År 1944 lockades han av ett erbjudande om, att flytta till Malmö. Hägg representerade under de följande två säsongerna MAI. Under tiden i USA hade han förlorat världsrekorden på 1 engelsk mil och 1 500 meter till Arne Andersson, men Hägg lyckades återerövra rekordet på 1 500 meter i juli 1944, då han noterade 3.43,0 i Göteborg. Vintern 1945 återvände Hägg till USA, men denna turné blev mindre lyckad än den första. Efter återkomsten till Sverige var Häggs formkurva sviktande, men han lyckades ändå den 17 juli 1945 återta världsrekordet på 1 engelsk mil, genom att besegra Arne Andersson på sin nya hemmaplan Malmö stadion, med tiden 4.01,4. Rekordet stod sig i nio år innan det slogs av Roger Bannister i maj 1954. Avstängning och senare år År 1946 beslutade Svenska Friidrottsförbundet, att stänga av Gunder Hägg och löparkollegan Arne Andersson "för evigt" för påstådda brott mot amatörreglerna, eftersom de upprepade gånger sprungit lopp och erhållit kontant ersättning. Avstängningarna trädde i kraft den 17 mars 1946. Detta skapade en mycket omfattande debatt inom den svenska idrottsrörelsen och många ansåg avstängningarna vara synnerligen orättvisa. Under krigsåren hade förbundet sett mellan fingrarna, men efter kriget kändes förbundet sig tvingat av det internationella friidrottsförbundet, att hålla strikt på de formella reglerna för ersättningar. Tidsangivelsen för evigt väckte dock stort löje och harm. Den ändrades därför senare till på livstid. Vid tiden för avstängningen hade Gunder Hägg världsrekorden på 1 500, 2 000, 3 000 och 5 000 meter samt på distanserna 1, 2 och 3 engelska mil. Efter karriärens slut öppnade Hägg en sportbutik i Malmö, som dock snart tvingades stänga. Gunder Hägg är begravd på Löderups gamla kyrkogård. Eftermäle och i kulturen Statyn av en naken Gunder Hägg (Olof Ahlbergs Löparen, invigd 1947) kan beskådas utanför den anrika arenan Strömvallen i Gävle, en arena där Gunder Hägg ofta tävlade under sin storhetstid. Även vid idrottsplatsen i Bräcke och vid Stockholms Stadion, där Hägg slog många världsrekord, finns statyer. Gunder Hägg utsågs 1942 till stor grabb nummer 102 i friidrott. Han tävlade för Albackens IF, Kälarne IK, Gefle IF och MAI och blev 2009 invald i Malmöidrottens Walk of Fame, för sina insatser för Malmö AI. Proggbandet Blå Tåget hette i tidiga år (1969–1972) Gunder Hägg. Idrottsprestationer Gunder Hägg satte under åren 1941-1945 16 världsrekord – 15 individuella och ett världsrekord i lag: tre rekord på 1 500 m (som bäst 3.43,0) tre på 1 engelsk mil (som bäst 4.01,4 år 1945. Detta rekord stod sig till den mycket uppmärksammade förbättringen till 3.59,4 av Roger Bannister 1954) tre på 2 engelska mil (som bäst 8.42,8) två på 3 engelska mil (som bäst 13.32,4) två på 2 000 m (som bäst 5.11,8) ett på 3 000 m (8.01,2) ett på 5 000 m (13.58,2) ett på 4 × 1 500 m (15.38,6) med Gösta Jacobsson, Sven Stridsberg och Lennart Strand. Dessutom vann han tre SM-guld. Bibliografi Referenser Noter Källor Gunder Hägg i Vem är det, sid 521, 1993 Händelser man minns - en krönika 1920-1969, fil dr Harald Schiller 1970 Nationalencyklopedin, 2007 Swedish Athletic Page Stora grabbar Vidare läsning Externa länkar Fotografier från Jämtlands läns museums bildarkiv Gunder Hägg ́s 4:01,4 world record mile, on its 75th anniversary, News, World Athletics.org Associated_Press_Athlete_of_the_Year Män Födda 1918 Avlidna 2004 Svenska medeldistanslöpare Världsrekordhållare på 3 000 meter löpning Världsrekordhållare på 1 500 meter löpning Världsrekordhållare på engelska milen Världsrekordhållare på 2 000 meter löpning Världsrekordhållare på 5 000 meter löpning Personer från Hällesjö socken Svenska mästare i långdistanslöpning Svenska mästare i medeldistanslöpning Svenska idrottare under 1900-talet Mottagare av Svenska Dagbladets guldmedalj Vinnare av Dicksonpokalen Friidrottare i Kälarne IK Friidrottare i Gefle IF Friidrottare i Malmö AI


text: Gustav Vasa eller Gustav I, ursprungligen Gustav Eriksson, enligt flera källor född 12 maj 1496, död 29 september 1560 på Tre Kronor i Stockholm, var kung av Sverige 1523–1560 och riksföreståndare 1521–1523, under det pågående befrielsekriget. Hans makttillträde, inlett som ett uppror mot unionskungen Kristian II efter Stockholms blodbad, innebar slutet för Kalmarunionen. Gustav tillhörde Vasaätten, som genom honom blev den första monarkiska dynastin som regerade ett enat svenskt kungadöme som ett arvrike. Hans regering kännetecknas av införandet av ett starkt centralstyre i hela riket med en effektiv byråkrati och en evangelisk statskyrka grundad på Luthers lära. Gustavs roll i införandet av en svensk arvmonarki ses i dag som grundandet av den moderna nationalstaten Sverige, och det är den 6 juni – datumet då han valdes till kung av riksdagen i Strängnäs 1523 – som är Sveriges nationaldag. Han har senare, särskilt från det sena 1800‐talet, upphöjts till landsfader och har därmed blivit en viktig nationell symbol. I modern historiesyn har Gustav I utsatts för en mer kritisk analys där man poängterat hur han med brutala metoder och intensiv propaganda befäste sin makt och röjde motståndare ur vägen. Historikern Lars‐Olof Larsson har pekat på att Gustav med hänsynslöshet och maktlystnad i kombination med politisk skicklighet i mycket uppträdde i enlighet med den italienske politiske filosofen Niccolò Machiavellis principer för en furstes befästande av sin makt, något som den svenska historieskrivningen ofta uteslutit. Uppväxt Härstamning Gustav var son till riddaren och riksrådet Erik Johansson till Rydboholm och Cecilia Månsdotter (Eka). Både farfar och farfarsfar var riddare och riksråd. Vasaätten kan ledas tillbaka till 1300‐talets uppländska lågfrälse och det var förhållandevis sent som släkten vann insteg i högfrälset med Gustavs farfars far, drotsen Kristiern Nilsson, och dennes bror. I beskrivningen av Erik Johansson i olika 1500‐talskällor med varierande tendens framstår han med ett löjets skimmer över sig. Sin upphöjda samhällsställning till trots visar de bevarade beläggen ”att han måste ha varit ett ovanligt svagt nummer inom sin lysande ätt”, som personhistorikern Hans Gillingstam uttrycker det. Till och med Erik Johanssons egen brorsdotter Birgitta Kristiernsdotter karakteriserade denne som ”en simpel och enfaldig man”. Erik Johanssons släktförbindelser inom högfrälset var däremot för sin tid optimala med riksföreståndaren Sten Sture den äldre som morbror och med mormodern som halvsyster till kung Karl Knutsson (Bonde). Dessutom blev Erik Johansson genom sitt giftermål med Cecilia Månsdotter, dotter till riksrådet Måns Karlsson (Eka), svåger med riksföreståndaren Sten Sture den yngre; denne var gift med Cecilias halvsyster Kristina Nilsdotter (Gyllenstierna). Denna släktförbindelse var sannolikt vägledande för utstakandet av den unge Gustavs ämbetsbana. Genom sin farmor, Birgitta Gustavsdotter (Sture), härstammade Gustav från kung Sverker den yngre; han hade alltså kungligt blod i ådrorna, om än på långt håll. Av Gustavs sju syskon dog fyra i ung ålder och två dog i dansk fångenskap. Systern Margareta Eriksdotter gifte sig 1516 med Joachim Bragde (Brahe), som avrättades vid Stockholms blodbad den 8 november 1520. I detta äktenskap föddes sonen Per Brahe den äldre, sedermera riksråd och greve. Margareta gifte sedan om sig 1525 med greven Johan av Hoya och Bruchhausen. De första åren Gustav föddes troligen 12 maj 1496 på Lindholmens gård i Orkesta socken. Även Rydboholms slott, som ägdes av hans far Erik Johansson (Vasa) och där Gustav växte upp, anges ibland som hans födelseplats. Enligt uppgift skall dock familjen vid tidpunkten för Gustavs födelse ha vistats på Lindholmens gård, som också var i familjens ägo. Gustavs föräldrar ägde därutöver Eka gård, Ekaättens gamla stamgods. Sitt förnamn fick Gustav troligen från sin fars morfar; Gustav Anundsson Sture. Enligt Peder Svarts krönika (som skrevs på uppdrag av Gustav) skickades Gustav vid tretton års ålder till Uppsala skola och universitet för att studera, bland annat latin och tyska. Han tros ha stannat där i knappt två år. Gustav lämnade skolan för gott, i vredesmod efter en upptuktelse av sin danske lärare, ”magister Ivar”. Han skall ha drivit sin dolk genom läroboken och yttrat: ”Jag tör giva dig och din skola tusende djävlar.” Eftersom andra källor tyder på att han hade dåliga kunskaper i latin, är det oklart i vilken utsträckning han verkligen bedrev universitetsstudier (undervisningsspråket vid Uppsala universitet var latin). Efter vistelsen i Uppsala skickades han till sin släkting riksföreståndaren Sten Sture den yngres hov för utbildning i praktiska ting som hovseder, etikett och fäktning. Han fick också ett slags officersutbildning. Enligt Peder Svart hade den unge Gustav vid denna tid "synnerligit umgänge" med Hemming Gadh, som då satt i Stens råd. Av Gad fick Gustav "en ganska stor förfarenhet uti historier, krönikor, både gamle och nye, och jämväl om våre svenske handlingar, huru våre naboer [grannar] med de svenske handlat hade, av vilket han icke litet blev uppväckt till ett gott förstånd". Enligt traditionell historieskrivning skulle Gustav tidigt ha börjat ta del i tidens politiska händelser och visat mandomsprov i slaget vid Vädla (vid nuvarande Djurgårdsbron i Stockholm) 1517 och slaget vid Brännkyrka 1518. En vanlig uppgift att Gustav skulle ha burit riksbaneret i slaget vid Brännkyrka är mycket osäker. Den kommer nämligen från en mening i Peder Svarts krönika som författaren hade strukit. Att föra riksbaneret var normalt ett hedersuppdrag för en väl meriterad riddare, inte för en oerfaren väpnare som Gustav. Mer trovärdig är skildringen av efterspelet till slaget. Kung Kristian II av Danmark föreslog att om Sten Sture skickade en gisslan bestående av sina fem viktigaste män, skulle Kristian komma i land och förhandla vid Österhaninge kyrka på Södertörn. När Kristian väl fått gisslan seglade han dock hem med den till Danmark, det vill säga med Olof Ryning, Hemming Gadh, Göran Siggesson (Sparre), Lars Siggesson (Sparre), Bengt Nilsson (Färla) och Gustav Eriksson (Vasa), som var yngst och vid tillfället 22 år. Efter att på detta sätt ha förts till Danmark av Kristian II, hölls Gustav i fångenskap på Kalø slott nordöst om Århus på östra Jylland. Slottet ägdes av Erik Banner. Gustav åtnjöt under vistelsen ganska stor frihet, men detta tillstånd av overksamhet ska ha blivit honom allt odrägligare ju mer han fick höra berättas om de stora rustningar som Kristian företog i avsikt att underkuva svenskarna. Enligt Peder Svart vämjdes han vid danskarnas skryt om hur de sedan skulle "leva lusen" i Sverige och låta fattiga danskar gifta sig med svenska adels- och borgarfruar: "Av slike försmädelser och sarkasmer blev denne Gustav Eriksson övermåttan betagen av ängslan och grämelse, så att honom varken mat eller drick kunde väl smaka. Hans sömn var honom icke heller varken rolig eller söt." Under fångenskapen försökte Kristian locka över gisslan på sin sida. Det lyckades med Olof Ryning, Hemming Gadh och Göran Siggesson (Sparre), medan de övriga vägrade. I september 1519 lyckades Gustav fly till Lübeck. Den danske slottsherren lyckades dock spåra upp honom och krävde att flyktingen skulle utlämnas. Gustav ska ha bevisat att han inte var en verklig fånge utan hade blivit bortförd genom svek. Han fick också skydd av borgmästaren och rådet, som var rädda att Kristian skulle bli alltför mäktig och hota Lübecks viktiga handel i Norden. Därför ansåg de det lämpligt att hjälpa Gustav att återvända till sitt hemland. Först efter åtta månader i denna stad fick han tillfälle att resa hem till Sverige. Under tiden hade Kristian besegrat Sten Sture i slaget på Åsundens is den 19 januari 1520. Efter riksföreståndarens död den 3 februari 1520 saknade den svenska oppositionen mot den danska kungamakten ledare. Upproret mot Kristian II När Gustav Vasa landsteg vid Stensö udde söder om Kalmar den 31 maj 1520 var Kristian II ännu inte obestridd herre över Sverige. Rikets båda huvudfästningar, Stockholm och Kalmar, tillhörde ännu motståndarna till Kristian och Gustav blev väl mottagen av befälhavaren på Kalmar slott, Anna Eriksdotter (Bielke). Enligt Peder Svarts krönika, det vill säga Gustavs egen propaganda, var knektarna i Kalmar defaitistiska och hotade att ta livet av Gustav när han manade till fortsatt motstånd. Gustav skulle därför inom kort ha flytt från Kalmar och utan framgång fortsatt att försöka uppvigla bönderna till motståndskamp. Denna beskrivning är dock inte trovärdig, eftersom Kalmar kapitulerade först tre månader efter hans flykt. Gustav försökte uppenbarligen inte heller ta kontakt med de andra slotten som gjorde motstånd mot Kristian II (utöver Stockholm även Nyköping och Stegeborg). Vad han gjorde under sommaren 1520 är oklart. Kanske valde han att gömma sig i Småland i väntan på den nära förestående freden. När han fick kännedom om den befann han sig i Eksjötrakten. Den 3 juni sammankallade Kristian II ett riksmöte i sitt läger utanför Stockholms murar för att förhandla med svenskarna. Den 5 september kom man överens, allting skulle vara glömt, alla fångar och upprorsmän skulle släppas och få amnesti. Sten Sture den yngres änka, Kristina Nilsdotter (Gyllenstierna), som hade lett försvaret av Stockholm mot danskarna, skulle få Hörningsholm och hela Muskö i förläning. Hon lovades dessutom Tavastehus slott i Finland. Den 7 september höll kung Kristian II sitt intåg i Stockholm, där alla kyrkklockor ringde för att hylla stadens nye härskare. Det skulle dock snart visa sig att hans avsikter var allt annat än vänskapliga. Efter sin ankomst till Södermanland, där han i september besökte sin svåger Joakim Brahe och fick bo på Tärnö slott nordväst om Nyköping, fick Gustav veta att även Stockholm hade givit sig åt Kristian. Joakim Brahe var kallad till kung Kristians kröning i Stockholm. Förgäves varnade Gustav honom för att resa dit. Den 4 november kröntes Kristian II till Sveriges kung av den återinsatte ärkebiskopen Gustav Trolle och 8–9 november avrättades Joakim Brahe, Gustavs far Erik Johansson (Vasa) och ett åttiotal andra i Stockholms blodbad. Gustav Eriksson hade begett sig vidare till sin fädernegård Räfsnäs i närheten av Mariefred, där han nu en tid höll sig stilla. I Mariefred besökte han den gamle ärkebiskopen Jakob Ulvsson för att be om råd. Ärkebiskopen lovade att skriva till riksrådet och utverka ”en fast försäkring” till Gustav. Då, i mitten av november, nåddes Gustav på Räfsnäs av underrättelsen om Stockholms blodbad. Hans far, två av hans morbröder och flera andra släktingar hade avrättats; tre av hans systrar, hans mor och hans mormor hade kastats i fängelse i Blå tornet i Köpenhamn. Alla hans gods och gårdar har dragits in. Danskarna sökte honom i hela landet. I Dalarna Gustav beslöt sig genast för att söka stöd i Dalarna för motstånd mot det danska väldet. I Dalarna hade nästan alla vapen och man hade lärt sig att uppror lönar sig efter både Engelbrekt Engelbrektssons uppror 1434, samt under sturarnas regim. Gustav Vasas släkting Kettil Karlsson (Vasa) hade dessutom jagat den gamle kungen Kristian I ur landet 1463 med hjälp av ett uppbåd dalkarlar. Det var därför inte konstigt att uppsöka dalkarlarnas stöd då deras tradition av uppror och som förkämpar bland Sveriges landskap garanterade allmogens stöd och var nyckeln till att antända resterande landskap till full revolt. Den 25 november reste Gustav mot Bergslagen och efter några dagar befann han sig i Dalarna. Under de följande veckorna inträffade de mytomspunna händelser som förknippas med ortnamnen Rankhyttan, Ornäs, Svärdsjö, Isala, Marnäs, Rättvik, Mora, Utmeland och Sälen. Han sägs ha jagats av fiendens utskickade och flera gånger varit nära att falla i deras händer, men alltid räddats av uppoffrande, trogna män och kvinnor, samtidigt som han länge förgäves manat till uppror (se Gustav Vasas öden och äventyr i Dalarna). Nya underrättelser om händelserna i Stockholm fick slutligen Morakarlarna på andra tankar. På den östgötske fogden Lasse Olssons uppmaning skickade de, enligt traditionen, två skidlöpare efter Gustav, som var på väg till Norge. De kom ikapp Gustav vid Sälen och fick honom med sig tillbaka till Mora. Till minnet av denna händelse åks varje år Vasaloppet mellan Sälen och Mora. Det är dock oklart om den mytomspunna första skidlöpningen verkligen ägde rum. Enligt bland annat Herman Lindqvist kunde Gustav själv inte åka skidor; det kunde inga unga adelsmän vid den tiden. Han förklarar därför historien om den blivande kungens skidflykt som en myt. I Mora utsåg Morakarlarna och sändebud från närliggande socknar Gustav, endast 24 år gammal, till ”hövitsman över Dalarna och meniga Sveriges rike” (januari 1521). Så inleddes upproret mot Kristian II som kom att utkämpas med Lasse Olsson som hövitsman över Gustav Erikssons här. Upprorets ledare Gustav fick 16 livvakter som han kunde styra över, men han hade ingen flotta, inga kanoner, inga slott eller borgar. Upproret rörde sig dock söderut och hären bestod snart av mer än tusen man. Såväl Kopparbergets gruva som Västerås erövrades och plundrades och Gustav Trolle och hans 200 ryttare tvingades fly. Den upprorsrörelse, som på detta sätt utgick från Siljanssocknarna och som snart engagerade det övriga Dalarna, utbredde sig med stor hastighet till de andra landskapen. I slutet av april 1521 var Gustav Eriksson herre över Dalarna, Gästrikland, Västmanland och Närke med undantag av slotten; hälsingarna beslutade sig också till slut för att hjälpa Gustav. Han avböjde ett erbjudande om uppgörelse och fri lejd till Stockholm. Vid midsommartiden stod han utanför Stockholm, men hans bondehär kunde däremot inte storma staden. Lars Siggesson (Sparre), som också varit gisslan hos Kristian II men som gått över till danskarnas sida, gick nu tillbaka till den svenska upprorssidan och Gustav Eriksson, liksom även Hans Brask och Ture Jönsson (Tre Rosor). På en herredag i Vadstena i slutet av augusti 1521 erkändes Gustav Eriksson av Götalandskapen som Sveriges rikes hövitsman och riksföreståndare. Samtidigt lämnade den regering som tillsatts av Kristian II Sverige, på flykt undan armén som slog läger i Rotebro och Botkyrka socken. På vintern gick befälhavaren på Stegeborg, Berend von Melen, över till den nye riksföreståndarens sida och slottet Stegeborg föll i händerna på upprorsarmén. Emellertid dröjde det ännu till 1523 innan riket fullständigt var i Gustavs händer. Brist på belägringsmateriel och krigsövat manskap gjorde att det var svårt att inta de fasta slotten. Enda sättet var att svälta ut de försvarande, en metod som kunde användas effektivt mot fästningar vid havet först när Gustav i mitten av 1522 fick understöd av fartyg från Lübeck. Den 17 juni 1523 intogs Stockholm och Gustav Eriksson gjorde sitt intåg i staden på midsommardagen den 24 juni. I juli samma år kapitulerade Kalmar för Gustavs trupper och den oktober 1523 föll de sista fästena i Finland. Gustav Eriksson hade lett största delen av kriget som riksföreståndare och avslutade det som kung. Gustav Vasa som kung Gustav Eriksson blev utsedd till kung på riksdagen i Roggeborgen i Strängnäs 6 juni 1523. Bland annat till minne av detta firar Sverige sin nationaldag den 6 juni. Först 12 januari 1528 blev han krönt i Uppsala domkyrka. Genom att Gustav utsågs till kung, hade den provisoriska nationella styrelse som upprättats då Sten Sture den äldre ett halvt århundrade tidigare utsetts till riksföreståndare, övergått till att bli helt stadigvarande. Reformationen Gustav Vasa försökte nu göra denna förändring till något annat än enbart ett namnbyte. Reformationen gav honom möjlighet till detta. Genom den kunde han undanröja kyrkan som en makt som dittills varit ett hinder för att utveckla en stark statsmakt i Sverige, bland annat genom kyrkans starka ekonomiska ställning som jordägare etc., som den fått genom alla gåvor och donationer liksom genom den rättighet kyrkan hade att få ta ut skatt från församlingarnas invånare (tionde som det beskrivs i Bibeln). Han uppträdde dock inte som en agitator för de reformatoriska åsikterna, eller som en förtryckare av de motsatta. Att han redan under sin regerings första år intog denna ställning berodde troligen på att han insåg att det endast var inom den gamla kyrkan som man kunde finna de ekonomiska medel som krävdes för att stadga och ordna det nya styrelseskicket. Reduktionen Gustav Vasas första direkta slag mot kyrkan bestod i att genomdriva de beslut som fattades på riksdagen i Västerås 1527. Dessa beslut avsåg huvudsakligen att ställa en del av det högre prästerskapets inkomster till kungens förfogande. De tillämpades sedan så att en stor del av de gods, från vilka dessa inkomster kom, indrogs till kronan. Denna åtgärd utsträcktes under senare delen av kung Gustavs regering även till annat som tillhörde kyrkan. Genom besluten i Västerås erkändes även kungen som kyrkans överhuvud i stället för påven, och åtgärder från Gustavs senare tid syftade till att ordna den kyrkliga styrelsen efter samma grunder som den världsliga. Med avseende på kyrkans lära gällde den 1527 stadgade grundsatsen, att Guds ord skulle rent predikas, och för kunskap om Guds ord hänvisades vid kyrkomötet i Örebro 1529 endast till den Heliga skrift. Någon närmare bestämmelse gavs inte. Första helsvenska bibeln, Gustav Vasas bibel, utkom 1541. I kyrkobruken gjordes först 1544 ändringar i protestantisk riktning. Utrikespolitik En anledning till att Gustav ställde krav på att få kyrkans egendom var att Sverige hade blivit beroende av Lübeck, som hade gett stöd till landet under befrielsekriget och därmed hade stora fordringar på den svenska kronan. Dessutom hade Lübeck lyckats få privilegier som gav kontroll över Sveriges handel. Sedan skulden till Lübeck blivit betald omintetgjorde kung Gustav det inflytande som grundade sig på handelsprivilegierna genom sitt deltagande i Grevefejden, vilken för alltid gjorde slut på den tyska Hansans välde över Sveriges handel och gav möjlighet till en självständig utveckling av denna. I denna strid samarbetade Gustav med Kristian III av Danmark. Med anledning av de faror som hotade dem från deras gemensamme fiende, kejsar Karl V (svåger till den sedan 1532 fångne Kristian II), slöt de båda kungarna senare, 1541, ett formellt förbund. Men sedan faran från det hållet var över, framträdde gammal misstro mellan Sverige och Danmark med ny styrka (efter 1544), och Gustav befarade under sina senare år till och med att ett krig med Danmark skulle bryta ut. Med Sveriges östra granne, Ryssland, fördes under hans sista tid verkligen ett krig (1554–1557), utan att det dock ledde till någon ändring i gränserna emellan de båda rikena. Centralisering Liksom kung Gustav beredde Sverige möjligheten till en självständig utrikespolitik, så öppnade hans regering ett nytt skede även i dess inrikespolitiska utveckling, främst genom stadgandet och utvecklandet av kungastatens rätt och makt gentemot de enskilda intressena. Av de hinder som förut mött utvecklandet av en stark kungamakt, undanröjdes ett, då hierarkin krossades genom reformationen. Adeln, som hade försvagats av Kristian II:s handlingar, gjordes av Gustav I till bundsförvant och tjänare åt kungamakten. Reduktionen av de kyrkliga godsen och inkomsterna ställde tillgångar till kronans förfogande, som gav Gustav möjlighet att ge kungamakten en fast finansiell grund. Denna stärkte han genom att tillämpa delvis nya principer för villkoren för att ge bort län och för att bestämma skatter. Han skapade inga nya former för utövandet av kungamakten, utan utövade ett större inflytande främst genom sin personlighet att kontrollera detaljer. Trots att kungamakten under hans regering genomgick en så genomgripande förändring medförde den bara en enda förändring i lagens statsrättsliga bestämmelser, men en mycket viktig sådan: stadgandet om ett införande av arvrike (1540, 1544). I samband med detta bestämde han även att hertigdömen inom riket skulle ges åt hans yngre söner. Härtill bidrog Gustav Vasas tyska rådgivare. Kungens främste rådgivare under de första åren hade varit Laurentius Andreæ, men i början av 1530‐talet föll han i onåd hos Gustav Vasa. En kort tid trädde Olaus Petri i hans ställe, men föll även han i onåd och ersattes snart av Wulf Gyler, vilken inledde raden av tyska rådgivare. Gyler föll i onåd och flydde utomlands, och ersattes av Conrad von Pyhy, vilken även han föll i onåd och fängslades, och då ersattes av Georg Norman. Kungen och bönderna Alla uppskattningar av Sveriges befolkning före mitten av 1700‐talet är mycket osäkra, men man tror sig veta att det svenska riket hade ungefär en halv miljon invånare i den västra rikshalvan och 200 000 i Finland baserat på den jordabok över gårdar och egendomar som Gustav I lät upprätta. Det var bara drygt fem procent av dessa som levde i städerna. Sverige var alltså ett rike bestående av huvuddelen bönder, ett faktum som Gustav var mycket väl rustad att nyttja. En hel del korrespondens finns bevarad från kungen, som tycks, på ett mycket personligt sätt, ha engagerat sig i bönders produktion och jordbrukets effektivisering i Sverige. Gustav utfärdade bland annat ett mandat till bönderna på Öland om hur de skulle sköta sina gårdar. Till exempel skulle allt hö vara inne vid Sankt Olofs dag den 29 juli och all säd bärgad senast vid Sankt Bartolomei dag den 24 augusti. Följdes inte detta påbud kunde man vänta sig stränga böter. Uppror Utvecklingen skedde dock inte utan motstånd – i synnerhet mot reformationen, men också mot det hårdare skatteuttaget –, och regimen utmanades av ett flertal uppror: i Dalarna 1524–1525, 1527–1528 och 1531–1533 (se Dalupproren), och även om den så kallade Daljunkern, troligen Sten Stures son Nils Stensson Sture, bidrog till oroligheterna i det andra så lyckades kungen med diplomatiska medel varje gång återta kontrollen innan han straffade de skyldiga. På liknande sätt stillade han 1529 Västgötaherrarnas uppror. Det värsta hotet mot kungens makt kom dock åren 1542–1543, under Dackefejden, när bönder från Småland, Öland, östra Västergötland och södra Östergötland reste sig mot kungen och under lång tid höll kontrollen över dessa delar av riket (undantaget städerna Kalmar och Jönköping). Till slut kunde dock kungen med hjälp av värvade knektar återta kontrollen över landskapen, härja Dackes hembygd, fördriva hans släktingar och kollektivt bestraffa invånarna i landskapet. Äktenskap Den 24 september 1531 gifte sig Gustav Vasa i Stockholm med prinsessan Katarina av Sachsen-Lauenburg, som emellertid avled redan fyra år senare, den 23 september 1535, efter att den 13 december 1533 ha fött den blivande Erik XIV. Rykten påstod att Gustav själv slog ihjäl henne med en yxhammare, men dessa uppgifter kommer enbart från hans fiender, och motsägs av uppgifter från Kristian III av Danmark som sett henne falla omkull under en dans kort tid innan hon avled. En undersökning av hennes kranium visade heller inga spår av våld, även om slutsatsen var något osäker på grund av delvis långt skriden förmultning. Redan den 1 oktober 1536, på årsdagen av drottning Katarinas jordfästning, gifte Gustav om sig på Uppsala slott med Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud). En inbjudan till bröllopet finns bevarad: ställd till slottsloven på Läckö slott, Lars Kafle: "Hälsning med Gud, min käre Lars Kafle, att du ville omaka dig och komma till vårt bröllop med jungfru Margareta Eriksdotter nästa söndag efter Michaelis, att göra dig glad med oss och flera av våra vänner. Vi vilja med dem dela, vad Gud förlänat." Efter att Margareta, som framfött tio barn, avlidit den 26 augusti 1551 gifte Gustav 1552 om sig med den 40 år yngre Katarina Stenbock, som var systerdotter till kungens förra hustru. Äktenskapet mötte motstånd från det svenska prästerskapet på grund av släktskapet. Men Gustav lyckades driva igenom sin vilja även i detta fall. Först övertygade han rådet att godkänna äktenskapet och sedan övertalade han biskoparna att ge sitt godkännande. Dock lyckades kungen inte övertala ärkebiskopen att förrätta vigseln. Äktenskapet med drottning Katarina blev barnlöst. Död och begravning När Gustav Vasa kände slutet nalkas kallade han vid midsommartid 1560 till ett riksmöte Stockholm för att ta avsked av det svenska folket och redogöra för vad han uträttat som kung. Han intog sin tron med de äldsta sönerna vid sin sida; den yngste, den nioårige Karl, stod vid faderns knän. Det blev kungens sista offentliga framträdande, och talet avbröts då och då av tårar. Därefter lästes kungens testamente upp, i vilket han överlämnade Sveriges krona till sin äldste son och gav de yngre sönerna betydande arvshertigdömen. Johan tilldelades sydvästra Finland, medan Karl fick Södermanland, Närke och Värmland. På detta vis blev Sverige i själva verket delat mellan flera furstar. Gustav hade dock inte glömt Folkungaättens brödrastrider, utan förmanade sönerna enträget att "såsom käre bröder varannan älska och endräktige bliva". Testamentet godkändes och stadfästes av ständerna. Gustav Vasa avled den 29 september 1560 i sin kammare på slottet Tre kronor i Stockholm. Han blev förmodligen 64 år gammal. Den officiella dödsorsaken var ”Cholera” men det kan eventuellt ha varit dysenteri eller tyfus; alla dessa sjukdomar orsakas av bakterier som infekterar tarmarna. Kungens begravning ägde rum i december 1560. Gustav Vasa hade utsett Uppsala domkyrka till gravkyrka. Domkyrkan var landets främsta helgedom och flera av kungens anfäder hade begravts på platsen. Gustav Vasa blev den förste svenske kungen som gravsattes i kyrkan. Den 17 december avgick begravningståget med 2 000 deltagare i riktning mot Uppsala. Färden tog tre dygn och den 21 december var man framme vid domkyrkan. Kyrkorummet var upplyst av tusentals ljus och förgyllda dekorationer prydde väggarna. Biskopen i Västerås och Gustav Vasas personlige krönikör Peder Svart höll ett över två timmar långt griftetal, där han talade om den avlidne som en god kristen och helig kung. Ärkebiskopen Laurentius Petri förrättade därefter jordfästningen och höll en tröstepredikan. Gustav Vasa och hans gemåler ligger begravda i Vasakoret i kyrkan. Gravvalvet består av två kammare. I den ena vilar kungen tillsammans med sina tre drottningar Katarina av Sachsen‐Lauenburg, Margareta Leijonhufvud och Katarina Stenbock. I den andra vilar hans son Johan III med sin ena drottning Gunilla Bielke. Den rikt dekorerade gravtumban som idag står i kyrkan kom till år 1583. Tumbans sidor är utsmyckade med Sveriges riksvapen och de enskilda landskapens vapen. Bilderna på landskapsvapnen är de äldsta kända återgivningarna av dessa som finns bevarade. På 1830‐talet målade konstnären Johan Gustaf Sandberg sju fresker med motiv ur Gustav Vasas liv på väggarna i koret. De föreställer slaget vid Brännkyrka 1518, Gustavs vistelse Lübeck 1519–20, hans flykt till Dalarna 1521, talet till dalkarlarna vid Mora kyrka, den första svenska bibelöversättningen 1541, samt kungens avsked till ständerna före sin död 1560. Person och eftermäle Utseende och personlighetsdrag Gustav Vasas sätt att styra var genom personlig maktutövning. Han var kraftfull i sin maktutövning och inte sällan hänsynslös, och lät ibland högre intressen stå tillbaka för det omedelbart praktiskt nyttiga. Gustav var en god talare, själv inte lärd men värderade bildning och såg till att ge sina söner god utbildning. Medicinskt finns osteologiska uppgifter om att han var cirka 173 centimeter, hade en svår tandinfektion och eventuellt någon form av benröta. Vid öppningen av Gustav Vasas grav i Uppsala domkyrka 1945 konstaterades att underkäken nästan helt saknade tänder. Gustavs systerson Per Brahe beskriver honom (vid 30–40 års ålder) så här: Per Brahe nämnde också att kungen hade en stor passion för musik och älskade att lyssna både på sång och musikinstrument. Han uppges också själv ha varit en skicklig musiker som både kunde sjunga och spela. Hans favoritinstrument var lutan, "och var ingen den afton, när han var ensam, utan han övade sig ju däruppå", skriver Brahe. Samtida listor över hovpersonalen visar att kungen år 1532 hade två italienska "lutenister" i sin tjänst, "Store Jeronimo" och "Lille Jeronimo", som tjänade 50 mark var om året. År 1553 hade antalet musiker ökat till 23 och inkluderade förutom "lutenister" även flöjtspelare, trumslagare, trumpetare, harpspelare och violinister. I samband med de båda italienarna kan nämnas en ännu mer ovanlig företeelse i Norden, nämligen den svarta afrikanen Antonius Blåman eller Morian, som år 1527 beväpnades med en hillebard och därmed fungerade som en slags drabant. Ännu år 1540 fanns denne afrikan i Gustav Vasas tjänst. Enligt Per Brahes och andras vittnesbörd hade Gustav Vasa "ett övernaturligt gott minne. Vad han hade hört en gång eller två, det kunde han aldrig sedan förglömma." Han ska ha kunnat minnas namnen på alla byar han rest igenom och namnen på bönderna som bodde där. "Fick han rätt syn uppå någon person, då skulle han grant känna igen honom, om han icke hade sett honom på tio eller tjugu år", skriver Brahe. Bilden av Gustav Vasa Beskrivningarna av Gustav Vasa har varierat igenom tiderna. Två av kungens skarpaste kritiker under hans egen livstid var Berend von Melen och Wulf Gyler. von Melen var en tysk legotruppsanförare som flydde från Sverige 1525. Han beskrev kungen som en svekfull skurk som ständigt var redo att stöta dolken i ryggen på sina gamla anhängare. Gyler arbetade en period som sekreterare åt kungen. Även han karakteriserade Gustav som en blodtörstig och hämndgirig tyrann som regelmässigt lät lönnmörda oppositionella och personligen misshandlade sina fogdar och skrivare för minsta misstanke om korruption och inkompetens. Under nationalismen på 1800‐talet togs Gustav Vasa som symbol för Sveriges enande och sågs som en stor nationalhjälte. Det var i denna nationalistiska anda som man bestämde sig för att hålla Vasaloppet i början av 1920‐talet och som ett knäckebrödsfabrikat fick namnet Wasa. Efter andra världskriget har historieskrivningen istället varit mer till hans nackdel, och särskild kritik mot forna tiders historieskrivare gavs av Vilhelm Moberg. Han menade att kungen var en furste som styrde riket efter machiavelliska principer, och en usel regent som i kölvattnet efter att högadeln dödats under unionsstriderna och att en ny kyrka införts, ensam kunde tillskansa sig makt och rikedomar. Enligt Lilla Uppslagsboken, tryckt 1974, var Gustav ”ej bokligt lärd men en sällsynt praktisk begåvning, god stilist och talare samt kraftfull men hänsynslös, häftig och sjukligt misstänksam”. Titlar, ordnar och utmärkelser Från ca. 1540 användes titeln ”Sveriges, Götes och Vendes konung” (lat. Rex Sueorum, Gothorum et Vandalorum, vilket de svenska kungarna bar fram till 1973. Riddare av Franska Mikaelsorden Minnesmärken Staty utanför Riddarhuspalatset i Stockholm (1773, avtäckt midsommaraftonen 1774, modellerad av Pierre Hubert L'Archevêque) Staty på Mora strand (1903, av Anders Zorn) Staty på Hemvärnets stridsskola i Vällinge, framför slottet. En kopia i mindre storlek av Zorns staty i Mora. Staty i kvarnparken i Gävle (av Ida Matton. Statyn tillkom för att minna om att Gävle som en av Sveriges första städer, anslöt sig till Gustav Vasas frihetsrörelse 1521. Den avtäcktes 1924. På granitsockeln finns inristat i guld ”Gustaf Eriksson Vasa 1521. Då trädde där fram gullhårig en yngling knappt tjugoårig.” Under finns Vasakärven och de tre svenska regaliekronorna.) Byster av honom finns uppställda på: Uppsala slotts borggård (modellerad av Bengt Erland Fogelberg) Västerås (modellerad av Carl Gustaf Qvarnström). Stensö (1851, modellerad efter Johan Tobias Sergel; numera flyttad till stadsparken intill Kalmar slott En minnessten restes på Lindholmens sätesgård 1866. Utmelandsmonumentet är en byggnad i Mora till 300‐årsminnet av Gustav I:s död, monumentet invigdes den 29 september 1860. I Nordiska museet finns en kolossalstod av målat trä skapad av Carl Milles. I en väggmålning i Nationalmuseum har Carl Larsson skildrat hans intåg i Stockholm 1523. Gustav Vasa avbildades 1989–2015 på den svenska tusenkronorssedeln. Ättlingar och släkt Barn I två av sina äktenskap fick Gustav Vasa sammanlagt elva barn av vilka nio nådde vuxen ålder. Barn med Katarina av Sachsen-Lauenburg: Erik XIV (1533–1577), kung av Sverige 1560–1568 Barn med Margareta Eriksdotter (Leijonhufvud): Johan III (1537–1592), kung av Sverige 1568–1592 Katarina (1539–1610), g.m. greve Edzard II av Ostfriesland Cecilia (1540–1627), g.m. markgreve Kristoffer II av Baden-Rodemachern Magnus (1542–1595), hertig av Östergötland Karl (född och död 1544) Anna (1545–1610), g.m. greve Georg Johan I av Pfalz-Veldenz Sten (1546–1547) Sofia (1547–1611), g.m. hertig Magnus II av Sachsen-Lauenburg Elisabet (1549–1597), g.m. hertig Kristofer av Mecklenburg Karl IX (1550–1611), riksföreståndare 1599–1604 och kung av Sverige 1604–1611 Antavla Galleri Se även Äldre vasatiden Vasaslott Vasaätten Vendes konung Gustav Vasas ättlingar Referenser Noter Källor . . Vidare läsning Svalenius, Ivan (1950, rev. uppl.1963). Gustav Vasa. Stockholm: Wahlström & Widstrand Urkunder Konung Gustaf den förstes registratur Externa länkar Gustav Vasa-föreningen 3D‐modell av Gustav Vasas hjälm med maskvisir Män Sveriges riksföreståndare Födda 1496 Avlidna 1560 Sveriges regenter Vasaätten Personer under äldre vasatiden Svenska politiker under 1500-talet Gravsatta i Uppsala domkyrka Reformationen i Sverige


text: Den här artikeln handlar om den svenske prinsen som var son till Erik XIV och Karin Månsdotter. För hans farfar, den svenske kungen med samma namn, se Gustav Vasa. Gustav Eriksson Vasa den yngre, född 28 januari 1568, död i februari 1607 i Kasjin i Ryssland, var en svensk prins. Son till Erik XIV och Karin Månsdotter och sonson till Gustav Vasa. Biografi Gustav föddes utanför äktenskapet, men legitimerades genom föräldrarnas giftermål. Han placerades liksom sin syster under deras franska guvernant Johanna d'Herbovilles vård. De levde initialt med föräldrarna i fängelset efter faderns avsättning, men avlägsnades 1573. Kung Johan III fruktade att den avsatte Erik XIV:s anhängare i Sverige skulle använda sig av Gustav för att kunna verkställa sina återinsättningsplaner, varför Gustav 1575 sändes i landsflykt. Under de närmast följande åren levde han i nöd och fattigdom i Polen där han ska ha studerat vid de av jesuiter ledda bildningsanstalterna i Braunsberg, Thorn och Vilnius och vid någon av dem ha övergått till katolska läran. Gustav blev tidigt mot sin vilja använd i politiska intriger. En sådan utgick från svenska sammansvurna i Frankrike, en annan från tsar Ivan IV, som i förbindelse med Johan III:s sändebud i Polen, Anders Lorich, försökte förmå Gustav att ställa upp som svensk tronpretendent. Tsarens död 1584 omintetgjorde planen och Lorich blev samma år avrättad i Sverige. 1585 dryftades i svenska riksrådet frågan huruvida man inte borde låta mörda Gustav. År 1586 ska han ha varit i Rom, men sedan ha varit bosatt dels i Mähren, dels i Schlesien under kejsar Rudolf II:s beskydd. Sin önskan att få återse sin mor Karin Månsdotter fick han först uppfylld 1596, då de möttes i Reval. De ska då ha haft svårt att tala med varandra, då Gustav glömt nästan all svenska. Då bodde Gustav sedan en tid i Thorn igen. Ryssland År 1600 lämnade han den staden för att bege sig till Ryssland, vars dåvarande tsar Boris Godunov, liksom tidigare Ivan IV av Ryssland ville använda honom som redskap för politiska intriger. Gustav ville varken gå med på detta eller de försök i samma riktning som gjordes av Boris efterträdare Dimitri. Ett år efter den senares fall i februari 1607 avled Gustav Eriksson Vasa i den lilla staden Kasjin i mellersta Ryssland. Den ryske tsaren Vasilij IV av Ryssland skickade pengar till Gustavs begravning, men stadens kommendant behöll pengarna för sig själv. Detta ledde till att Gustav begravdes en bit utanför staden i en björklund. Under den Stora oredan i Ryssland tågade i mars 1610 en svensk armé under Jakob De la Gardie in i Moskva, ända in i Kreml där tsaren Vasilij IV tar emot honom. De la Gardie beger sig därefter till häst de få milen till Kasjin, där han efter lite letande lyckas hitta Gustavs grav som då är övervuxen och vanvårdad. Så vitt man vet var detta det första svenska besöket vid graven, och troligen även det sista. Skrönan om Gustavs giftermål Enligt äldre men numera avfärdade uppgifter ska Gustav ha varit gift, eller i alla fall fått barn, med en Brita Karth, en uppgift som härstammar från den kände historieförfalskaren Adolf Ludvig Stierneld (1755–1835) och senare vederlagts av ett flertal historiker. Stierneld hade särskilt intresse av att försöka belägga Brita Karths existens då hans egen släkt ansågs stamma från hennes och Gustavs barn. Porträttet på Gripsholm Något autentiskt porträtt av prins Gustav finns veterligen inte. I Statens porträttsamling på Gripsholms slott finns ett porträtt av en man i halsjärn som tidigare ansetts föreställa honom. Den oriktiga attribueringen gjordes av Adolf Ludvig Stierneld under den tid han ordnade samlingarna på Gripsholm. Porträttet är målat av Abraham Wuchters och tillkommet åtskilliga år efter Gustavs levnad. Det inköptes från Polen av Stiernelds far Samuel Gustaf Stierneld och uppgavs då föreställa en slav. Sonen skänkte det under den nya tolkningen till Gustav III. Kring sekelskiftet 1900 utmönstrades det föregivna prinskonterfejet som ett fantasiporträtt. Se även Gustav Vasa Noter Män Vasaätten Svenska prinsar Födda 1568 Avlidna 1607 Personer under äldre vasatiden


text: Gunnebo IP är en idrottsplats och fotbollsarena i Gunnebo. Den ligger på höger sida ca 200 meter efter infarten från E22:an. Idrottsplatsen, som har omklädningsrum och klubblokal har en elbelyst grusplan och två gräsplaner är hemmaplan för Gunnebo IF. Externa länkar Västerviks kommun - Isbanor Sportanläggningar i Västerviks kommun


text: Grundform är en grammatisk term för ett ord som inte är böjt. Grundform kan endast finnas hos ord som tillhör en böjlig ordklass och som därmed har ett paradigm. Grundformen är en av paradigmets ordformer. Den kallas ibland "den representerande formen". Den är oftast identisk med lexikonformen (lemmat), det vill säga den form som representerar lexemet i en ordbok. För ord som deklineras är grundformen den form som står i nominativ singularis. Om ordet är adjektiviskt, det vill säga har genus som böjningskategori, står grundformen dessutom i maskulinum. Substantiv och pronomen kan dock ibland ha defekt paradigm och sakna denna form; då träder en böjd form in som ersättare. Exempel i svenskan är pluralia tantum (ord som endast finns i pluralis), till exempel kläder, samt reflexivpronomenet sig. För verbens vidkommande fungerar infinitiven som grundform. Här finns dock undantag. Det finns språk som saknar infinitiv, till exempel bulgariskan. Då används i stället första person singularis presens. Samma form används också – trots att infinitiv finnes – i lexika för vissa andra språk, till exempel latin. I finska lexika har första person singularis presens använts som lemma, men har i moderna ordböcker ersatts av första infinitivens kortare form. Referenser Grammatik


text: Gnestamodellen är en modelltyp av stationshus, som ritades av chefsarkitekten vid Statens Järnvägars arkitektkontor Adolf W. Edelsvärd. Modellen kom att få stor spridning längs Västra stambanan och Södra stambanan. Modellens grundplan består i princip av tre kvadrater inom vilka det finns ett större rum samt smårum. De större rummen är väntsal för första- och andraklasspassagerare, en väntsal för tredjeklasspassagerare samt en vestibul. Smårummen är bagagerum, biljettexpedition, WC, förråd och kontor. Mot järnvägen har vindsvåningen en takkupa och takfoten har dragits ut så att den fungerar som skärmtak medan den motsatta sidan har en frontespis med fronton. Huset, byggt i trä och med sadeltak, är utvändigt klätt med liggande panel, kortsidornas vindsvåning har stående panel. Utsidan är målad i ljus oljefärg med mörkare lister. Modellen fick sitt namn efter järnvägsstationen i Gnesta. Stationsbyggnaden där ersattes dock 1907 av en byggnad i tegel. Stationer Årtal för byggår kommer från Sveriges Järnvägsstationer. Björnlunda, byggd 1861 Hästveda, byggd 1863-1864 Finnerödja Gnesta, byggd på 1860-talet, rivet och ersatt 1907 Liatorp, byggd 1863-1864 Kilsmo, byggd 1875 Moheda, byggd 1863-1864 Pålsboda, byggd på 1870-talet Skebokvarn, byggd på 1860-talet, flyttad från Flen 1894 Sävsjö, byggd 1863-1864, rivet och ersatt 1924 Sörby, flyttad från Laxå 1867 Vislanda, byggd 1863-1864 Källor Tryckta källor Noter Svenska stationshusmodeller Byggnader ritade av Adolf W. Edelsvärd


text: Galleri Dialog är ett svenskt konstgalleri i Stockholm, som specialiserat sig på att ställa ut konst av serietecknare och illustratörer. Samt även andra bildkonstnärer vid vissa tillfällen. Många av galleriets utställningar är temautställningar med flera konstnärer samlade kring ett tema. Exempel på tidigare utställare Hans Arnold Björn Berg Inga Borg Gunnar Brusewitz Eva Eriksson Riber Hansson Anna Höglund Ulf Lundkvist Poul Ströyer Tecknar-Anders Anna-Clara Tidholm Gunnel Hillås Nedlagda konstgallerier i Stockholm


text: Galärvarvet är ett område på Södra Djurgården i Stockholm som fram till 1969 var en del av Stockholms örlogsvarv. Galärvarvet var ursprungligen, från 1720-talet, uppläggningsplats för skärgårdsflottans galärer. Idag upptas området av Galärparken. Historia Den 29 mars 1722 upplät Kungl: Maj:t en bit av Södra Djurgården åt flottan. Efter venetiansk förebild skulle skärgårdsflottans galärer förvaras uppdragna på land i speciella skjul; till en början byggdes dock bara enkla träkapell. Galärerna flyttades snart till en temporär galärhamn mellan Skeppsholmen och Kastellholmen. År 1752 beslöt man slutligen, efter att undersökt flera olika alternativ, att flytta tillbaka galärerna till Djurgården. Området utvidgades nu österut för att rymma sammanlagt 30 galärskjul utmed strandlinjen. Det hela kom att bli ett mycket kostsamt projekt, och under arbetets gång delades galärskjulen upp i två grupper och 15 stycken (Södra respektive Norra Arsenalen). År 1757 var arbetet med skjulen slutfört; den Norra Arsenalen utvidgades dock redan i slutet på 1700-talet med ytterligare 30 st olika skjul och byggnader för kanonslupar. En kyrkogård, Galärvarvskyrkogården, anlades i anslutning till varvet 1742. Örlogsvarvet kom under 1800-talet att växa med nya verkstäder för reparation och underhåll av flottans fartyg. År 1872 inleddes en omfattande upprustning av Galärvarvet för att möta de nya ångfartygens behov. De hittills i stort sett intakta galärskjulen förändrades i samband med detta till bland annat verkstäder. En mastkran anskaffades 1874, och åren 1875–79 anlades en ny slip, kajer och inte minst en stor torrdocka. Flera av de gamla galärskjulen revs senare, och flera förstördes i en brand 1921. Idag återstår endast två stycken. Varvet var en stor arbetsplats, och vid krigsslutet 1945 hade varvet över 1200 anställda. Under 1960-talet inleddes en successiv avveckling av Galärvarvet, som lades ned 1969 när verksamheten flyttades till Muskö. Därefter revs merparten av industribyggnaderna tillsammans med kajanläggningarna. Istället omdanades området till park. Bilder Galärvarvet idag Idag finns på Galärvarvsområdet här en parkanläggning med Galärparken och Vasamuseets trädgård, Galärvarvskyrkogården och ett antal av de ursprungliga byggnaderna samt det nybyggda Vasamuseet, som är sammanbyggd med torrdockan från 1879. Två av de ursprungligen 30 galärskjulen från 1700-talet finns kvar och inrymmer sedan maj 2012 Spritmuseum. Även minsveparhallen, finns kvar och inrymmer nu Junibacken. Det 1934 byggda Dyktankhuset var Marinens dykerilaboratorium fram till 1979 och är också bevarat. Där finns en sex meter djup träningsbassäng som användes för att träna ubåtsbesättningar att ta sig ur en sjunken ubåt, samt en historisk utställning om dykeri i Sverige. Dyktankhuset hålls öppet i samarbete mellan Statens maritima och transporthistoriska museer och Svensk Dykhistorisk förening. Båthall 1 inhyser Vikingaliv sedan april 2017. Under Europride 2008 var båthallen lokal för utställningen Article One, ett samarbetsprojekt där flera svenska museer visade HBTQ-relaterat material ur sina samlingar. Båthall 2 inhyser Vrak – Museum of Wrecks som slog upp portarna i september 2021. I båthallen förvarade Sjöhistoriska museet under många år sin samling av fritids-, bruks-, örlogs- och allmogebåtar. I samlingen ingår kungaslupen Vasaorden, Vegas ångslup, Sven Yrvinds ensamseglingsbåt Bris och en hopfällbar roddbåt i masonit från jagaren . Båtsamlingen flyttades 2018 till Båtmagasinet på Rindö. Vid Dockpiren ligger Sjöhistoriska museets museifartyg: isbrytaren , fyrskeppet Finngrundet, minsveparen samt torpedbåten . Minsveparen M20 tillhör Sjöhistoriska museet men opereras till fullo av Föreningen M 20. Spica är privatägd av Stiftelsen T 121 Spica. Se även Södra varvet Djurgårdsvarvet Ekensbergs Varv Finnboda varv Bergsunds Mekaniska Verkstad Mälarvarvet Sätra varv Galärvarvskyrkogården Källor Om Galärvarvet på www.sjogard.se Noter Externa länkar Djurgården Sjöfart i Stockholm Nedlagda svenska skeppsvarv


text: Galärvarvskyrkogården är en begravningsplats som ligger inom Galärvarvet invid Vasamuseet på Djurgården i Stockholms kommun. Kyrkogården På Galärkyrkogården finns ungefär 1 300 gravplatser på en yta av cirka 0,9 hektar. Området som även innehåller ett kapell med 15 sittplatser, en minneslund och en klockstapel omges av en kyrkogårdsmur. Murens borgliknande portal formgavs av arkitekt Fredrik Blom. Första begravningen ägde rum 1742. Ursprungligen var kyrkogården endast avsedd för flottans personal. Först från 1836 har fullständiga förteckningar över gravarna uppgjorts. Enligt dessa är 3 200 personer begravda här. Då kyrkogården är nära 100 år äldre och även massbegravning förekommit, kan enligt amiralitetspastor Gustaf Brandt omkring 5 000 människor begravts här fram till 1969. Gravliggarna upptar till exempel båtsmän, timmermän, gesäller, pistolsmeder, blockmakare, hornblåsare, skeppare, handelsmän, traktörer, menige, alla grader av befäl, bland annat ett trettiotal amiraler, några generaler och några statsråd, landshövdingar och präster. Förutom för Svenska flottans folk finns här gravplatser för andra med särskild relation till begravningsplatsen eller personer som främjat dess bestånd. En minneslund har anlagts vid Galärvarvskyrkogården, i första hand för församlingsbor i Hedvig Eleonora församling och Oscars församling. Minneslunden invigdes 1995 av biskop Krister Stendahl. Kyrkogården utvidgades 1931 och en gång till 1962, då man även uppförde gravkoret. År 1963 gravsattes kvarlevorna av tio män och två kvinnor som hittats på det bärgade vraket av skeppet Vasa. Den 28 september 1997 invigdes ett nationellt minnesmärke efter Estoniakatastrofen den 28 september 1994 då 852 personer miste livet (se Estoniamonumentet). På kyrkogården finns även en minnessten över besättningen på den DC-3:a som sköts ner över Östersjön den 13 juni 1952 i den så kallade Catalinaaffären. Bilder Bemärkta personer begravda på Galärvarvskykogården (urval) Viola Gråsten Lars Amble Bibi Andersson Stikkan Anderson Tor Berg Kaj Bonnier Tor Bonnier Jytte Bonnier Palle Brunius Pauline Brunius Gundi Busch Irma Christenson Gustaf Dyrssen Stig H:son Ericson Kent Finell Anders Franzén Nils Fredrik Frykholm Nicolai Gedda Helge Heilborn Erik Hägg Nils Jerring Gösta Lill-Lulle Johansson Hilma af Klint Margaretha Krook Ava de Lagercrantz Gustaf Lindgren Carl-Fredrik Palmstierna Sven Platzer Adolf Eugène von Rosen Karl Silfverberg Alf Sjöberg Ulla Sjöblom Vilgot Sjöman Olle Stenholm Stig Synnergren Elisabeth Söderström Birgit Tengroth Agneta Uddenberg Bror Ludvig Ulrich Per Unckel Gunnar Unger Allan Vougt Anne Wibble Ivar Widner Bruno Wintzell Maj Ödman Bror Stefenson Ulla Akselson Referenser Stockholms stads: Galärvarvskyrkogården. Noter Tryckta källor Externa länkar Djurgården Begravningsplatser i Stockholm