text: En A-traktor är en modifierad bil som har registrerats som traktor, efter att växlarna spärrats och maxhastigheten begränsats. Bakgrund År 1963 införde Trafiksäkerhetsverket möjligheten att bygga om och registrera en bil eller lastbil till A-traktor som ett alternativ till EPA-traktor. När Trafiksäkerhetsverket i mitten av 1970-talet skulle avskaffa möjligheten att nyregistrera en EPA-traktor, samt att de redan existerande skulle få finnas kvar i en treårsperiod innan de måste skrotas, blev det protester som gjorde att verket tvingades tänka om. Nyregistrering av EPA-traktorer förbjöds 31 mars 1975 men i stället tog A-traktorreglerna över helt, och en årlig besiktning infördes för de kvarvarande EPA-traktorerna. Förkortningen "A" står för traktor klass A (vägtraktor (numera klass I)), (klass B är jordbrukstraktor (numera klass II)), som numera får köras från 15 års ålder (med AM-körkort). Den principiella skillnaden mellan EPA-traktorn och A-traktorn är att A-traktorn måste vara konstruerad för en maxhastighet av 30 km/h +/- 10%, medan EPA-traktorn skulle vara konstruerad med ett visst utväxlingsförhållande (10:1). Bilen ska vara ombyggd så att det är uppenbart att den inte längre är avsedd för person- eller godstransport. Ett säte för en eller två passagerare bredvid föraren får dock finnas. Bilens ursprungliga kupé och karosseri ska behållas, men måste i förekommande fall kortas av så att utrymmet bakom framsätena inte kan rymma passagerare eller gods. Denna typ av fordon kallas fortfarande i folkmun för EPA-traktor. I augusti 1978 infördes det en frivillig varningsskylt för Långsamt gående fordon (LGF) för A-traktorer, men från och med den 1 januari 1982 är det krav att ha en sådan skylt baktill på fordonet. Säkerhet Kravet på förarhytt eller störtbåge infördes för A-traktorn den 1 juli 1970, och på 1990-talet infördes hårdare krav på hållfasthet. Förarhytten måste även efter eventuell ombyggnad ha stabila väggar och tak. Saknas förarhytt kan en skyddsbåge godtas, men den ska då förses med bland annat väggar, tak, värme och defroster. Skyddsbågen skall kunna motstå statisk belastning motsvarande dubbla tjänstevikten. Regler Besiktningsplikt på A-traktor gäller sedan 20 maj 2018. Första besiktningen ska göras inom fyra år från att fordonet togs i bruk. Därefter ska fordonet besiktigas inom två år efter föregående besiktning. Fordonet ska vara tydligt avsett som dragfordon, vilket gör att det krävs dragkrok. Fordonet räknas som lämpligt som dragfordon om: fordonets tjänstevikt är 2 000 kg eller högre, eller ursprungsfordonet är konstruerat för en släpvagnsvikt av minst 1 000 kg. Vidare skulle det inte vara avsett för transport av gods eller "personbefordran", varvid det maximalt fick finnas plats för en passagerare (exkl förare). Även flakets storlek var begränsat. Kravet på ram togs bort och därför kan A-traktorer även byggas på modernare bilar. Fjädring får finnas, men eftersom kravet på låg utväxling utökades ytterligare är A-traktorn i praktiken nästan omöjlig att köra med i besiktningsdugligt skick (med rusande motor på runt 4500-5000 varv/minut färdas man i kanske 30 km/h...) Kravet på A-traktorn som kom 1975 gick ut på att den skulle kunna köras med det varvtal, som enligt motorfabrikanten gav det högsta vridmomentet, ändå skulle fordonet inte kunna framföras fortare än 30 km/h. Lösningen blev i de flesta fall att kardanaxeln kapades av och att man placerade ännu en växellåda under bilen, vari man hade lagt i ettans växel. Därutöver kunde man behöva spärra någon av växlarna på den främre växellådan, samt strypa motorns insugskanaler så att den blev omöjlig att varva så mycket att den gick fortare än 30 km/h. På de svenska bilskrotarna fanns riklig tillgång på växellådor av M40-modellen vilka satt i Duett, PV, Amazon samt hela Volvo 140-serien. Många växellådor gick åt när ungdomarna hade en "besiktningslåda" vari man svetsat och / eller förstört vissa drev på ett seriöst sätt för att hindra användande av vissa växlar. I dagligt bruk hade man sedan en annan växellåda vari man gjort en finurlig anordning så att man kunde använda alla växlar men genom olika manöver snabbt få växellådans 3:e och 4:e växel spärrad ifall man blev kontrollerad av polisen. Ofta har den bakre växellådan fyrans växel i eftersom ettans då blir omöjlig att köra på. A-traktorn har ingen begränsning i antalet växlar, men på lägsta växeln skall den göra högst 10km/h +/-10% samt på högsta 30km/h +/- 10%. Men det går att få dispens på kravet om högsta hastighet på lägsta växeln. Kravet "Konstruktionsmässigt max 10 km/h vid 2/3 av det varvtal där motorn lämnar maxeffekt på lägsta växeln" togs bort med ikraftträdande 15/7 2020 och gäller fordon som inställs för registreringsbesiktning efter detta datum. Fordon som godkänts tidigare i ett visst utförande och utväxlingsförhållande behöver inställas för ny registreringsbesiktning och bedömning om det registrerade utförandet ändras. Om A-traktorn är registrerad med dubbla växellådor och hastighetsregulator så behövs ingen registreringsbesiktning för att ta bort ena växellådan. Numera är det möjligt att registreringsbesiktiga en A-traktor med enkel växellåda med hastighetsregulator, till exempel äldre fordon som Volvo 740/940. Moderna fordon kan få sin hastighetsbegränsning genom omprogrammering av motorns styrdon (till exempel ECU). De "äkta EPA-traktorerna" är ett uttryck som syftar på de äldre som registreringsbesiktigats före den 31 mars 1975. De går inte att registrera idag men är möjliga att använda i besiktningsdugligt skick. Den som blir ertappad med att ha fuskat med utväxlingen på en sådan traktor får inställa sig till registreringsbesiktning och då ombyggd som A-traktor, vilket kraftigt försämrar värdet på traktorn, då det blir en A-traktor utan fjädring. Statistik Högst A-traktortäthet har Dalarnas län, där antalet A-traktorer uppgår till 92 per 10 000 invånare. Flest A-traktorer till antalet har Västra Götalands län med 5 344. Se även Traktor EPA-traktor Mopedbil Motorredskap klass II Referenser Bilar efter typ Bilar efter klass Traktorer Ombyggda fordon


source: wikipedia

text: Alkemi (arabiska الكمياء al-kimia, ’kemin’) kallas den äldre tidens vetenskap som var förstadium, en protovetenskap, ur vilket den moderna vetenskapliga kemin växte fram. Bland de äldsta bevarade skrifterna om alkemi finns Stockholmpapyrusen och Leiden X papyrusen. De som höll på med alkemi kallades "alkemister". I dag betraktas alkemi som en pseudovetenskap, och praktiseras inte av några meriterade kemister, men förekommer i esoteriska kretsar, samt som symbolspråk inom till exempel den teoretiska psykologin. Etymologi Ordet alkemi kommer från det fornfranska ordet alquemie, alkimie, som används i medeltida latin som alchymia. Detta namn kom från det arabiska ordet al-kīmiyā (الكيمياء eller الخيمياء) som består av två delar: den sena grekiska termen khēmeía (χημεία), khēmía (χημία), vilket betyder "att smälta eller gjuta en metall", och den arabiska bestämda artikeln al- (الـ), som betyder "den". Tillsammans kan denna förening tolkas som "processen för transmutation för att fusionera eller återförenas med den gudomliga eller ursprungliga formen". Dess rötter kan spåras till det egyptiska ordet kēme, vilket betyder "svart jord" som refererar till den bördiga och guldhaltiga jorden i Nildalen, i motsats till röd ökensand. Enligt egyptologen Ernest Alfred Wallis Budge betyder det arabiska ordet al-kīmiyaʾ faktiskt "den egyptiska [vetenskapen]" och lånar från det koptiska ordet för "Egypten", kēme (eller motsvarande i den medeltida bohairiska dialekten av koptiska, khēme). Detta koptiska ord härstammar från demotiska kmỉ, själv från forntida egyptiska kmt. Det forntida egyptiska ordet hänvisade till både landet och färgen "svart" (Egypten var det "svarta landet", i motsats till "det röda landet", den omgivande öknen); så denna etymologi kunde också förklara smeknamnet "Egyptian black arts". Men enligt Carl August Friedrich Mahn kan denna teori vara ett exempel på folketymologi. Om man antar ett egyptiskt ursprung definieras kemi enligt följande: Kemi, från det forntida egyptiska ordet "khēmia" som betyder transmutation av jorden, är vetenskapen om materia i atom till molekylär skala, som främst handlar om samlingar av atomer, såsom molekyler, kristaller och metaller. Således, enligt Budge och andra, härstammar kemi från det egyptiska ordet khemein eller khēmia, "beredning av svart pulver", slutligen härrörande från namnet khem, Egypten. Ett dekret av Diocletianus, skriven omkring 300 e.Kr. på grekiska, talar mot "de forntida skrifterna av egyptierna, som behandlar khēmias transmutation av guld och silver". Den medeltida latinska formen påverkades av det grekiska ordet chymeia (χυμεία) som betyder 'blandning' och hänvisade till läkemedelskemi. Medeltidens alkemi Alkemisterna under medeltiden sysselsatte sig till en del även med att försöka framställa guld och ett livselixir som skulle bota alla sjukdomar och förlänga livet. För detta ändamål sökte de efter ett urämne som alla andra ämnen skapades ifrån och som kom att kallas bland annat "de vises sten" (det fulländade ämnet). Tankarna om att man skulle kunna framställa redan kända ämnen, till exempel guld, genom att blanda andra ämnen grundar sig på Aristoteles teori om att alla ämnen i sin tur är uppbyggda av de fyra elementen i olika blandningar. Genom att blanda olika ämnen i rätt proportioner skulle man kunna få fram vilket annat ämne som helst. Namnet på alkohol är ett arv från alkemisternas tid. Deras tankesystem byggde på olika mängder av magi, platonism, gnosticism och andra numera i mångt och mycket bortglömda läror som sammankopplade den materiella och andliga världen. En segdragen föreställning var till exempel att värme var ett slags vätska som fanns inuti materien, och att ämnen som kunde brinna innehöll ett speciellt "eldämne" kallat "flogiston". Trots dessa felaktiga antaganden gjorde alkemister många viktiga tekniska uppfinningar, till exempel destillation, och de upptäckte och isolerade ämnen som kvicksilver. Kinesisk alkemi Kinesisk alkemi förknippas framför allt med daoism och visar många likheter med europeisk alkemi. Den delas upp i inre och yttre alkemi (Neidan och Weidan). Praktiserande av Neidan fokuserar på att kultivera och stärka resurser som redan finns inom den mänskliga kroppen. Weidan utförs med hjälp av framställda elixir, extrakt och mediciner som härrör utanför kroppen. Den kinesiska alkemin byggde på läran om de fem elementen och målet var ofta att framställa livselixir, vanligen baserat på cinnober (röd kvicksilversulfid), som skulle skänka odödlighet till den som intog det. Många kejsare ska ha dött efter sådana kurer, men alkemisterna gjorde också viktiga vetenskapliga upptäckter under sina experiment. 1800-talets alkemi Alkemi har alltid varit populärt i ockulta kretsar. Den pseudovetenskapliga alkemin nådde en kulmen på 1800-talet, då bland annat August Strindberg ägnade sig åt detta under starkt inflytande av Emanuel Swedenborgs tankar. Under ett experiment lyckades han framställa kattguld av järn och svavel och trodde sig ha framställt riktigt guld. Tanken upptogs av Carl Gustav Jung som skrev om individuationsprocessen med alkemin som symbolspråk och teori om all utvecklings givna ordning. Under Jungs påverkan har sedan alkemin under 1900-talet influerat den nyandliga rörelsen, men även forskare i olika kulturvetenskaper. Inom mysticismen står alkemin inte för att materiellt förvandla olika material till guld, utan att människan ska förvandla sitt inre, symboliska liv till ett andligt tillstånd, rent och ädelt och lysande som guld. Alltså handlar alkemi inom de flesta esoteriska skolor om att utveckla sitt inre, vilket kan liknas vid en kemisk process, att bränna bort alla dåliga egenskaper o.s.v. och kultivera de bättre, så att det som förr fanns transformeras till ett högre tillstånd. Dagens "alkemi" På senare tid har några av alkemins mål blivit uppfyllda, men genom användning av vetenskap och forskning i stället för de klassiska alkemiska tillvägagångssätten. 1919 lyckades Ernest Rutherford omvandla kväve till syre genom att bombardera atomkärnan med alfastrålning tills den gick sönder. 1980 transmuterade Glenn Seaborg vismut till guld i mikroskopiska mängder men till alldeles för stor energikostnad för att någon ekonomisk vinst skulle existera. Varken Ernest Rutherford eller Glenn Seaborg var alkemister, men utfallet från deras fysikaliska experiment råkade sammanfalla med alkemiska spekulationer och önskemål. Alkemi i kultur Alkemi har gestaltats inom konst, litteratur, musik och spel i allt från Shakespeare till Harry Potter. Se även Alkemiska symboler Bolos av Mendes Carl Gustav Jung Chrysopoeia De vises sten Fullmetal Alchemist Hennig Brand Hermes Trismegistos och hermetismen Klassiska element Maria från Alexandria Max Magnus Norman Nicholas Flamel Rosencreuzarna Stockholm papyrusen Transmutation Zosimos av Panopolis Källor Noter Vidare läsning Externa länkar Alkemi En artikel på svenska om alkemin och dess andliga aspekter Virtual Alchemy library Alchemical writings Kemins historia Pseudovetenskap


text: Ateism innebär avsaknad av eller avståndstagande från tro på någon gud, gudar och högre makter. Begreppet ateism spänner från avsaknad av tro på någon eller några gudar (eller högre makter), till aktivt avvisande av sådana (se antiteism). Ett par välkända engelskspråkiga uppslagsverk anger båda definitionerna samt preciseringar som ligger mellan dessa. Den svenska Nationalencyklopedins korta webbversion beskriver ateism som "åsikten att det inte finns någon gud", medan även definitioner som "ateismens mera exakta innebörd kan vara t.ex. att satsen "det finns en gud" är falsk, eller att "satser om Gud är meningslösa" redovisas i den långa versionen i bokbandet och på Internet (prenumerationsalternativet). Ateism är särskilt utbredd i starkt sekulariserade länder, exempelvis i västeuropeiska länder med hög utbildningsnivå samt i kommunistiska länder som har tillämpat statsateism. Etymologi Ordet ateism är lånat, troligen via tyska Atheismus, från franska athéisme, ism-formen av athée, ’ateist, gudlös person’. Det är ytterst ett lån från klassisk grekiska ἄθεος (atheos), ’utan gud, gudlös’, av α- (a-), ’utan, icke-’, och θεο (theo"), ’gud’. I den tidiga antika grekiskan infördes adjektivet atheos ursprungligen som en befolkningsstatistisk term som ungefärligt stod för "otrogen" eller "ogudaktig". Under 400-talet före Kristus började ordet att indikera en mer intentionell, aktiv gudlöshet i betydelsen att "klippa banden till gudarna" eller "förneka gudarna", i stället för den tidigare meningen "gudlös". På engelska finns begreppet belagt sedan åtminstone 1577, dit ordet hade införts via franska athéisme. Under 1500- och 1600-talen användes ordet endast som förolämpning; ingen kallade sig själv för ateist. På svenska finns ordet ateism belagt sedan 1600-talet och det användes först i latiniserad form med latinsk böjning. 1654 nämns begreppet i kung Karl X Gustavs konungaförsäkran: "Den sigh til vppenbar ogudachtigheet och förargeligh Atheismum slår." I upplysningens Europa under det sena 1700-talet började ordet återigen användas för att beskriva den egna trosuppfattningen. Välkända ateister såsom Baron d'Holbach (1770), Richard Carlile (1826), Charles Southwell (1842), Charles Bradlaugh (1876) och Annie Besant (1877) använde ordet ateism i betydelsen avsaknad av tro på Gud. Sedan dess har ateistiska tänkare och religionsfilosofer använt ordet i den betydelsen. Definitioner Oxford English Dictionary (OED), Second Edition definierar ateism på följande sätt: (Känna) misstro mot eller förnekande av existensen av en gud ("Disbelief in, or denial of, the existence of a god.") Oxford English Dictionary försöker sedan definiera begreppen "misstro" (disbelief) och "förnekande" (denial):Misstro (disbelief): att inte tro eller erkänna; att vägra ha tilltro till: en utsago eller ett (påstått) faktum; att avvisa sanning eller sakförhållande.Förnekande (denial): 1. Bestrida eller motsäga (något förklarat eller påstått), att förklara det som osant eller ohållbart, eller inte vara vad det uppges vara. 2. Logiskt. Motsatsen till att bekräfta, att peka på det motsägelsefulla (i ett förslag). 3. Att vägra att erkänna sanningen (beträffande en doktrin eller princip), att tillbakavisa något som osant eller ogrundat, motsatsen till hävda eller bedyra. 4. Att vägra erkänna eller kännas vid (en person eller sak) om den/det skulle ha en viss egenskap eller legitima anspråk; att förneka, att förkasta, att bestrida, att avstå. I samtliga fallen ovan krävs en viljeyttring eller ett ställningstagande från ateisten, som känner till att religionen finns och att anhängarna där strävar efter ett närmande till en gud. Ateisten måste förhålla sig till den existerande religionen på något sätt. Den som helt avstår från att tycka någonting alls, som i punkt fyra ovan, ligger närmast den definition av ateism som varken medför tror eller inte tro. Ontario Consultans on Religious Tolerance har utvecklat detta när de hävdar att den äkta ateisten är en person som helt enkelt är omedveten om guden. Han kan vara ett litet barn eller en mentalt efterbliven person som fullständigt saknar kunskap i denna fråga. Många ateister brukar därför säga att det inte finns någon gudom att tro på snarare än att de säger sig sakna tro på att gudomen existerar. Begreppet ateism är delvis skilt från agnosticism, som är uppfattningen att det inte går att veta om det finns någon gud eller att få någon kunskap om densamma. Vissa inriktningar av så kallad svag ateism kan dock sägas vara närbesläktade med agnosticism. En del ateister menar att många av dem som kallar sig agnostiker i själva verket per definition är ateister, då de inte tror på gud, medan dessa agnostiker inte vill kalla sig ateister för att de inte kan motbevisa guds existens. I Thomas Henry Huxleys ursprungliga, moderna definition av agnosticism betydde begreppet att förneka kunskap om tillvarons yttersta grunder. Historiskt har ordet ateist ofta använts även om dem som inte tillhört den dominerande religionen; exempelvis har judar i det kristna Europa definierats som ateister, och de muslimer korstågsfararna drog ut för att "befria" det heliga landet ifrån skälldes ömsom för att vara hedningar, ömsom för att vara ateister. Romarna kallade följaktligen även de kristna för ateister under de första århundradena e.Kr. eftersom de inte trodde på gudarna i det polyteistiska Rom.Elaine Pagels "Christian Apologists and 'The Fall of the Angels': An Attack on Roman Imperial Power?" The Harvard Theological Review, Vol. 78, No. 3/4 (Jul. - Oct., 1985), pp. 301-325 Numera är det en vanlig uppfattning bland filosofer och religionsforskare att ateism är detsamma som svag ateism. I många sammanhang används begreppet ateism för att beteckna avsaknad av tro på gudar, till exempel den kristna Gud, guden Baal eller guden Shiva. Indelning Stark och svag ateism I sammanhang då distinktioner mellan olika tolkningar av ordet ateism behöver göras brukar man dela upp ateismen i svag respektive stark ateism. Svag ateism kallas ibland för agnostisk ateism, negativ ateism eller implicit ateism. Stark ateism kallas ibland positiv ateism eller explicit ateism. Svag ateism innebär avsaknad av tro på existensen av gudar. Stark ateism innebär att man har uppfattningen att gudar inte existerar och hävdar eventuellt att det även är ytterst osannolikt att det finns gudar, eller att det till och med finns bevis för att gudar inte existerar. Det innebär att en stark ateist samtidigt alltid är en svag ateist. Många ateister menar att det inte går att bevisa icke-existensen av gudar och att bevisbördan därför ligger hos dem som tror att gudar existerar. Sammanfattningsvis används två begrepp: stark ateism och svag ateism. Svag ateism är en avsaknad av tro på en eller flera gudar. Stark ateism är en övertygelse om att det inte finns några gudar. Svag ateism: saknar tro på att gudar finns Stark ateism: tror att gudar inte finns Allmän och specifik ateism Ateism kan också delas in i ateism i allmän mening och ateism i specifik mening. Ateism i allmän mening innebär att man tar ställning till alla gudar medan ateism i specifik mening tar ställning till en personlig gud som är allvetande, allsmäktig, god och skapare av himmel och jord. Ateism i allmän respektive specifik mening finns både i en negativ och en positiv form. Exempelvis är en negativ ateist i specifik mening en person som inte tror på en personlig gud av det slag som just beskrivits. En panteist är ett exempel på en sådan ateist, trots att det inte är säkert att någon panteist skulle acceptera etiketten ateist om sig själv. Cartesius och Spinoza trodde samtliga på tesen att gud och universum är samma sak, och beskrev var och en för sig i vilken mening de ansåg sig vara religiösa. Ingen av dem beskrev sig själv som ateist. Icke-kognitivistisk ateism Icke-kognitivism är åsikten att ordet "Gud" är språkligt meningslöst. Charles Bradlaugh beskrev ateistisk icke-kognitivism: "The [non-cognitivist] Atheist does not say 'There is no God', but he says: 'I know not what you mean by God; I am without the idea of God; the word "God" is to me a sound conveying no clear or distinct affirmation'". För en icke-kognitivistisk ateist är påståenden som "Gud existerar" eller "Gud existerar inte" meningslösa. Därför kan en sådan ateist inte räknas som en stark ateist men däremot som en svag ateist. Ytterligare en aspekt är att en person kan ha olika typer av ateistiska uppfattningar i förhållande till olika gudsbegrepp. Ateism och agnosticism Liksom för ordet ateism finns flera olika tolkningar av begreppet agnosticism. En vanlig uppfattning är att en agnostiker är en person som varken tror eller inte tror att Gud existerar. Sådan agnosticism är kompatibel med svag ateism, det vill säga att det ligger ingen motsägelse i att vara både agnostiker i denna betydelse och svag ateist samtidigt. Ordet agnosticism introducerades av T.H. Huxley som enkelt uttryckt menade att man inte vet om man kan veta något om Guds existens. Denna innebörd kan kallas för agnosticism i egentlig mening. En agnostiker i den meningen kan även vara ateist eller teist. Agnosticism i den meningen handlar alltså inte om att tro eller inte tro på Gud utan är enbart ett ställningstagande till möjligheten att veta någonting om Guds existens. Vissa agnostiker anser dock att ordet agnosticism innebär mer än detta, nämligen att en agnostiker dessutom varken tror eller inte tror att Gud eller gudar existerar eftersom man menar att gudars existens inte kan bevisas eller motbevisas på rationella grunder. Den betydelsen av ordet är kompatibel med svag ateism. Förekomst och opinioner Ateism och religiositet i Sverige och världen Andelarna religiösa och icke-troende skiljer sig starkt mellan olika delar av världen. Generellt sett är andelen icke-troende högre ju rikare ett land är och ju högre den genomsnittliga utbildningsnivån är. Sverige är enligt en rad studier ett av världens minst religiösa och mest ateistiska länder. En religionssociologisk studie visar att 17% av Sveriges befolkning kallar sig ateister, och mellan 46 och 85% av Sveriges befolkning kan kategoriseras som ateistisk, agnostisk eller icke troende på en personlig gud. Enligt en Gallup-undersökning från 2009, så var Sverige världens näst minst religiösa land, efter Estland. I Sverige höll endast 17% med om att "religionen är en viktig del i mitt dagliga liv". De lägsta värdena i övrigt fanns i Norden, Östasien och Europa. De högsta värdena, där uppemot 100% av befolkningen svarade att religion var viktigt i det dagliga livet, återfanns i Mellanöstern, Centralafrika och Sydasien. Få människor identifierar dock sig själva som ateister; för Sverige gäller det enligt två olika undersökningar 6,7% eller 17% av befolkningen. De allra flesta individer befinner sig någonstans mellan bokstavstrogen religiositet och ateism. Det kan innebära att de antingen är agnostiker eller liberala kristna, vilka ofta tenderar att se Bibelns ord som bildliga snarare än bokstavliga. I Sverige uppger dock 28% respektive 31% att de saknar gudstro i två SIFO-undersökningar som utförts på uppdrag av den kristna tidningen Dagen.SIFO Research International: Din egen livsåskådning Hur många som är ateister, icke-troende eller religiösa mäts oftast genom att fråga enskilda om de är troende, om de beskriver sig själva som ateister eller liknande. Att mäta andelen troende och icke-troende i olika samhällen genom att ställa frågor kan dock vara svårt, dels för att begrepp som Gud, religiös eller ateist inte har samma innebörd i alla kulturer, dels för att svaren påverkas av både sociala, kulturella och politiska konventioner. En annan metod för att avgöra vad individer verkligen tror på är att studera hur de handlar snarare än vad de säger. Detta sätt att bedöma människors tro och värderingar på kallas för avslöjad preferens. En undersökning gjord år 2016 av SOM-institutet fann att 23% av Sveriges befolkning är positiva till ateism, med skillnader mellan åldersgrupper: 39% av gruppen 15-29-åringar är positiva till ateism och 14% för 65-85-åringar. Sekularisering och ökad förekomst av ateism Med tiden har religion blivit en privatsak, kyrka och stat skilts och de religiösa inslagen i det officiella samhället minskat i många länder, en process som kallas för sekularisering. Sekularisering ska inte sammanblandas med minskad religiositet; dock karakteriseras sekulariserade länder av avtagande religiositet, en process som har pågått sedan flera hundra år framför allt i länder med hög utbildningsnivå, progressiva värderingar och hög ekonomisk trygghet, men även i totalitära kommunistiska länder där religionsutövande förföljts och hindrats straffrättsligt. Sekulariseringsprocessen kan mätas såväl i hur många som anger sig vara ateister eller religiösa, i människors attityder på andra områden, i politiska reformer, liksom i förändringar av individernas beteende. Sekulariseringen fortgår sett i en längre tidsskala men processen har periodvis gått i motsatt riktning eller gått långsammare än vad flera tidigare bedömningar gjorde gällande. Statsateism och ateistiskt motiverad religionsförföljelse Statsateism infördes en kort period i samband med franska revolutionen samt i kommunistiska länder, bland annat Sovjetunionen, Socialistiska folkrepubliken Albanien och Kina. Statsateism har ofta inneburit begränsad religionsfrihet, religionsförföljelse, stängning av kyrkor och moskéer, förbud mot religiösa symboler, och förbud mot religiös mission, i synnerhet riktad till barn.Frankrikes avkristnande är en vanlig beteckning på politiska kampanjer mot katolska kyrkan som genomfördes av olika regeringar i Frankrike från franska revolutionens inledning 1789 fram till Konkordatet av 1801 (en överenskommelse mellan Napoleon och påven). Mål med avkristnandet var förstörelse av katolsk religionsutövning och religionen själv, och/eller att eliminera allt som uppfattades som symboler för monarkin och det gamla samhället. Exempel på åtgärder som genomfördes var avrättning och deportering av präster; beläggande av skyddande av präster med dödsstraff; storskalig förstörelse av religiösa monument; bränning, plundring och stängning av kyrkor; kriminalisering av offentlig och privat religionsutövning och religiös utbildning; tvångsäktenskap för präster; samt tvångsavsvärjande av prästerskapet.SPIELVOGEL, Jackson Western Civilization: Combined Volume p. 549, 2005 Thomson Wadsworth Det har förekommit en omfattande vetenskaplig debatt om huruvida rörelsen hade folkligt stöd eller var påtvingad på medborgarna av makthavare. Konkordatet låg till grund för den senare och mindre radikala Laïcitérörelsen, och förbud mot religiösa symboler i det offentliga än idag i Frankrike, exempelvis dagens slöjförbud. I Folkrepubliken Albanien var all religionsutövning förbjuden. Bland annat kunde albaner i skolor och på arbetsplatser tvingas äta t.ex. griskött för att bevisa att man inte utövade islam, som är den största religionen i landet. Dödsstraff för ateism Ateism är belagt med dödsstraff enligt sharialagar i tretton länder. De är: Afghanistan Iran Jemen Malaysia Maldiverna Mauretanien Nigeria Pakistan Qatar Saudiarabien Somalia Sudan Förenade Arabemiraten Dödsstraffet tillämpas inte i alla dessa länder, men det förekommer att religiösa extremister mördar ateister och humanister. Organiserad ateism och humanism I Sverige organiserade sig länge ateister och agnostiker i Human-etiska förbundet. Idag har Human-etiska förbundet bytt namn till Humanisterna. Humanisterna har ökat i medlemstal och synlighet de senaste åren. Även i många andra länder verkar humanistiska eller andra rörelser som förespråkar sekularisering. Norge är ett land med mycket höga medlemskap i humanistiska organisationer. Internationellt finns en paraplyorganisation som heter International Humanist and Ethical Union (IHEU) och som bildades av Unescos dåvarande generalsekreterare Julian Huxley. IHEU har bevakningsstatus i Unesco och flera andra av FN:s församlingar. I många länder där religionen fortfarande har stort inflytande över politiken är ateistiska eller sekulärt förespråkande sammanslutningar betydligt mer politiska och radikala. I vissa muslimska länder är medlemskap i ateistiska sammanslutningar i praktiken förbjudet och kan resultera i förföljelser. Även i vissa starkt religiösa områden i USA utsätts ateister för trakasserier och har svårt att få jämlik tillgång till politisk representation. Logisk grund Den mest basala uppdelningen av de bakomliggande skälen för ateism går mellan praktisk och teoretisk ateism. Praktisk ateism Inom praktisk eller pragmatisk ateism, även känd som apateism, lever individer såsom inga gudar existerar och förklarar fenomen i världen utan att hänvisa till övernaturliga krafter. Den möjliga existensen av gudar avvisas inte men kan betraktas som onödig eller oanvändbar; gudar tillför ingen mening till livet, inte heller påverkar de det vardagliga livet, enligt denna uppfattning. En form av praktisk ateism med implikationer för forskning och vetenskap är metodologisk naturalism - "den inom den vetenskapliga metoden icke uttalade utgångspunkten av metafysisk naturalism vare sig denna utgångspunkt erkänns fullt ut eller ej". Praktisk ateism kan anta flera former: Frånvaro av religiös motivation - gudstro krävs inte för att motivera moraliskt handlande; Aktiv exklusion av problem med gudar och religion vad gäller intellektuell förkovran och praktiskt handlande; Likgiltighet - frånvaro av intresse för gudar och religion, eller filosofiska problem med dessa; Okunskap om gudar som koncept eller fenomen Teoretisk ateism Teoretisk ateism är ateism som grundar sig på uttalade argument mot existensen av gudar. De teoretiska skälen för att förkasta gudar är många och antar olika former. Några av de vanligaste typerna av argument är logiska, ontologiska, epistemologiska, psykologiska och sociologiska argument. Ontologiska och epistemologiska argument Epistemologisk ateism argumenterar för att människor inte kan veta något om gudar eller att gudarnas existens inte går att veta något om. Grunden för epistemologisk ateism är agnosticism, vilken antar flera former. Inom den filosofiriktning som diskuterar immanens, betraktas gudomlighet som oskiljbart från världen i sig, inklusive en persons psyke. Varje persons medvetande är instängt i Subjektet. Enligt denna form av agnosticism förhindrar personens begränsade perspektiv alla objektiva slutledningar: från och med tro på gudar till påståendena om deras existens. Inom den rationalistiska agnosticism som företräddes av Immanuel Kant accepteras endast sådan kunskap som erhållits med det mänskliga förnuftet. Denna form av ateism framhåller att gudar rent principiellt inte kan urskiljas och att det därför inte går att veta om de existerar. Den skepticism som bygger på David Hume framhåller vidare att absolut kunskap inte är möjlig, och att det därför inte går att veta något om Guds eventuella existens. Att på detta sätt betrakta agnosticismen som en delmängd av ateism är kontroversiellt, agnosticism kan även betraktas som en självständig, grundläggande trosuppfattning. Andra argument för ateism som kan klassas som epistemologiska eller ontologiska, inklusive logisk positivism och ignosticism, framhåller det meningslösa eller obegripliga hos grundläggande termer som "gud". Påståenden som "gud är allsmäktig" betraktas som betydelselösa. Inriktningen teologisk icke-kognitivism menar att satsen "Gud existerar" inte uttrycker ett giltigt påstående om något. Sådana satser är istället kognitivt meningslösa. Det har argumenterats både för och emot att denna och liknande filosofiska inriktningar ska klassificeras som ateistiska sådana.Ayer, A. J. (1946). Language, Truth and Logic. Dover. pp. 115–116. In a footnote, Ayer attributes this view to "Professor H. H. Price". Metafysiska argument En skribent beskriver metafysisk ateism så här: "Metafysisk ateism... inkluderar alla uppfattningar som grundar sig i metafysisk monism (verklighetens homogenitet). Metafysisk ateism kan vara antingen: a) absolut - ett explicit förnekande av gudars existens som associeras med materialistisk monism (detta omfattar alla materialistiska trendriktningar, både antika och moderna); b) relativ - det implicita förnekandet av gudar inom alla filosofier som, medan dessa erkänner existensen hos något absolut, tänker de sig det absoluta såsom utan de attribut som tillhör en gud: transcendens, en personlig karaktär eller koherens. Relativ ateism hänger samman med idealistisk monism (panteism, panenteism, deism)." Logiska argument Logisk ateism framhåller bland annat de sinsemellan olika föreställningarna om gudar samt att gudarna besitter logiskt inkonsekventa kvaliteter. Sådana ateister grundar sig sålunda på deduktiva argument mot existensen av gudar. De framhåller hur gudarnas många tillskrivna egenskaper är omöjliga att kombinera, exempelvis egenskaper såsom perfektion, skapare-status, immutabilitet, fullständig kunskap, allsmäktighet, absolut godhet, transcendens, personskap och barmhärtighet. Kritik av ateism Man kan dela in argument mot ateism i ett antal kategorier: argument som pekar på negativa konsekvenser för individen och samhället av avsaknaden av tro, inklusive argument som pekar på skillnader mellan ateisters och teisters moral och handlingar och konsekvenser av materialistiska ideologier; argument för att ateism enbart är en trosuppfattning utanför vetenskapens domän; argument för Guds existens (se Gudsbevis); samt motargument mot ateisters religionskritik. Kritiker mot ateism beskriver ibland den moderna sekulära människan som mer olycklig än människor i andra delar av världen eller i andra tider, trots god fysisk hälsa och materiell standard. Litteraturprofessorn Torsten Pettersson menar till exempel att barn, sjuka och äldre kommer i kläm i det sekulariserade samhället, eftersom den vuxna individens behov sätts i centrum, samhället sexualiseras, skilsmässor är vanligare och omsorg överlåts på institutioner istället för familjen samt kriminalitet och drogmissbruk ökar. Dock har till exempel Richard Dawkins påpekat att oavsett hur tilltalande eller motbjudande tanken på en guds existens är så är det inget hållbart argument för eller mot en guds existens eftersom det i sig inte påverkar sannolikheten för en guds existens. Dawkins hävdar även i sin bok Illusionen om Gud (The God Delusion) att moral och etik inte har kopplingar till religioner och ideologier, och att moral och etik inte baseras på äkta altruism (psykologisk altruism) utan enbart på reciprok altruism som gynnar individens gener. Moral är enligt Dawkins istället någonting vi alla har inom oss oberoende av trosuppfattning. Som exempel tar han upp i Illusionen om Gud att de mest religiösa staterna i USA är de som toppar statistiken när det gäller mord, våldtäkter etc. Det faktum att det har funnits totalitära och auktoritära stater som har varit officiellt ateistiska, som till exempel Albanien under Enver Hoxha, används av en del debattörer som ett argument mot ateismen. Motkritiken är dock att dessa stater visserligen har varit ateistiska, men att ateismen inte har något med det faktum att de var totalitära. och Richard Dawkins menar att Hitlers och Stalins regimers brott grundar sig i en politisk dogmatism (som enligt Harris liknar religion, det vill säga en sorts teokratier), inte i att de var motståndare till religion. En utbredd uppfattning bland teister och agnostiker men som även förekommer bland ateister, är att frågan om Guds (eller gudars) existens aldrig konklusivt kan betraktas som avgjord genom filosofiska eller vetenskapliga argument. Ämnet befinner sig enligt dessa utanför vetenskapens domän (se demarkationsproblemet). Ateismen beskrivs därför av vissa som en hållning grundad på antaganden i samma grad som religioner bygger på tro. Andra menar att denna kritik missförstår att ateism i grund och botten är avsaknad av tro eller att man inte behöver bevisa att Gud inte finns, eftersom bevisbördan ligger hos den troende (se Probatio Diabolica och Russells tekanna). Det finns också ateister såsom Richard Dawkins och Victor J. Stenger som menar att vetenskapen kan ge belägg för eller mot Guds existens, under förutsättning att Gud har effekter i den fysiska verkligheten.Victor J. Stenger Has Science Found God, Ateism är heller inte samma sak som materialism eller sekularism, även om dessa begrepp kan förenas. Det teleologiska argumentet för guds existens innebär att livet eller universum är så komplext och ändamålsenligt att det måste vara skapat. Exempelvis menar den före detta ateistiske tänkaren Antony Flew att det avgörande argumentet för hans omvändelse till deism var att DNA-molekylens och livets uppkomst fortfarande inte har fått en tillfredsställande naturvetenskaplig förklaring. Han hävdade tidigare att man bör förutsätta ateism så länge bevis på en Gud saknas. Han står fortfarande bakom denna evidensbaserade hållning, även om han på senare år har blivit övertygad om att sådana bevis existerar. Detta är en variant av urmakaranalogin. Richard Dawkins menar att hur osannolikt, komplext och ändamålsenligt universum och livet än verkar så måste en skapare av allt detta vara mer osannolik och komplex än sin skapelse och därför mycket mindre sannolik. Detta argument kallas den ultimata Boeing 747:an och leder via frågan "Vem eller vad skapade skaparen?" till ett cirkelargument om oändlig regress. Se även Antiteism - Agnosticism - Deism - Teism - Ignosticism Empirism Existentialism Religionskritik Kristen ateism Nyateism Religion - Polyteism - Monoteism Statsateism Teologi Vetenskap UAAR Referenser Vidare läsning Baggini, J, Atheism: A Very Short Introduction Carrier, R, Sense & Goodness Without God: A Defense of Metaphysical Naturalism Dawkins, R, The God Delusion, 2006, Harbour, D, An Intelligent Person's Guide to Atheism Harris, S, The End of Faith: Religion, Terror, and the Future of Reason Harris, S, Letter to a Christian Nation Hitchens, C, god is not Great: How Religion Poisions Everything Johnson, B.C, The Atheist Debater's Handbook Krueger, D.E, What is Atheism? A Short Introduction Martin, M The Improbability of God, 2006, Mills, D, The Atheist Universe, 2004, Nielsen, K, Atheism and philosophy, 2005, Onfray, Michel, Handbok för ateister, Bokförlaget Nya Doxa, 2006, Paulos, J.A, Irreligion Smith, G.H, Atheism - The Case Against God Smith, G.H, Why Atheism? Stenger, V.J, God - The Failed Hypothesis'' Externa länkar Ateism.se – en informationssida om ateismen Ateismen - Det finns ingen gud! The Secular Web - a drop of reason in a pool of confusion StrongAtheism.net Atheism: Contemporary Rates and Patterns Av religionssociologen Phil Zuckerman Ironchariots.org – en webbplats om ateismens motargument till apologetik och apologetismens argument Wikipedia:Basartiklar


text: Animism är ett begrepp inom teologin som betecknar en religiös uppfattning enligt vilken naturen är besjälad. Man tror exempelvis att det finns en ande i varje träd eller vattendrag. Totem-begreppet hos vissa nordamerikanska folk handlar om animism, och både shintoismen och samisk religion har inslag av animism. Ett relaterat fenomen är shamanism. Begreppet kommer från grekiska ἄνεμος "vind, andedräkt", och det latinska animus. Religion Det finns inte någon enskild religion som kallas animism, utan det som presenterar sig som en religion (animism) är ett antal regler för byggandet av social kultur liksom en prerationell förklaring av världen i varje kultur. Det kan anses att religionen som fanns i Sverige, asatron, ursprungligen till stor del var animistisk, liksom folkreligionen i Grekland och Romarriket antagligen också var det. Shintoismen, samisk religion och shamanism har alla inslag av animism. Varje sten, varje växt, varje djur och varje människa utvecklas, följande naturliga regler. I animism är särskilt slående: Avsaknad av någon form av allsmäktiga gudar, eller en idé om det gudomliga (även om vanligen ett "högsta väsende" existerar) Naturen är direkt, har själv en själ, och genom naturliga händelser uttrycker den sig, och kommunicerar direkt med människor Avsaknaden av religiösa kultbyggnader Förekomsten av religiösa men även vardagliga regler som uppkommer vid omedelbar naturupplevelse Animism förutsätter någon form av själslära, eftersom man besjälar naturen. Logiskt måste man även acceptera att även icke-människor har själar - något som inte förekommer i till exempel kristendomen. Animismen är teologiskt besläktad med panteismen. Godartade andar med hög status finns i nästan alla former av religion. Det kan röra sig om så kallade högsta väsen. Det högsta väsendet har ibland skapat världen och levde då en tid tillsammans med folket, för att sedan dra sig tillbaka på grund av något. Ibland finns en kontakt till detta högsta andliga väsen. Det vördas av folket som dock inte behöver offra och inte ens be till honom/henne. Inom animism utförs ritualer för att upprätthålla relationer mellan människor och andar. Ursprungsbefolkningar utför ofta dessa ritualer för att blidka andarna och begär deras hjälp under aktiviteter som jakt och helande. I den arktiska regionen är vissa ritualer vanliga före jakten som ett sätt att visa respekt för djurens andar. Även idag anser religionsteoretiker att animism är i början av den kulturella utvecklingen av religioner. Enligt denna evolutionära teori kan en evolutionär väg, från animistiska trosuppfattningar till "moderna" monoteistiska religioner ses. Etnologen Wilhelm Schmidt föreslog emellertid att det omvända gäller, nämligen att tron på en monoteistisk Gud var ursprunglig men att denna tro förändrades till polyteism, för att så småningom övergå till animism. Idag används begreppet animism, för att hänvisa till den ursprungliga karaktären hos religionerna i jägare-samlare kulturer. De flesta religionsforskare idag använder termen "animism" som Tylor i boken Primitive Culture från 1871. Enhetlig eller dualistisk världsbild I animistiska trosföreställningar blir hela universum uppdelat i två: en materiell värld och en andevärld (som för övrigt liknar den kristna, i förståelsen av efterlivet). En strikt skillnad mellan det naturliga och det övernaturliga saknas dock, varför allt som finns och händer i kosmos upplevs som naturligt. I animism har människan en kropp och minst en själ som finns i en viss självständighet från andra. Det kan finnas ett alter ego av människan, i den andliga världen. Så människan lever då samtidigt i två världar, och efter kroppens död endast i världen hinsides. Dessa världar kan även påverka varandra under livet, vilket används som förklaring till exempelvis sjukdom. Det gör att man kan se den animistiska världen som en. Döden En vanlig animistisk föreställning är idén om relationen mellan själen och familjen. Levande släktingar till en avliden person får ett ansvar för själen till den avlidne. Så länge de kommer ihåg en person så finns personens själ. De får inte glömma den avlidne eftersom själen hos en avliden person befinner sig i ett tillstånd av personlig odödlighet. Därigenom har familjen i animistiska kulturer hög prioritet. En annan tanke som förekommer är att den dödes själ går igen jämför gengångare. Förfädersdyrkan och kult av gravar är förekommande. Ibland finns föreställningar om att det går att komma i kontakt med döda eller andar, då ofta via ett medium eller shaman. Idag Animism finns idag som del av islam, där det motsvarar det man kallar "populärislam", som del av kristendomen, där det är förekommande i en smått vidskeplig "folkkatolicism". Även svensk folktro, som är en slags levande rest av asatron är animistisk. Bland bergsfolken i östra Asien är animism den vanligaste religionsformen. Bland Akha, Hmong (Meo), Lahu, Laova, Lisu, Palaung/Padaung och Thin finns övervägande andel animister. Bland Karen-folket har kristendomen ökat i popularitet och omkring 50% bekänner sig nu till den kristna tron. Många från Yaofolket, som härstammar från södra Kina, är taoister, och utövar en form av taoism som var känd i Kina för 600 år sedan, vilken har animistiska drag. Etymologi Ordet animism kommer av latinets anima, som betyder "ande". I Oxford English Dictionary (OED) blir termens ursprung tillskrivet Georg Ernst Stahl som 1720 skrev om anima mundi, men själva ordet kom inte i bruk förrän på 1800-talet. Enligt OED var detta 1832. I socialantropologin togs termen i bruk av den brittiske antropologen Edward Burnett Tylor i boken Primitive Culture. Se även Folktro Andehus Naturande Schamanism Referenser


text: Akhenaton, innan sitt femte regeringsår Amenhotep IV, även Echnaton samt varianter som slutar med -aten; på engelska vanligen Akhenaten, var en egyptisk farao under den 18:e dynastin år 1351–1334 f.Kr. Han föddes någon gång mellan 1369 och 1362 f.Kr. och var sannolikt runt 35 år när han dog. Följaktligen var han mellan 10 och 17 år vid trontillträdet. Han är känd för att ha förbjudit den egyptiska polyteismen och istället infört monoteismen vilket innebar dyrkan av Aton. Därmed avskaffades Amon-Ra som huvudgud i det forntida Egypten. Akhenaton anlade huvudstaden "Atons horisont", det nuvarande Amarna, som dominerades av fyra Atontempel. Efter hans död återgick landet till den gamla religionsordningen och rasande Amon-präster avlägsnade alla spår av Akhenaton, med stöd särskilt under farao Horemheb. Gemål Akhenatons gemål var Nefertiti (1380–1331 f.Kr.), som kan ha varit medregent och möjligen dessutom ha regerat som härskare under ett par år efter sin makes död. Nefertiti anses vara en av de vackraste kvinnorna någonsin, vilket påvisas genom att målningar, fresker och byster uppvisar en strålande skönhet vid en tidpunkt då den egyptiska konsten, den "groteska stilen" (Amarnastilen) avbildade människor exakt som de såg ut, utan några försköningar. Hennes make och konung, Akhenaton, har till exempel avbildats så att en tänkbar förklaring under en tid var att han led av Marfans syndrom. Begravningsplats Den kungliga familjen från denna tid begravdes i Amarna, men flyttades senare till Konungarnas dal. I grav KV55 fann man 1907 en kunglig kista med mumie. Namnet hade hackats bort på den förgyllda träkistan. Efter CT-skanning 2010, DNA-tester, och blodgruppsanalyser, anses denna mumie vara kung Akhenaton. Tydligt ser man släktskapet med Tutankhamon, son till Akhenaton. De har båda flera ärftliga anatomiska missbildningar, bland annat gomspalt och skolios. Biografi Utbildning i solteologi Akhenaton var son till Amenhotep III och Teje. Han hade en äldre bror, Thutmose (Djhutmose), som uppfostrades till att bli Egyptens näste farao. Den blivande Akhenaton hade en ganska behaglig barndom, och fick från åtta eller nio års ålder prästutbildning i On, Heliopolis, som även lärde ut mysterierna i solteologin. Thutmose tros ha hunnit samregera med sin far, Amenhotep III. Thutmose avled dock före sin far, och då stod den blivande Akhenaton näst i tur enligt successionsordningen. Han besteg tronen efter sin far och blev Amenhotep IV. Han gifte sig med Nefertiti, som han efter några år lät upphöja till medregent, vilket var mycket ovanligt. Amenhotep IV ändrade sitt namn under sitt sjätte regeringsår till Akhenaton och skapade en kult kring solguden Aton (Atun, Aten), ett namn på en dittills mindre solgud som ordagrant betyder "skiva", och som syftade på solskivan. Under sitt 17-åriga styre lyfte han fram guden Atons betydelse framför den tidigare mer betydande Amun-Re. Han förbjöd dyrkan av de gamla gudarna och införde en form av monoteism. Aton, som var namnet på solguden, blev under hans regim den främste och enda gudomen i Egypten. Det var ur dyrkan av Aton som Amenhotep IV under sitt femte år som farao kom att anta namnet Akhenaton, som betyder Han som tjänar Aton. Akhenatons beslut fick vittgående konsekvenser. De höga präster som tjänat Amun-Re hade successivt skaffat sig allt mer makt. Under Akhenatons fars regeringstid hade de i princip blivit mäktigare än faraon. Akhenaton använde nu armén till att stänga Amun-templen och en ansenlig del av prästerskapets markegendomar beslagtogs och förstatligades och mark delades ut till de jordlösa i Atons namn. En omtvistad fråga är huruvida Akhenaton delade sina första regeringsår (upp till sitt tolfte regeringsår) tillsammans med sin far. I så fall måste Amenhotep III ha godkänt en del av sin sons politik, och sonen måste ha lärt av sin far Amenhotep III att prästerna gradvis hade tillskansat sig så mycket makt att balansen i Egypten hotades, och att farao höll på att göras till en marionett som utförde sina religiösa plikter enbart för syns skull. Tolkningen av Akhenaton har de senaste 100 åren varierat från att vara en religiös idealist till en kallhamrad realpolitiker. En kort tid efter Akhenatons död avskaffade hans son Tutankhamon (ursprungligen Tutankhaton) monoteismen, förmodligen under inflytande av äldre rådgivare, installerade de gamla gudarna och flyttade landets huvudstad tillbaka till Thebe. De kungliga namnen Litteratur Aldred, Cyril: Akhenaten, King of Egypt (Thames and Hudson, 1988) Echnaton och Nefertiti (Nationalmuseum, 1975) [utställningskatalog] Redford, Donald B.: Akhenaten, the Heretic King (Princeton University Press, 1984) På svenska Echnatons hymner till solen: liturgi och böner från farao Amenhotep IV och hans trogna: från 1300-talet före Kristus (tolkade och kommenterade av Åke Ohlmarks, Eden, 1963) Referenser Tryckta källor Externa länkar Faraoner Födda okänt år Avlidna 1300-talet f.Kr. Män Religionsstiftare Personer i Egypten under 1300-talet f.Kr.


text: Art är ett begrepp inom biologi. I biologisk systematik delar man in närbesläktade organismerna i grupper, så kallade taxa, i en hierarki. Art är den grupp som i betydelse ligger närmast vardagsspråkets för djursort. Som exempel är lejon, tiger och katt både olika djur i vardagsspråket och olika arter i vetenskaplig mening. Närbesläktade organismer som på olika sätt är så lika varandra att artgränsen mellan dem blir oklar omnämnas som ett artkomplex. Sådana grupper förekommer bland alla typer av organismer och att dra upp distinkta gränser mellan arter kan ibland nästan vara omöjligt. Historik Länge ansågs artbegreppet som den självklara grundläggande (minsta) enheten inom systematiken, men hur man definierar en art har debatterats i flera århundraden och det finns över tjugo olika sätt att definiera en art - och någon enighet kring definitionen av vad en art är har ej kunnat uppnås. Den klassiska definitionen, som brukar kallas det biologiska artbegreppet, myntades av Ernst Mayr som säger att en art är en grupp av naturliga populationer som reproducerar sig mellan populationerna eller åtminstone skulle kunna göra det, och som är reproduktionsmässigt isolerade från andra sådana grupper. En annan vanlig definition som kallas det fylogenetiska artbegreppet grundar sig på att en art omfattar alla individer som har en gemensam evolutionär anfader. Genom historien har man haft olika krav på hur stora skillnaderna ska vara mellan populationer för att de ska räknas som en god art. När forskare under upplysningstiden började samla in stora mängder biologiskt material runt omkring i världen, blev det något av en jakt på nya arter, vilket resulterade i att den allra minsta subtila avvikelse i storlek, mönster eller färg fick till följd att individen utropades till att vara en del av en egen art. Senare har många av dessa arter mist sin artstatus och ses i dag istället som exempel på naturliga fluktuationer inom populationen eller också klassificeras de som en underart. Denna "jakt" på nya arter resulterar även i dag till förslag om att en specifik population bör klassificeras som en egen art. Sedan 1990-talet, bland annat på grund av nya rön genom DNA-analyser, har uppfattningarna om hur artbegreppet ska definieras varit så många och skilda att man oroats för en total upplösning - med resultat att olika forskare skulle använda sig av olika artbegrepp - vilket i sin tur skulle leda till stora svårigheter i forskningsvärlden. Detta har lett till att man försökt skapa nya riktlinjer för att avgöra artstatus. I dag skiljer taxonomer mellan artbegrepp, som definierar vad som är en art, och vad som är artkriterier, där det senare kan omfatta flera av de tidigare metoderna för att definiera vad som är en art. Detta har lett till större konsensus kring artbegreppet, som då definieras som en hypotes om en unik utvecklingslinje som kan påvisas genom flera olika beviskriterier. Denna metodik kallas för den integrerade taxonomin. Alla arter definieras utifrån en typ, vilket är en unik individ av en organism som fungerar som referens. Det är utifrån denna typ som arten har beskrivits. Artbegreppet Evolutionen och artbildningen är en ständigt pågående process och människans försök att urskilja när två populationer glidit isär tillräckligt mycket för att skillnaderna ska ligga till grund för att se på de båda populationerna som två olika arter är i grunden en konstgjord gränsdragning. Inget artbegrepp är därför helt objektivt. Man skiljer på tre olika artbegrepp: det morfologiska, det biologiska och det fylogenetiska artbegreppet. Det morfologiska artbegreppet skapades av Carl von Linné och användes fram till början av 1900-talet. Det morfologiska artbegreppet menar att individer med gemensamma yttre karaktärer förs samman till en art - oavsett om de har en gemensam evolutionär historia. Detta kan te sig konstigt men inte för Linné eftersom han inte hade kännedom om evolution. Det biologiska artbegreppet började användas på 1930-talet och är fortfarande den hos allmänheten vanligaste begreppet när det gäller art. Den säger att grupper av individer som under naturliga omständigheter kan fortplanta sig med andra, producera en fertil avkomma och som är reproduktivt isolerade från andra grupper tillhör samma art. Enligt detta artbegrepp kan individer som teoretiskt skulle kunna få fertil avkomma tillsammans klassas som olika arter, om detta är exempelvis geografiskt eller fysiologiskt omöjligt. Det finns många problem med detta artbegrepp, exempelvis hur definieras en art när det gäller könlös fortplantning eller en art som är fossil. Det fylogenetiska artbegreppet infördes på 1960-talet och är det som idag vanligtvis används inom vetenskapen och innebär att man utgår ifrån en fylogenetisk analys. Det fylogenetiska artbegreppet menar att en grupp individer bestående av minsta möjliga antal individer med EN gemensam förfader skall klassas som art. Individerna skall ha en eller flera nedärvda karaktärer som de inte delar med några andra grupper av djur, så kallade synapomorfier eller synapmorfa karaktärer. Andra krav som ställs inom det fylogenetiska artbegreppet för att två populationer ska klassificeras som två arter är: Detta taxon måste vara diagnosticerbart. Detta innebär till exempel att individer av ett kön, en viss fas eller en ålderklass går att urskilja från alla andra taxa av samma kön, fas eller ålderklass, genom en kombination av två eller tre funktionella oberoende karaktärer. Sådana karaktärer kan exempelvis vara en kombination av olika utseendekaraktärer och Mitokondriellt DNA-haplotyp. Detta taxon måste vara reproduktivt skild från andra taxa. Det vill säga att ingen, eller bara ett minimum av hybridisering förekommer. Det är troligt att dessa taxa i framtiden kommer att behålla sin genetiska och fenotypiska integritet. Deras reproduktiva isolering beror på att populationen har utvecklat ett speciellt parningsbeteende eller signaler och inte reagerar på parningssignaler från individer ur andra taxa. (Detta krav gäller inom zoologin) Ett illustrativt exempel på dessa olika begrepp är den amerikanska och europeiska järven. Enligt det morfologiska artbegreppet tillhör de samma art eftersom de utseendemässigt är lika. Enligt det biologiska artbegreppet är de olika arter eftersom de är geografiskt avskilda (reproduktivt isolerade) från varandra. Enligt det fylogenetiska artbegreppet är de samma art eftersom de har en gemensam förfader. Diskussionerna kring dessa olika artbegrepp, som skulle kunna leda till att olika forskningsfält arbetar utifrån olika system, har lett till försök att skapa en större samsyn kring artbegreppet. Resultatet har kallats för en Integrerad taxonomi vilket är en hypotes där flera tidigare artbegrepp används som artkriterier för att utröna vad som är en separat utvecklingslinje. Denna metodik har vunnit stort genomslag bland taxonomer och det råder idag större konsensus kring artbegreppet än på mycket länge. Konstruktionen av vetenskapliga namn Man konstruerar det vetenskapliga namnet på en art genom att använda sig av dels ett släktnamn, samt dels ett beskrivande så kallat art-epitet. Att namnge en art med både ett släktnamn och ett artepitet kallas binärnomenklatur. Inom binärnomeklatur skrivs släktnamn och artepitet alltid med kursiv stil. Släktnamnet skrivs alltid med stor bokstav och artepitetet skrivs alltid med liten bokstav; till exempel Homo sapiens. Ett tydligt och korrekt språkbruk är alltså att reservera ordet "artnamn" för hela det tvåledade vetenskapliga namnet. Artnamnet "Homo sapiens" består enligt detta språkbruk av släktnamnet Homo (gemensamt för alla arter som tillhör eller har tillhört släktet Homo) och artepitetet sapiens. Artepitet är, till skillnad från släktnamn, inget egentligt namn som kan stå för sig själv, utan är ett beskrivande ord, till exempel ett adjektiv, som tillsammans med släktnamnet definierar den specifika arten (artnamnet). Vissa artepitet finns således i många artnamn, till exempel vulgaris (= ”vanlig”). Ett mindre korrekt men inte helt ovanligt språkbruk är att kalla artepitetet ett ”artnamn”. Alla arter tillhör ett släkte, alla släkten tillhör en familj, alla familjer tillhör en ordning, alla ordningar tillhör en klass, alla klasser tillhör en stam, och alla stammar tillhör ett rike, exempelvis djurriket eller växtriket. Det finns också många mellangrupper. Akronymen skofsa används ibland för att minnas ordningen på systemet: Stam, Klass, Ordning, Familj, Släkte, Art. Species, förkortat sp., efter släktnamnet indikerar att hela släktet avses, utan närmare precisering av ev. arter och underarter. Underarter En art kan delas in i flera underarter, om dessa skiljer sig markant från varandra, och korsningen är fertil. Underarterna är oftast geografiskt eller ekologiskt skilda. När man kategoriserar utdöda organismgrupper kan underarter också vara stratigrafiskt åtskilda i tiden. Antal arter Det finns flera svårigheter att uppskatta hur många arter det finns på jorden. Med tanke på problematiken kring kategorisering av arter skiljer sig uppskattningarna kring hur många arter väldigt mycket mellan de olika artbegreppen. Exempelvis ansågs det finnas 19 000 fågelarter i början av 1900-talet. Sedan slogs många av dessa arter samman i olika underarter varför artantalet hade sjunkit till 8 500 i början av 1950-talet. I och med DNA-studier och fylogenetiska studier, tillsammans med den integrerade taxonomin finns det nu uppskattningar som pekar på att det finns mellan 15 000-20 000 fågelarter i världen. Därför kan följande uppskattning från 2010 av artantal snarare ses som en indikation på hur arter fördelar sig proportionellt mellan de stora artgrupperna: Total antal arter har uppskattats till 8,7 miljoner men har varit föremål för skattningar mellan 2 och 100 miljoner arter: 5–10 miljoner bakterier okänt antal arkéer - uppskattas till 20% av biomassan. 1,7 miljoner eukaryoter 62 000 ryggradsdjur 1,3 miljoner ryggradslösa djur 320 000 växter 50 000 övriga (inkl. svampar och brunalger) Se även Carl von Linné Biotop Organism Ras Underart Referenser Externa länkar Wikispecies Systematik Wikipedia:Basartiklar Biologi Populationsgenetik


text: Släktet Australopithecus är en grupp utdöda hominider som är närbesläktade med människan och levde för 5,25–1,98 miljoner år sedan. Namnet betyder sydapa. A. afarensis och A. africanus är de arter inom släktet som vi har bäst fossil av. A. africanus ansågs tidigare som förfader till släktet Homo (speciellt då Homo habilis). Nyare fossil från släktet Homo har hittats som är äldre än A. africanus, vilket betyder att Homo antingen formats från en utvecklingsgren av släktet Australopithecus vid ett tidigare tillfälle (det vill säga den sista gemensamma anfadern är A. afarensis eller en tidigare art). eller så har båda utvecklats oberoende av varandra från en ännu okänd gemensam förfader. Släktet Australopithecus kan ha uppstått för omkring 4,2 miljoner år sedan, sannolikt ur Ardipithecus. Fossila exemplar av släktet Australopithecus, ett kranium som döptes till "Barnet från Taung", hittades första gången år 1924 i ett stenbrott i Transvaal i Sydafrika. Upphittaren Raymond Dart gav dem namnet Australopithecus africanus, vilket är en kombination av austral 'sydlig', pithecin 'apa' och 'afrikansk'. Referenser Förmänniskor Australopithecus Övergångsformer


text: Sir Arthur Keith, född 5 februari 1866 i Persley i Aberdeenshire, död 7 januari 1955 i Downe i Bromley (i dåvarande Kent), var en brittisk antropolog och professor i anatomi vid Londons universitet. Keith blev professor vid Royal College 1908 och president vid Royal Anthropological Institute 1913. Han erhöll Knightvärdighet 1921. Keith utgav flera värdefulla jämförande framställningar av människans och de högre däggdjurens kroppsbyggnad, såsom Introduction to the study of the anthropoid apes (1896), Human embryology and morphology (1901), Antiquity of man (1914) med flera. Han motsatte sig tillsammans med sin kollega Grafton Elliot Smith sin lärjunge Raymond Darts åsikt, att dennes fynd, barnet från Taung, skulle vara en mänsklig apa; en sådan kunde enligt Keiths åsikt inte ha existerat i Afrika. Men Dart hade rätt, vilket bevisades av anatomen Wilford Le Gros Clark. Keith tvingades skriva en offentlig ursäkt. Då hade 23 år passerat, som i viss mån gjort Darts strävanden att intressera världen för Afrika och Sydafrika som bra fyndlokal för fossil nästan om intet, om han inte varit så envis. Källor Noter Brittiska antropologer Brittiska professorer Personer verksamma vid universitetet i London Brittiska forskare under 1900-talet Personer från Aberdeenshire Födda 1866 Avlidna 1955 Män Ugglan Ledamöter av Royal Society


text: Australopithecus afarensis var en sydapa och möjlig förmänniska från Afrika, som levde för cirka 3,7 till 2,9 miljoner år sedan. Trolig förfader till människan. Kallas populärt Lucy eftersom man spelade The Beatles sång Lucy in the Sky with Diamonds under utgrävningen i Hadar i Afar-regionen i Etiopien hösten 1974, då Donald Johanson hittade de tre miljoner år gamla skelettresterna av världens mest berömda förmänniska och den viktigaste referenspunkten för dagens evolutionsforskning. Arten kallades åren 1950-1970 , med stöd av betydligt mindre välbevarade skelettrester, för "Megantropus africanus". Beskrivning A. afarensis var en könsdimorfistisk upprättgående förmänniska som möjligen levde nära sjöar, havsstränder och vattendrag där den hittade föda. Den klättrade också utmärkt och hade inga problem med att springa på alla fyra. Mått längd: cirka 1,50 meter vikt: 30-70 kg, hjärnvolym: 400-500 cm3. Fynd (Cirka 120 individer) År 1939, hittade Ludwig Kohl-Larsen fossil i Laetoli i Tanzania. Detta slumpfynd kallades 1950 Megantropus africanus och bytte namn först i slutet av 1970-talet. Mary Leakey hittade i Laetoliområdet (Tanzania) fotspår av två upprättgående individer av A. afarensis i 3,5 miljoner år gammal vulkanaska som förstenats. Ett fynd av en familj, 13 individer, som man först trodde hade överraskats vid någon typ av katastrof. Senare har dock de forskare som gjorde fynden sagt att individerna mycket väl kan ha dött vid olika tillfällen. Resterna efter en tvåbent varelse som levde för 4 miljoner år sedan har påträffats i Afar-regionen, ungefär sex mil från den plats där man 1974 hittade Lucy. Bruce Latimer, chef för det naturhistoriska museet i Ohio, höll tillsammans med sin kollega Yohannes Haile-Selassie, Addis Abeba, en presskonferens 5 mars 2005 i Addis Abeba, Etiopien, där man berättade om fynden, som har mycket god kvalitet och bland annat utgörs av ett helt skenben, delar av ett lårben, revben, delar av ryggraden, ett nyckelben, bäckenbenet och ett helt skulderblad. Den här individen var större än Lucy och har längre ben, trots att den är cirka en miljon år äldre. Detta är revolutionerande uppgifter och kommer att hjälpa paleontologerna förstå utvecklingen från hominider till homo sapiens. Totalt har man vid dessa utgrävningar hittat fossila rester efter tolv hominider. Referenser Förmänniskor 1974 i Etiopien Vetenskapsåret 1974 Fornfynd i Etiopien Australopithecus


text: Australopithecus anamensis (eller Praeanthropus anamensis) är en utdöd människo-art som levde för cirka fyra miljoner år sedan. Nästan hundra fossiler är kända från Kenya och Etiopien, från över 20 personer. Det är accepterat att A. anamensis är förfäder till A. afarensis och fortsatte utvecklingen av den släktlinjen. Fossila bevis gör gällande att Australopithecus anamensis är den tidigaste hominida arten i Turkana Basin-området. På grund av att det inte går att hitta en tillräcklig mängd fossil kan forskare inte kan göra så noggranna observationer att det går att särskilja många av de tidiga hominiderna. Upptäckten Det första fossiliserade exemplaret av arten, var ett enda fragment av humerus (armben) funnet i en Pliocen-strata i Kanapoi-regionen av västra Lake Turkana av ett forskningsteam från Harvard University 1965. Exemplaret fördes tillfälligt till samma tidsålder som Australopithecus och daterades till ungefär fyra miljoner år gammalt. En metod för att avgöra åldern på fossilerna från Kanapoi bestod av jämförelser mellan benbitar (faunal correlation), vilket gav ett spann mellan 4,0 och 4,5 miljoner år gamla. Lite ytterligare information kom fram förrän 1987, då den kanadensiske arkeologen Allan Morton (vid Harvard University's Koobi Fora Field School) upptäckte fragment av ett prov som stack ut från en delvis eroderad sida av en kulle öst om Allia Bay, nära Lake Turkana, Kenya. 1994 exkaverade paleoantropologen Meave Leakey och arkeologen Alan Walker fyndplatsen vid Allia Bay och upptäckte flera ytterligare fragment av hominiden, inklusive en komplett underkäke som är mycket lik schimpansens (Pan troglodytes) men vars tänder är mer lika människans. Baserat på de begränsade bevisen från annat än skalldelar verkar A. anamensis vanligtvis ha varit upprättgående, fast den behöll några primitiva drag på de övre lemmarna. 1995 noterade Meave Leakey och hennes kollegor skillnaderna mellan Australopithecus afarensis och de nya fynden, och bedömde dem vara från en ny art, A. anamensis, från Turkana-språkets ord anam, som betyder "lake". Leakey fann att den här arten var självständig från många andra. Den representerar inte en mellanart. Trots att utgrävningarna inte hittade några höftben, fötter eller ben, tror Meave Leakey att Australopithecus anamensis ofta klättrade i träd. Trädklättraring var ett beteende hos tidiga hominider fram till de första Homo-arterna framträdde för ungefär 2,5 miljoner år sedan. A. anamensis delar många drag med Australopithecus afarensis och kan mycket väl vara dess direkta föregångare. Fossilerna (totalt tjugoen stycken) omfattar över- och underkäkar, kraniefragment, och de övre och nedre delarna av ett ben (tibia). Dessutom har det tidigare nämnda fragmentet av en humerus som hittades i Kanapoi nu också befunnits tillhöra denna art. 2006 presenterades ett nytt fynd av A. anamensis, vilketutökade A. anamensis område in i nordöstra Etiopien. Mer precist handlar det om en fyndplats, kallad Asa Issie, där det hittats 30 A. anamensis fossiler. Dessa nya fossiler, som kommer från ett skogsområde, omfattar den största hominida hörntanden till dags dato och det tidigaste upphittade femurbenet från Australopithecus. Fyndet kom från ett området som kallas Middle Awash, där man gjort flera andra nutida fynd av Australopithecus och bara 9,7 kilometer från platsen där Ardipithecus ramidus, den mest moderna arten av Ardipithecus än upptäcktes. Ardipithecus var en mer primitiv hominid, och anses ligga strax under Australopithecus på det evolutionära trädet. A. anamensis-fyndet har daterats till ungefär 4,2 miljoner år sedan, medan Ar. ramidus-fyndet daterats till 4,4 miljoner år sedan, vilket betyder att det bara är 200 000 år mellan de två arterna, något som fyller i ännu en lucka i tidslinjen för hominiderna innan Australopithecus-hominiderna. Referenser Noter Externa länkar Human Timeline (Interactive) – Smithsonian, National Museum of Natural History (August 2016). Förmänniskor Australopithecus


text: Australopithecus africanus är en förhistorisk art av sydapa, en förmänniska från Afrika. Dessa levde för cirka 2-3 miljoner år sedan. Beskrivning Australopithecus africanus var cirka 1,40 meter lång och vägde 30–60 kg. Under sin två miljoner långa utveckling förändrades knappt hjärnvolymen, som var omkring 400–500 cm3. Fynd left|thumb|Australopithecus africanus År 1924 upptäcktes "Barnet från Taung", beskrivet som Australopithecus africanus, av anatomen Raymond Dart, som efter 73 dagars grävande och putsande lyckades frilägga ett kranium i grottan Makapan Cave i ett stenbrott i Taung i Sydafrika. Den lilla babyn hade uppenbarligen blivit offer för någon stor rovfågel eftersom kraniet uppvisar spår efter klor. Dart, med sina anatomikunskaper, förstod att denna apa/förmänniska kunde gått upprätt, eftersom översta ryggkotan balanserade på ryggraden, och han trodde också att den använt de "verktyg" av ben han hittat i grottan. Vid denna tid var tanken utesluten att det mänskliga släktet skulle härstamma från Afrika. Darts tidigare lärare Grafton Elliot Smith och Arthur Keith talade emot dessa teorier, och hävdade att det måste vara en apa, och Dart blev bitter och nedstämd över världens reaktioner. Han drog sig tillbaka men gav inte upp sin åsikt. Men andra, som Robert Broom trodde på honom och hittade fler fossiler. Brooms fynd ledde till att andra antropologer åkte dit, och år 1947 konstaterade anatomen Wilford Le Gros Clark att Dart haft rätt. Keith fick be om ursäkt. Efter 23 års väntan gavs nu äntligen Dart äran för att ha hittat ett fynd av ett mänskligt fossil. Förmänniskor Australopithecus Vetenskapsåret 1924


text: Paranthropus/Australopithecus boisei är en fossil förmänniska från Afrika. Tidigare känd som Zinjanthropus boisei, eller mera populärt "Zinj". Forskare är ej eniga om ifall arten bör placeras i släktet Australopithecus eller tillsammans med arterna aethiopicus och robustus i släktet Paranthropus. Karaketeristiskt för boisei är de mycket kraftiga kindtänderna, och de stora tuggmusklerna fästa i en benkam på hjässan. Dessa drag tyder på att den var anpassad för en mycket hårdtuggad diet, kanske hårda frön och rötter, och har givit den populärnamnet "nötknäckarmänniskan". På senare år har detta dock ifrågasatts och man tror att de stora platta kindtänderna snarare var till för att äta gräs. Referenser Externa länkar Förmänniskor Paranthropus


text: Astralkroppen (av latin astralis, stjärna) är enligt nyplatonikerna, Paracelsus och andra teosofer en osynlig organism som är den närmaste och omedelbaraste bäraren av människosjälen. Astralkroppen tänks då som en utstrålning från stjärnorna och anses finnas kvar någon tid efter en människas död. Se även Antroposofi Aura Källor New Age Paranormalt Pseudovetenskap


text: Denna artikel handlar om det teosofiska och alternativmedicinska begreppet aura. Se också Aura (olika betydelser). Aura är en sorts energifält som teosofin och alternativmedicinen anser finns runt allt levande, och ibland även födoämnen och vatten. Eventuellt kommer begreppet ursprungligen från den äldre teosofins begrepp astralkropp. Den beskrevs i två av teosofins ordböcker, The Theosophical Glossary från 1892 som brukar attribueras grundaren av teosofin, Helena Blavatsky, postumt och i Encyclopedic Theosophical Glossary av teosofiledaren Gottfried de Purucker på 1930-talet, som "En subtil, osynlig substans eller ett fluidum som emanerar från människo- och djurkroppar och även från ting." I början av 1900-talet menade spiritualister att de vid seanser kunde se deltagarnas auror som ett ljusfenomen runt deras kroppar, senare har personer inom spiritualismen och andra mediala påstått att de kan se auran även i dagsljus. I Encyclopedic Theosophical Glossary'' är det också tillagt att den kan ses av klärvoajanta och att alla människor påverkar, och påverkas av, auran. Där beskrivs också att auran kan ha olika färger. I slutet av 1930-talet upptäckte den ryske elektronikingenjören Semjon Davidovitj Kirlian att föremål som utsattes för högfrekvent spänning och var placerade på fotografisk film så avbildades ett ljusfenomen runt och alldeles nära föremålen på filmen. Han tolkade det som att det var auran som avbildades. Han presenterade metoden i slutet av 1950-talet och den kallas kirlianfotografering efter honom. På 1960-talet och 1970-talet började västvärldens New Age-kultur att intressera sig för kirlianfotografering. Senare kom enklare metoder, genom att en person placerar en eller två händer på plattor, och möjligen baserat på potentialskillnader i händerna eller möjligen genom spänningssätta händerna och ha sensorer/elektroder runt personen, så påstås en avbildning av auran kunna presenteras på ett fotografi eller digital bild av personen. På sådana aurafotografier, som också ibland kallas kirlianfotografier, har auran stor utbredning och olika färger. Färgerna och lystern påstås kunna visa saker som personens hälsotillstånd men även om personlighet och framtid. Sådana bilder skapas, säljs och analyseras av mediala personer, spiritualister och spådamer. Se även Gloria (symbol) New Age Utstrålning Källor New Age Paranormalt


text: Astrologi (stjärnlära eller stjärntydningskonst) är den förmenta konsten att av himlakropparnas rörelser och inbördes ställningar dra slutsatser om människors öden. Astrologin som har flertusenåriga rötter, syftar till att finna samband mellan placeringar och händelser mellan solsystemets himlakroppar, och karaktärer och händelser i människors liv. Ordet "astrologi" kommer från grekiskans αστρολογία, från άστρον, astron, ("stjärna") och λόγος (logos), som har flera översättningar, vanligtvis relaterade till "systematisk tanke eller tal". Astrologi är en pseudovetenskap. Astrologins historia Astrologin härrör från Babylonien och utvecklades i Egypten och Persien. Den var under antiken till in i början av nyare tiden en ansedd vetenskap och samma disciplin som astronomin, uppbyggd av vidskepelse samt matematisk-astronomiska kunskaper. Läran omtalas bland annat i Bibeln (se Matt 2) där det talas om stjärntydare (så kallade mager) från Persien som besöker Jesu födelseplats. I stort sett alla mytologier har haft åskådningar av stjärnhimlen, det vill säga kunskap om jorden och dess närplaneter. Bland annat kunde man särskilja mellan exempelvis meteoroider och kometer. Persern Nizami Aruzi behandlar astrologins grunder och berättar om sin samtids berömda utövare av yrket i det tredje kapitlet i sitt verk Fyra skrifter. Astrologins tankegångar Den grundläggande tanken bakom astrologin är vanligen någon av följande: Ödet/Gud har bestämt våra liv och skrivit om det i stjärnorna, i form av avstånd, vinklar och liknande. Våra liv speglas rent fysiskt av himlakropparnas lägen som, till exempel månen, och speglar även våra karaktärer. Våra liv och himlakropparnas lägen växelverkar med varandra, allt levande påverkas av samma naturliga krafter. Att människan - mikrokosmos - är en spegelbild av världsalltet - makrokosmos. Det som finns i det ena måste också finnas i det andra. Inom tidningsastrologi och besläktade idéer kopplar man ihop personers egenskaper med det som man associerar deras födelseperiod med. Till exempel stjärnbilden Lejonet heter det för att stjärnorna bildar en figur som liknar det. Stjärnbilden associeras med perioden 23 juli-22 augusti, eftersom solen stod i Lejonets stjärnbild under dessa dagar under antiken. Likadant placerar man resten av Solsystemets planeter och asteroider i ett horoskop för en given tidpunkt. Astrologi spelade en central roll inom magi och alkemi under antiken och långt in i modern tid. Man har under lång tid använt sig av solens och stjärnornas plats på himlen för att tolka det som sker på Jorden. Speciellt solen har dyrkats i närpå alla religioner och filosofier världen över. Man kopplar konceptet "Gud" till tidigare Soldyrkan. Astrologer Det var vanligt att astronomer även var astrologer en bit in på 1600-talet. Till exempel var både Tycho Brahe och Johannes Kepler såväl hovmatematiker, -astronomer och -astrologer i Prag och var därmed skyldiga att ställa horoskop inför viktiga beslut. Kepler grubblade över tänkbara förklaringsmodeller men drog sig för att postulera en strikt kausal påverkan från planeterna på de jordiska skeendena. Allt han kunde konstatera var att saker på jorden skedde i enlighet med att himlakropparna intog de olika, redan i senantiken utforskade interplanetära aspekterna. Till dessa tillade han efter egna studier solekliptikans (zodiakens) delning på 5 och 7, de så kallade kvintil- och septilaspekterna. En av världens mest kända astrologer är den franske siaren Nostradamus. Bland berömda sentida vetenskapsmän som engagerat sig i astrologi märks framför allt C.G. Jung. Eftersom sideriska tabeller med planeternas positioner finns behöver en astrolog idag inte vara astronom. Likaså behöver dagens astrologer inte vara matematiker då dataprogram övertagit de mödosamma uträkningarna. I modern tid sett har två franska matematiker/statistiker engagerat sig i frågan om astrologin håller för en modern, naturvetenskaplig prövning, Paul Choisnard, även känd under pseudonymen Flambart, samt Michel Gauquelin. Den senare vann ryktbarhet genom sin upptäckt av "marseffekten", som påstås visa ett samband mellan Mars position på himlen och framgång inom vissa yrken (speciellt inom sport). Marseffekten har dock visat sig bero på metodfel hos Gauqelin se även Astrologiska skolor Vid sidan av den västerländska astrologisystemet märks den vediska astrologin som kommer från Indien och den kinesiska astrologin. Astrologer påstår sig kunna ge en karaktärstolkning av en människa med utgångspunkt i hur relevanta himlakroppar stod vid födelseögonblicket, dock saknas en vederhäftig förklaring till hur stjärnor och planeter position påverkar en människas personlighet. Astrologer använder även sin konst för spådom. Astrologisk uträkning Ett horoskop är en beskrivning av en person, som utgår från vilka stjärntecken Solen, Månen och planeterna Merkurius, Venus, Mars, Jupiter, Saturnus samt beräknade punkter som Ascendenten, Medium coeli och månknutarna ligger i vid födelseögonblicket, och dels vilka vinkelförhållanden himlakropparna i detta ögonblick stod i förhållande till varandra. De vanligaste vinkelförhållanderna är konjunktion (0°), sextil (30°), kvadratur (90°) och opposition (180°). I modernare tid har även Uranus, Neptunus, Pluto, Chiron samt ibland ett antal mindre betydande asteroider och dvärgplaneter kommit att inkluderas. Horoskopet är indelat i de tolv tecknen och varje tecken är 30 grader. Man räknar också ut vinklar mellan planeter och punkter så som stjärnhimlen såg ut vid födelseögonblicket. Man delar också in horoskopet i 12 delar som kallas hus. Varje planetposition och konstellation betyder och har alltid betytt samma sak och oberoende av vilken astrolog som räknar ut horoskopet blir resultatet alltid detsamma. Ett undantag är husindelningen som varierar beroende på vilket hussystem man använder, och i det hänseendet finns det många olika skolor. Även om den grundläggande betydelsen är den samma för tecknen, planeterna, aspekterna och husen, varierar tolkningarna ofta avsevärt. Att till exempel Jupiter, vars grundläggande betydelse är expansion, kan uttryckas på väldigt många olika sätt, dels beroende på samverkan med övriga faktorer i horoskopet och dels beroende på vad det är för individ och dennes kön, genetiska arv, uppväxtmiljö, ålder, mognad, kultur etc är egentligen självklart för alla som arbetat seriöst med astrologi. Det finns alltså väldigt olika sätt som en viss planetposition kan manifestera sig på. Man kan därför bara tala om vad som är mer eller mindre sannolikt för hur en enskild persons liv kan komma att gestalta sig, med hänsyn till ovan nämnda faktorer. Kritik av astrologin som helhet Ur ett vetenskapshistoriskt perspektiv kan astrologi - innan astronomins framväxt som ett separat vetenskapligt fält under 1600-talet - betraktas som en protovetenskap. Inom det moderna vetenskapliga samfundet betraktas dock astrologin som en pseudovetenskap. Bland annat kritiseras denna för att empiriska bevis saknas, att astrologer sinsemellan inte kan enas kring någon teoretisk bas, och att de påstådda astrologiska effekterna från olika himlakroppar är så subtila och komplext samverkande att svårigheterna behäftade med att utarbeta ett astrologiskt system är orimligt stora. Utifrån de hundratals empiriska studier som genomförts kan också konstateras att astrologin saknar vetenskapliga meriter. Till de mer kända studierna hör Rob Nanningas så kallade astrotest, vilket genomfördes 1994. 50 astrologer, som själva deltagit under testets utformande, anmodades att para ihop födelsedata från sju anonyma testpersoner med frågeformulär ifyllda av dessa subjekt. Resultatet visade inte på några signifikanta avvikelser från slumpen, och gav inte heller stöd för att några skillnader i skicklighet mellan mer oerfarna och professionella astrologer existerar. Vetenskapliga tester av astrologin har genomförts av bland andra Gauquelin. Den engelske psykologen Hans Jürgen Eysenck har gett ut ett arbete om astrologi: Astrologi - vetenskap eller vidskepelse? (av H J Eysenck och D K B Nias, 1984) . Kritik mot tidningsastrologi tidningshoroskop skrivs så vagt att det kan betyda i stort sett vad som helst, och därmed kan passa in på vem som helst många nybörjarjournalister inom dags- och veckopressen har jobbat med att skriva horoskop utan utbildning, genom att bara skriva slumpmässiga råd man kan omöjligt sortera upp jordens hela befolkning i 12 sinsemellan klart skilda personlighetsgrupper olika tidningars horoskop skiljer sig alltid åt när de rent logiskt borde ge exakt samma tips och råd om de bara skulle vara baserade på fakta. Se även Kinesisk astrologi Astrobotanik Astronomi Stjärntecken Vattumannens tidsålder New Age Horoskop Spådomar Profetior Barnumuttalande Källhänvisningar Externa länkar "Astrologi" i James Randis uppslagsverk över pseudovetenskapliga fenomen International Astronomical Unions förteckning av mindre planeter i solsystemet Astrologins historia Svenskt forum för astrologi, både traditionell och esoterisk


text: Alternativmedicin, även kallad komplementärmedicin, är ett samlingsbegrepp för behandlingar av åkommor och sjukdomstillstånd som inte har prövats vetenskapligt enligt de regler som gäller behandlingar i den etablerade hälso- och sjukvården, eller som har prövats vetenskapligt och fastslagits vara overksamma (samma grad av verkan som placebo). Begreppet alternativmedicin introducerades i mitten av 1970-talet i Sverige som en samlande beteckning för behandlingar som bland annat tidigare gick under beteckningen kvacksalveri, bland annat naprapati, och terapeutiska kulter vid namn naturläkemedel samt akupunktur, kiropraktik. Reglering av alternativmedicin Sverige Alternativmedicinska behandlingar godkänns inte i det svenska sjukvårdssystemet som skall bedrivas "enligt vetenskap och beprövad erfarenhet”, och det finns inga statligt subventionerade utbildningar. Branschorganisationen KAM har under ett antal år arbetat med frivillig certifiering av utbildningar för terapeuter och har som långsiktigt mål att få dessa godkända av myndigheterna. Vårdpersonal är inte tillåtna enligt Patientsäkerhetslagen att erbjuda alternativmedicinska behandlingar. Det finns flera exempel där legitimerad vårdpersonal som efter använt alternativmedicinska metoder förlorat sina legitimationer eller blivit varnade. Däremot kan metoder som i vetenskapliga studier visat sig verksamma inlemmas i sjukvården efter vederbörligt godkännande. Utländska utbildningar som är godkända av myndigheterna i andra EU-länder accepteras inte heller i Sverige. Europa Inom EU finns det olika sätt att reglera sektorn på. I exempelvis Frankrike är flera alternativmedicinska terapier godkända av myndigheterna, men det är enbart läkare som får utöva dessa. I England har skolmedicinsk sjukvårdspersonal rätt att utföra alternativmedicinska behandlingar. Patienter Många som använder alternativmedicin saknar tilltro till skolmedicinen, eller ser alternativmedicin som ett komplement. Detta innebär att patienterna själva måste bedöma behandlingen i varje enskilt fall då det saknas myndighetskontroll. Det finns inga garantier vare sig för att behandlingen faktiskt är verksam eller att den inte gör skada (direkt eller indirekt genom utebliven, verksam behandling). Forskning Under senare år har en del alternativmedicinska metoder undersökts, däribland vid Karolinska Institutet i Sverige. Det finns ett antal vetenskapliga studier som ger visst stöd för somliga effekter av exempelvis akupunktur och meditation. Vissa av dessa studier har senare blivit kritiserade, bland annat för att de inte till fullo tagit hänsyn till placeboeffekten. Inom en del medicinska områden har den statliga myndigheten SBU granskat den samlade vetenskapliga grunden för olika metoder och redovisat vilka forskningsstudier som har publicerats. Det gäller positiva och negativa effekter av såväl konventionella (så kallade skolmedicinska) metoder som av komplementärmedicinska metoder. Alternativmedicinkommittén (1989) Den så kallade Alternativmedicinkommittén överlämnade 1989 sitt huvudbetänkande SOU 1989:60. Till betänkandet hör även bilagorna Hälsohem SOU 1989:61, Alternativa terapier i Sverige SOU 1989:62, samt Värdering av alternativmedicinska teknologier SOU 1989:63. KAM-utredningen (2019) Kjell Asplund fick 2017 ett utredningsuppdrag gällande så kallad Komplementär och alternativ medicin som kommit att kallas KAM-utredningen (S 2017:05). I utredningsuppdraget talas det om ökat patientinflytande och patientsäkerhet inom annan vård och behandling än den som bedrivs inom den etablerade vården. SOU 2019:28 I ett delbetänkande anges att det behövs större kunskap kring KAM inom den konventionella vården och bland patienterna. Ett slutbetänkande publicerades som SOU 2019:28 , och föreslår bl.a. en ny lag om begränsningar i rätten att yrkesmässigt utföra vård, ett generellt förbud mot att utreda och behandla allvarlig sjukdom, smittsamma sjukdomar, sjukdom hos barn och ungdomar eller i samband med graviditet, men symtomlindrande åtgärder vara tillåtna, dock inte kirurgi eller invasiva åtgärder. Alternativmedicinska metoder Akupressur Akupunktur Alexander-tekniken Analytisk trilogi Antroposofisk medicin Aromaterapi Aston-massage Auriculoterapi ("öronakupunktur") Autogen träning Avspänning Ayurveda Bachs blomstermedicin Bildterapi Bindvävsmassage Bioenergiterapi Biologisk medicin Biopati Elektroterapi Enderlein-metoden Feldenkrais-metoden Folkmedicin Frigörande andning Färgterapi Homeopati Håranalys Irisdiagnostik Kerstin Lindes rörelseträning Ki-träning Kinesisk diagnostik Kirlianfotografi Kiropraktik Klassisk massage Kneippkur Komplementärmedicinsk kinesiologi Koppning Kraniosakralterapi Laserterapi Makrobiotik Meditation Mensendieck-träning Moxibustion Musikterapi Muskulering Naprapati Osteopati Primalterapi Pulsdiagnostik Qigong Radiestesi Healing Reconnective Healing Reiki Rolfing Rosen-metoden Shiatsu Spädbarnsmassage Tarmsköljning Tibetansk medicin Traditionell kinesisk medicin Skrattyoga Zonterapi Örtmedicin Referenser Noter Källor Vidare läsning Rose Shapiro: Suckers. How alternative medicine makes fools of us all. Edzard Ernst & Simon Singh: Trick or Treatment? Alternative Medicine on Trial. Externa länkar http://www.notisum.se/rnp/sls/sfs/20100659.pdf http://www.sweden.gov.se/sb/d/12603/a/153666 Whats the harm?


text: Hans Albin Agaton Amelin, född den 25 januari 1902 i Chicago, död den 8 februari 1975 i Barrevik på Orust, var en svensk målare. Biografi Amelin började 1915 arbeta som typografelev och studerade vid Tekniska skolan i Stockholm 1919–1921 samt på egen hand i Paris. Han debuterade 1929 och var en av grundarna av Färg och Form 1932. Han var en politiskt medveten målare och hans motiv är många gånger socialt betonade, ofta med kroppsarbetare, som till exempel i Fanor över bron (1936). Även landskap tillhör dock motivkretsen, liksom blomsterstilleben i expressionistisk stil. Amelin anslöt sig 1929 till Sveriges kommunistiska parti. Amelin målade kraftigt med mustiga färger, grova konturer och tjockt med färg och är känd för sitt temperament. Han är representerad på Nationalmuseum, Moderna Museet, Göteborgs konstmuseum, Norrköpings konstmuseum, Bohusläns museum, Kalmar Konstmuseum, Örebro läns museum, Örebro läns landsting, Malmö museum, Konstmuseet i Skövde och Cassels donation i Grängesberg. I samband med Internationella arbetsorganisationens 50-årsjubileum 1969 gav svenska Postverket ut ett frimärke med motivet Arbetarhuvud av Amelin. Han är gravsatt på Bromma kyrkogård. Offentliga verk i urval En arbetsdag i Götaverken, fresk, Göteborgs kommunala mellanskola, 1950 Friställd, fresk, 1944, i Burgårdens utbildningscentrum i Göteborg Fresk, Lärarhögskolan i Stockholm, Konradsberg Källor Noter Externa länkar Anders Thuresson: Verkstadsklubben som värnar om konsten - Här finns flest Amelin på Zenits webbplats Albin Amelin, Litografiska Museet. Albin Amelin, Göteborgs konstmuseum. Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Svenska landskapsmålare Svenska genremålare Stillebenmålare Expressionister Svenska målare under 1900-talet Gravsatta på Bromma kyrkogård Födda 1902 Avlidna 1975 Män Personer från Chicago Representerade vid Moderna museet Representerade vid Norrköpings konstmuseum