text: Människa (Homo sapiens, den "visa människan" [latin]) är ett däggdjur av släktet Homo. Människan tillhör familjen hominider och som i sin tur tillhör ordningen primater. Alla nu levande människor tillhör underarten Homo sapiens sapiens. Ytterligare en förmodad underart av människan är känd, den utdöda Homo sapiens idaltu. Till släktet Homo räknas även de utdöda arterna neandertalmänniskan, Homo floresiensis och Homo erectus. Utmärkande för människan är artens kombination av bipedalism (tvåbenthet), anpassningsbarhet (exempelvis kläder och verktyg), finmotorik (händer och fingrar), förmåga till abstrakt tänkande (att visa känslor och empati [medkänsla]), urskilja kausalitet (orsakssamband), tolka språk och symboler och möjligen självmedvetande. Ingen av dessa egenskaper är egentligen unika för människan var för sig, utan återfinns hos olika djurarter – från insekter till andra primater och valar. Tillsammans har de gjort att människan kunnat utveckla samhälle, religion, vetenskap, teknik och konst. Människan har utvecklats i relation till andra arter och har över tiden kommit att dominera utvecklingen på planeten jorden. Som social varelse har dess civilisationsbyggen och samhällen styrts med hjälp av politik, dess kultur och uppfattning av omvärlden med hjälp av fenomen som religion, filosofi och den vetenskapliga utvecklingen. Via språket har arten också kunnat dokumentera upptäckter, uppfinningar och sin egen historia. Studiet av människan brukar delas upp i olika ämnesområden. Studiet av människan kallas antropologi och läran om den mänskliga evolutionen kallas paleoantropologi. Studiet av det mänskliga beteendet kan göras inom psykologi och sociologi, medan studiet utifrån neutrala etologiska perspektiv kallas humanetologi. Studiet av det mänskliga språket kallas lingvistik. Studiet av människans hälsa med mera kallas humanmedicin, och studiet av dess kropp kan beskrivas inom anatomi och fysiologi. Människans fortplantning är relaterad till både genetik och sexualitet. Systematik Det vetenskapliga namnet Homo sapiens översätts som "förnuftig människa", men betyder egentligen "vis man", där latinets homo betyder "man" och sapiens "vis". Namnet uttalas ['hoːmɔ 'saːpɪɛns]. I pluralis blir namnet Homines sapientes, och uttalas ['hoːmɪnɛs sapɪ'ɛntɛs]. Biologiskt definieras människan som hominider av arten Homo sapiens, av vilken den enda nu levande underarten är Homo sapiens sapiens. I allmänhet betraktas denna underart även som den enda levande av släktet Homo, men somliga forskare anser att släktet schimpanser med de två arterna vanlig schimpans (Pan troglodytes) och dvärgschimpans (Pan paniscus) borde omklassificeras som Homo troglotydes respektive Homo paniscus eftersom de är så nära besläktade med människan. Efter att fullständigt ha kartlagt genomsekvenserna hos människan och schimpansen kunde man konstatera att skillnaden mellan dem efter sex miljoner års separat utveckling är ungefär tio gånger större än mellan två människor som inte är släkt med varandra och ungefär tio gånger mindre än mellan råttor och möss. Man har uppskattat att människans utvecklingslinje skildes åt från schimpansen för omkring fem miljoner år sedan och från gorillans för omkring åtta miljoner år sedan. 2001 hittade man dock ett omkring sju miljoner år gammalt hominint kranium, klassificerad som Sahelanthropus tchadensis i Tchad, vilket gav en antydan om att utveckling gått skilda vägar ännu tidigare. Det finns två huvudsakliga vetenskapliga teorier om människans ursprung: Antingen uppstod människan i Afrika och spred sig därifrån ut över världen och konkurrerade ut andra hominider eller så utvecklades människan ur flera åtminstone delvis isolerade populationer av hominider. Den sista teorin har fått uppsving på senare år efter det att nya studier visat att olika människogrupper bär på olika släktskap med arkaiska människoarter. Till exempel har man funnit bevis för att vissa populationer delvis härstammar ifrån neandertalare, andra delvis ifrån denisovanmänniskan och andra ingendera 65 miljoner år sen (MÅS) Paleogen: Adapiformes 35–25 MÅS Oligocen: primater, pongider, hominider 10 MÅS Miocen: Sivapithecus 7 MÅS Homininer: Ett tjugotal tvåbenta primater Sahelanthropus tchadensis (7 MÅS), möjligen den första tvåbenta primaten med hjärna som en schimpans och tänder med flera drag liknande en människas schimpanser, bonoboer, gorillor, orangutanger, ... 6 MÅS Orrorin tugenensis (6 MÅS), tvåbent, diet som en människas. Levde i en skogsmiljö, inte på savannen. Ardipithecus kadabba (4,4 MÅS), tidigaste arten i människans släktlinje sedan en delning givit upphov till de två arterna schimpanser. 5 MÅS Ardipithecus ramidus 4 MÅS hominidae (4–1,2 MÅS), 4–5 kända arter Australopithecus (4,2–3 MÅS-), anfäder till Paranthropus men inte Homo Australopithecus anamensis Kenyanthropus platyops Australopithecus bahrelghazali 3 MÅS Australopithecus afarensis (”Lucy”) Australopithecus africanus (3,3–2,5 MÅS) Pliocen, en utveckling av afarensis med större hjärna och människolikt kranium. Skog-savann. Australopithecus garhi Homo Homo habilis (2,5–1,5 MÅS), det första fossil av Homo som hittades i Afrika, fortfarande den äldsta människan, kunde tillverka stenverktyg. Tidigare trodde man att alla senare Homo härstammade från habilis, men idag vet man att så inte är fallet. Homo rudolfensis – Det arkeologiska fyndet KNM ER 1470 liknar mycket habilis, men anses för distinkt för att utgöra en enda art. Idag vet man inte säkert om modernare Homo härstammar från habilis eller rudolfensis. 2 MÅS Paranthropus, en art som utvecklades ur antingen australopithecus eller kenyanthropus och hade en hjärna motsvarande omkring 40 % av den moderna människans. Paranthropus var tvåbent och omkring 1,4 meter hög. Arten tros ha levt i skogsområden snarare än på Australopithecus savanner och dess fysiologi – till exempel dess grova käke vars tuggmuskler var fästa i den benkam som löpte över kraniet – tyder på att den var specialanpassad för att äta grov, fiberrik kost som rötter och växter. Man tror att det var denna brist på anpassningsbarhet som gjorde att arten inte klarade av de miljöfluktuationer som blev vanliga för omkring 1,2 miljoner år sedan. Paranthropus behärskade eld och någon form av språk. Några underarter, varav några uppvisar så stora likheter med Australopithecus att somliga forskare anser att de bör omklassificeras, är Australopithecus boisei / Paranthropus boisei (2,3–1,2 MÅS), Paranthropus robustus (2–1,2 MÅS) (i södra Afrika) och Paranthropus aethiopicus (2,7–2,8 MÅS) (Östafrika). Homo ergaster (cirka 1,8 MÅS) – När ergaster upptäcktes 1975 övergav man för gott teorin om en enda utvecklingslinje. Man accepterade att flera olika arter samexisterat parallellt i Afrika. Ergaster har många gemensamma drag med erectus och man tror sig idag veta att erectus uppkom i Afrika och spred sig utöver Asien och Europa. I Afrika uppstod sedan ergaster och, eftersom den moderna människan skiljer sig från erectus på ungefär samma sätt som ergaster, tror man att det är ergaster som är människans anfader. Homo erectus (cirka 1,8 MÅS) – Fram till mitten på 1900-talet betraktades en lång rad fynd från runt om i hela världen som olika arter (till exempel Pithecanthropus erectus och Sinanthropus pekinensis), men idag betraktas de alla som erectus, utom ergaster. Erectus hade betydligt större hjärna än sina föregångare och ungefär likartade tänder som den moderna människan, även om käken var kraftigare. Tidigare trodde man att erectus konkurrerades ut av andra arter för omkring 400 000 år sedan, men nyligen har man fynd på Java visat att erectus fortfarande existerade för 50 000 år sedan – parallellt med den moderna människan. 1 MÅS Homo heidelbergensis (800–300 TÅS) – Heidelbergensis hör till en svårplacerad grupp fossil som uppvisar alla attribut som utmärker erectus, men som i många avseenden ändå avviker från den moderna människan. Homo antecessor Homo cepranensis Homo rhodesiensis Homo georgicus Homo floresiensis Homo neanderthalensis (250–30 TÅS) – Många fynd – från Spanien till Uzbekistan – tyder på att neandertalmänniskan emigrerade från Afrika först efter den moderna människan och att de två arterna existerat sida vid sida under en lång period. Mycket tyder också på att neanderthalmänniskan begravde sina anhöriga långt innan den moderna människan, vilket antyder att självmedvetande och ”livet efter detta” först uppstod hos neanderthalmänniskan. Människa (Homo sapiens) (200– TÅS) – De tidigaste fossilen man funnit av H. sapiens kallas ibland Cromagnon. Homo sapiens idaltu är en utdöd trolig underart av människa. Bevisen för dess existens är ett litet antal fossila kranium som hittats i Etiopien och som anatomiskt och kronologiskt tycks befinna sig på ett stadium mellan moderna människor Homo sapiens sapiens och äldre typer, till exempel Homo rhodesiensis. Genom datering av de vulkaniska lager i vilka fossilen hittades har deras ålder bestämts till cirka 160 000 år. Homo sapiens sapiens, ("sapiens sapiens" = "som vet, att hon vet") den moderna människan, utmärker sig med sin panna och avsaknaden av de markerade ”ögonbrynen” i kraniet. Hjärnan är också i ungefär samma storlek som dagens människa och ”kammen” över kraniet har helt försvunnit. Det är inte helt klarlagt exakt hur den moderna människan spred sig över världen. För närvarande finns det två oförenliga förklaringsmodeller som beskriver sapiens utveckling. Den ena brukar kallas för den multiregionala hypotesen och beskriver hur sapiens utvecklades parallellt från regionala populationer av erectus i Afrika, Asien och Europa. Modellen tar fasta på vissa anatomiska likheter mellan lokala populationer av erectus och sapiens. Den andra modellen, som för övrigt stöds av de flesta forskarna, är känd som ut ur Afrika-hypotesen och beskriver hur en liten isolerad population i Afrika utvecklades till sapiens och därifrån spred sig över världen och konkurrerade ut erectus. Genom studier av mutationstakten hos DNA i nukleoler och mitokondrier har man kunnat fastställa att sapiens särskiljde sig från erectus för omkring 200 000 år sedan – vilket av de flesta forskare anses för ungt för den tidigare modellen. Dessutom har man daterat de äldsta fossil man funnit i Afrika till omkring 195 000 år sedan medan motsvarande fynd i resten av världen är drygt 50 000 år yngre. Migration accepterade synen bland antropologer är att människan utvecklades i Afrika för mellan 100 000 och 200 000 år sedan. Homo sapiens konkurrerade ut andra människoarter som neandertalmänniskan och Homo floresiensis genom sitt fortplantningssystem och sin förmåga att finna föda. Forskare hos University of Utah har konstaterat att förfäder som Homo erectus och Homo ergaster utgjorde totalt 55 500 människoindivider, räknat med 18 500 avelspar (men kan ha uppgått till 26 000 avelspar som allra mest), när dessa spred sig över Afrika, Europa och Asien för 1,2 miljoner år sedan, vilket understeg bestånden hos dagens utrotningshotade schimpans- och gorillaarter. Även Homo sapiens ska ha varit nära utrotning för omkring 70 000 år sedan, troligen på grund av ett mycket kraftigt utbrott av supervulkanen Toba på Sumatra, med ett bestånd på omkring 100 000 (enligt vissa uppgifter upp till nästan en miljon) som ska ha minskat till högst 15 000 individer (enligt vissa uppgifter endast ett 40-tal till 1 000 avelspar). Därefter ska små separerade grupper ha levt i varandras närhet under några årtusenden i södra Afrika innan populationen började öka på nytt och sprida sig till andra områden. Från Afrika spred sig människan över Europa och Asien och hade koloniserat hela detta område för omkring 40 000 år sedan. Amerika var koloniserat för 50 000 år sedan av en folkgrupp med samma ursprung som de australiska aboriginerna. Därefter trängde nya grupper in från Asien, och omkring 10 000 år sedan var bägge kontinenterna befolkade av dessa nya grupper och ursprungsbefolkningen utrotad. Det som möjliggjorde denna enastående expansion var människans anpassningsförmåga till vitt skilda klimat och utveckling av de verktyg som behövdes för att finna föda i de nya miljöer man träffade på. Den 15 november 2022 passerade jordens befolkningsmängd 8 miljarder; de flesta bor i Asien (61%) och därefter i ungefär lika stora andelar i Amerika (14%), Afrika (13%) och Europa (12%), medan bara 0,3% bor i Australien. Människan är den enda primatarten tillsammans med gelada och japansk makak som anses vara livskraftig (enligt arters bevarandestatus), och den enda primatarten som ökar i population. Ursprungligen levde människan i jägar- och samlarkulturer, ett levnadsmönster som kanske är bäst anpassat för savannen. Som en utveckling av dessa kulturer uppstod först nomadism, då människan lärde sig tämja andra djur och hålla sig med husdjur. Senare lärde sig människan odla jorden och i och med jordbruket blev hon bofast. Idag kan människan förändra miljön omkring sig på gott och på ont, vilket syns på områden som konstbevattning, stadsplanering, konstruktion och transport. Genom ökad handel har människan idag gjort sig alltmer oberoende av den omedelbara tillgången på bördig jord, dricksvatten och andra naturresurser. Egenskaper Genetik Människan är en flercellig, eukaryot organism (jämför prokaryot) vars diploida celler har två uppsättningar med 23 kromosomer som var och en ärvts av individens respektive förälder. Kromosomerna är uppdelade i 22 par autosomer och ett par könskromosomer. Varje kromosom består av en DNA-molekyl och protein. En DNA-molekyl är uppbyggd av tusentals nukleotider. Ordningsföljden hos en grupp nukleotider bildar och bestämmer ett stycke genetiska information, ett arvsanlag eller en gen, och tillsammans bildar dessa gener människans arvsmassa. Människan har omkring 30 000 gener och 98% av dessa gener har människan gemensamma med sin närmaste släkting schimpansen. Av detta kan man förstå att mycket små förändringar i arvsmassan kan ge upphov till stora skillnader hos individen. Genetiskt är det alltså mycket lite som skiljer allt levande åt. Individens kön avgörs av sammansättningen hos könskromosomerna. Hos alla däggdjur har honan en dubbel uppsättning X-kromosomer medan hanen en uppsättning X-kromosomer och en med Y-kromosomer. (Hos till exempel fåglar är det tvärtom.) En Y-kromosom är, i princip, en halv X-kromosom vilket betyder att honor har dubbla uppsättningar gener vilket gör hanar mer utsatta för vissa ärftliga sjukdomar som blödarsjuka. Av cellerna i människokroppen är det bara könscellerna som är haploida, det vill säga bara har en enkel kromosomuppsättning. Kvinnans könsceller, äggen, består alltid av X-kromosomer medan mannens, spermierna, kan bestå av antingen X- eller Y-kromosomer. När könscellerna förenas kombineras därför könskromosomerna till antingen en kvinna (XX) eller en man (XY). Dock påträffas ibland människor med speciella kombinationer, exempelvis XXY eller XYY. Anatomi Människans skelett håller uppe och stöder kroppen. En vuxen människas skelett består av 206 till 220 ben, beroende på hur man räknar. Det längsta och tyngsta benet är lårbenet; det minsta är stigbygeln i örat. Skelettet utgör runt 18 procent av kroppsvikten. Ett nyfött barn har cirka 300 ben i kroppen, vilka sedan växer samman under uppväxten. Människan är den enda primaten som huvudsakligen har en upprätt gång. Vår hjärna består till 80 procent av hjärnbark; trots att hjärnan endast utgör 2 procent av kroppsvikten, står den för 25 procent av energibehovet. Beteende Jämfört med andra djurarter kännetecknas människan bland annat av ett antal olika typiska beteenden. Exempel på dessa beteenden är: Kunskapsjakt för dess egen skull (medfödd nyfikenhet) Motsättbar tumme som kan nå ända till ring- och lillfingren Teknologisk färdighet (som lett oss till världsherravälde), inklusive bemästrandet av elden Konstnärligt intresse och behov att uttrycka sig Socialt behov, som lett till utvecklat språk i tal och (i många fall) skrift Empati och medvetenhet om andras perspektiv Avancerad emotionell intelligens, med rodnande på grund av förlägenhet Relativ nakenhet och klädvana Lång barndom och liv efter föräldraskapet Se även Befolkning Biologi Rasbiologi Åldrande Hjärnan Intelligens Humanism Identitet (beteendevetenskap) Kön Sexualitet Människans utveckling Lista över människoarter Världens historia Språk Språkets ursprung Referenser Noter Övriga källor Externa länkar Människan Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Ej att förväxla med den moderna människan (Homo sapiens), se Människa. Människor (Homo) är ett släkte primater inom familjen människoapor med en nu levande art, människan eller den moderna människan (Homo sapiens). Det äldsta fossilet av släktet Homo är en 2,8 miljoner år gammal underkäke som presenterades i forskningspublikationer 2015. Platsen var i ett öppet landskap med gräs, buskar och lite skog, i närheten av en sjö med flodhästar, krokodiler och fisk. Fyndet gjordes i samma del av Etiopien som det 3,2 miljoner år gamla fyndet Lucy upptäcktes, vilket ger stöd för hypotesen att släktet Homo kan ha utvecklats från arten Australopithecus afarensis i släktet Australopithecus, som Lucy tillhörde. Släktet Homo hade större hjärna och är längre än Australopithecus. De äldsta stenverktyg som har hittats är från ungefär samma tid, för cirka 2,6 miljoner år sedan i Etiopien. Arter Homo sapiens †Homo antecessor †Homo erectus †Homo ergaster †Homo floresiensis †Homo habilis †Homo heidelbergensis † Homo naledi † Neandertalmänniska (Homo neanderthalensis) † Rudolfmänniska (Homo rudolfensis) † Denisovamänniskan (Denisova hominin) Se även Människans utveckling Människa Källor Externa länkar Förmänniskor Människor


text: Människoartade apor (Hominoidea) eller hominoider är en överfamilj primater inom infraordningen smalnäsor. I denna överfamilj ingår familjerna: Hominider eller människoapor (Hominidae): människor (Homo), schimpanser (Pan), gorillor (Gorilla) och orangutanger (Pongo). Gibboner (Hylobatidae) Överfamiljen människoartade apor beräknas ha skilts från systergruppen markattartade apor (Cercopithecidae) för 29–34,5 miljoner år sedan. Det finns en mängd olika fossil av människoapor, främst från miocenperioden. Proconsul, Morotopithecus, Kenyapithecus, Sivapithecus, Afropithecus, Oreopithecus, Ouranopithecus, Dryopithecus,... är en långt ifrån uttömmande lista, och det är oklart vilken som är förfader till vilken. Ramapithecus troddes tidigare vara en mänsklig förfader, baserat på mycket fragmentariska fossil, men mer kompletta fynd har visat att den sannolikt är närmare släkt med orangutanger, och att den bör inordnas i Sivapithecus På senare tid har man främst hittat fossil som hör till människans gren av hominoidernas stamträd. Denna gren betecknas antingen hominider eller homininer. År 2002 hittades i Tchad ett mellan sex och sju miljoner år gammalt fossil som kallades för Toumai av dess upphittare, och som sedan beskrivits som Sahelanthropus tchadensis. Upptäckaren Michel Brunet och hans forskaregrupp betraktar arten som den äldsta kända medlemmen i människans utvecklingsgren, men indelningen godkänns inte av alla forskare. Andra kandidater är Orrorin och Ardipithecus. Se vidare människans utveckling. Referenser Externa länkar NPR News: Toumaï the Human Ancestor Människoartade apor


text: Hominider (Hominidae) är en familj primater där gorillor, schimpanser, orangutanger, bonobo och människa ingår. Tillsammans med familjen gibboner (Hylobatidae) bildar de överfamiljen människoartade apor. Tidigare listades alla nu levande medlemmar förutom människan i en egen familj, människoapor (Pongidae). Detta taxon argumenterades senare vara parafyletiskt och gruppen tillhör för tillfället familjen hominider. Av alla hominider är det endast människan som återfinns på samtliga kontinenter, medan övriga arter lever i tropiska delar av Afrika samt i Sydostasien. Taxonomi Tidigare placerades enbart människan och hennes utdöda förfäder i familjen Hominidae. De övriga människoaporna placerades istället i familjen Pongidae. Genetiska studier har dock visat att schimpanser är närmare släkt med människan än med gorillor och orangutanger. Familjen Pongidae är alltså parafyletisk och undviks numera. Inre systematik Enligt Catalogue of Life omfattar familjen Hominidae 5 arter Mammal Species of the World (2005) och IUCN listar däremot 7 nu levande arter i familjen. En åttonde art, Tapanuliorangutangen, identifierades 2017. Recenta släkten och arter är: Gorillor (Gorilla) Västlig gorilla (Gorilla gorilla), i Afrika vid Guineabukten. Östlig gorilla (Gorilla beringei), östra Kongo-Kinshasa och Uganda. Människor (Homo) Människa (Homo sapiens), hela världen. Schimpanser (Pan) Schimpans (Pan troglodytes), västra och centrala Afrika. Bonobo (Pan paniscus), Kongo-Kinshasa. Orangutanger (Pongo) Borneoorangutang (Pongo pygmaeus), på Borneo. Sumatraorangutang (Pongo abelii), på Sumatra. Tapanuliorangutang (Pongo tapanuliensis), på Sumatra. Dessutom ingår flera utdöda släkten och arter i familjen. Utvecklingshistoria Utgreningarna bedöms ha skett: Homo - Pan (schimpanser) för ca 4–6 miljoner år sedan. Gorilla för ca 7 miljoner år sedan. Pongo (orangutanger) för ca 14 miljoner år sedan. Släktet Kenyapithecus var kanske anfadern för den andra utvecklingslinjen. Hylobatidae (gibboner) för ca 18 miljoner år sedan. Utseende I familjen finns de största nu levande primaterna med en längd av 70 till 200 centimeter. Tanduppsättningen kännetecknas av kraftiga hörntänder och enkla molarer. Vuxna individer når vanligen en vikt mellan 48 och 270 kg och hanar är allmänt större än honor. Hominider har en motsättlig tumme och med undantag av människan har alla medlemmar en motsättlig stortå. Alla arter saknar svans och det finns inga svullnader på stjärten som är vanliga hos de ganska nära besläktade markattartade aporna. Hominider kännetecknas av stor hjärna och tandformeln är I 2/2 C 1/1 P 2/2 M 3/3, alltså 32 tänder. Ekologi Hominider är allätare. De har bra förmåga att klättra i växtligheten men bara orangutanger vistas huvudsakligen i träd. Alla arter har ett högt utvecklad socialt beteende och de bygger bon som sovplats eller för längre vistelser. Allmänt föds bara en unge per kull och tiden för ungens uppfostring är lång jämförd med andra primater. Se även Människans utveckling Hominini Referenser Noter Tryckta källor Externa länkar Människoartade apor


text: Magi eller trolldom är en verklighetsuppfattning grundad i övertygelsen om att människan kan påverka den fysiska världen genom kontakt med övernaturliga makter. De som ägnar sig åt magi kallas magiker (efter persiskans magus), trollkarlar eller häxor. Magi handlar enligt moderna magiker om att med "tankens kraft" uppnå vissa mål. Etymologi Ordet "magi" kommer från senlatinets magica (< lat. magice < grek. μαγικη (magikē), adj. till μάγος (mágos) < fpers. maguš (möjl. "makthavare", till roten i makt och mekanik), medlem av det zoroastriska prästerskapet magerna). Magi och vetenskap Eftersom magin blandar samman den fysiska och den andliga världen och menar att dessa två på något vis skulle kunna påverka varandra materiellt, betraktas magi numera som en pseudovetenskap. Magins historia Inom naturreligioner intog magin en central plats, exempelvis i samernas religion eller asatron. Under medeltiden var magin en viktig ingrediens i alkemin. Inom nyandligheten, som New Age, har magin fått ett uppsving. Den äldsta bevarade skriften om trollkarlar och magi återfinns i Westcar-papyrusen. Magiska redskap Magiker utövar ofta magi med hjälp av olika redskap som fetischer, trollspön och trollformler. Typer av magi Dualistisk magi Det finns i det västerländska kulturarvet två former av magi, som förmodligen har något ursprung i gnosticismen. Vit magi handlar om att besvärja och kommunicera med goda andeväsenden, inom kristendomen med Jesus, genom botande, utdrivande av onda andar genom exorcism, och liknande. Svart magi handlar om att besvärja onda andeväsen. Eftersom i gnosticismen Demiurgen var ond, eller ofullständig, var all form av materie- och människokontroll att betrakta som svart magi. Även är det värt att påpeka, att rörelser inom de magiskt utövande eller troende, frånsätter sig tolkning av svart och vit magi. Detta då tolkningen ofta länkas alltför parallellt med Abrahamitiska religioner eller inte dugligt kan kategorisera de många element som innefattar magi utifrån ett bredare perspektiv. Man kan enligt egyptisk magi sätta in magi i två fack, högre och lägre magi. Allt som tillhör denna värld, som materiell framgång, kärlek och så vidare är lägre magi medan all form av personlig utveckling är högre magi. Spådomskonst Det finns många former av spådomskonst, exempelvis astrologi och tarotläsning. Svartkonst Svartkonst är den onda konsten att kunna arbeta med djävulen, onda makter eller avsikter. Magi inom litteraturen Magi förekommer flitigt inom vissa litterära genrer och kan närmast ses som ett kännetecken på fantasy. Den förekommer även flitigt i sagor, i många mytologiska berättelser och i så kallad magisk realism. Se även New Age Pseudovetenskap Alkemi Folktro Vidskepelse Hermes Trismegistos och hermetismen James G. Frazer, Den gyllene grenen Trolleri Santería Shamanism Ockultism Källor Se Viktor Rydbergs bok om medeltidens magi hos Projekt Runeberg: http://runeberg.org/magi/


text: Månad är en indelning av året i vanligtvis tolv delar. Namnet syftar på att en månad ungefär motsvarar ett månvarv kring jorden, till exempel intervallet mellan två fullmånar. Antalet dagar i en månad varierar mellan 28, 30 och 31 dagar i Sverige. En juridisk månad ska enligt svenskt rättsväsende räknas som 30 dagar om inget annat är angivet. Månvarvet I astronomiska sammanhang är månad inget entydigt eller ens helt konstant begrepp. Längden avgörs av vilken referenspunkt som man väljer och vid sidan om intervallet mellan två månfaser för den synodiska månaden, som är 29,5306 dygn lång, finns även siderisk månad = 27,3217 dygn i förhållande till stjärnhimlen anomalistisk månad = 27,5546 dygn i förhållande till perigeum drakmånad = 27,2122 dygn i förhållande till omloppsbanans uppstigande nod tropisk månad = 27,3216 dygn i förhållande till vårdagjämningspunkten Månadernas namn Många indoeuropeiska språk har övergått till att använda former av de latinska namnen på månaderna. Dock förekommer det inom många slaviska språk att man fortfarande använder andra namn, med slaviskt ursprung, för månaderna. Månadernas namn skiljer sig avsevärt i finskan. Månaderna i olika kalendrar I många samhällen har det varit viktigt att kunna förutsäga månens gång i tiden och månkalendrar är baserade på den principen. Genom att månvarvet inte är jämnt delbart i ett solår har ett otal olika kalendrar tagits fram under årens gång. Där månen tillmätts liten betydelse saknas begreppet månad helt, som till exempel i de mesoamerikanska mayakalendern och aztekkalendern. Julianska och gregorianska kalendrarna Den gregorianska kalendern, likt den föregående julianska kalendern, har tolv månader: Januari, 31 dagar Februari, 28 dagar, 29 vid skottår (se även 30 februari) Mars, 31 dagar April, 30 dagar Maj, 31 dagar Juni, 30 dagar Juli, 31 dagar Augusti, 31 dagar September, 30 dagar Oktober, 31 dagar November, 30 dagar December, 31 dagar Franska revolutionskalendern Franska revolutionskalendern föreslogs under den franska revolutionen, och användes av den franska regeringen under nästan 12 år från sena 1793. Kalendern omfattade tolv månader med 30 dagar vardera, grupperad till tre tiodagarsveckor kallade décades. De fem eller sex extra dagarna som behövdes för att beräkna det tropiska året, placerades efter månaderna i slutet av varje år. Kalendern började på hösten: Höst: Vendémiaire Brumaire Frimaire Vinter: Nivôse Pluviôse Ventôse Vår: Germinal Floréal Prairial Sommar: Messidor Thermidor Fructidor Muslimska kalendern Det finns tolv månader i den muslimska kalendern, som är en strikt månkalender. Året är 11 dagar kortare än ett solår och omfattar 354 dygn. Muharram ul Haram (eller förkortat Muharram) محرّم Safar صفر Rabi' al-Awwal (Rabi' I) ربيع الأول Rabi' al-Akhir (eller Rabi' al-Thaany) (Rabi' II) ربيع الآخر أو ربيع الثاني Jumada-l-Awwal (Jumaada I) جمادى الأول Jumada-l-Akhirah (eller Jumaada al-Thaany) (Jumaada II) جمادى الآخر أو جمادى الثاني Rajab رجب Sha'ban شعبان Ramadan رمضان Shawwal شوّال Dhu-l-Qa'dah (eller Thw al-Qi'dah) ذو القعدة Dhu-l-Hijjah (eller Thw al-Hijjah) ذو الحجة Judiska kalendern Den judiska kalendern har 12 eller 13 månader. Nisan, 30 dagar ניסן Iyyar, 29 dagar אייר Sivan, 30 dagar סיון Tammuz, 29 dagar תמוז Ab, 30 dagar אב Elul, 29 dagar אלול Tishri, 30 dagar תשרי Heshvan, 29/30 dagar חשון Kislev, 29/30 dagar כסלו Tevet, 29 dagar טבת Shevat, 30 dagar שבת Adar 1, 30 dagar, extramånad אדר א Adar 2, 29 dagar Adar 1 finns endast 7 gånger under 19 år. I övriga år kallas Adar 2 endast för Adar. Hinduistiska kalendern Den hinduistiska kalendern har olika system för namngivning av månaderna. Månaderna i månkalendern är: Chaitra Vaishaakha Jyaishtha Aashaadha Shraavana Bhaadrapada Aashvayuja Kaartika Maargashiirsha Pausha Maagha Phaalguna Dessa är också namnen som används i den indiska nationalkalendern för de nyligen omdefinierade månaderna. Namnet i solkalendern är namnen på de stjärntecken som finns: Mesha (väduren) Vrishabha (oxen) Mithuna (tvillingarna) Kataka (kräftan) Simha (lejonet) Kanyaa (jungfrun) Tulaa (vågen) Vrishcika (skorpionen) Dhanus (skytten) Makara (stenbocken) Kumbha (vattumannen) Miina (fiskarna) Persiska kalendern Den persiska kalendern, används för närvarande i Iran, och Afghanistan har sin egen kalender. Den är också indelad i 12 månader. De persiska namnen återfinns inom parentesen. Farvardin (فروردین), 31 dagar Ordibehesht (اردیبهشت), 31 dagar Khordad (خرداد), 31 dagar Tir (تیر), 31 dagar Mordad (مرداد), 31 dagar Shahrivar (شهریور), 31 dagar Mehr (مهر), 30 dagar Aban (آبان), 30 dagar Azar (آذر), 30 dagar Dey (دی), 30 dagar Bahman (بهمن), 30 dagar Esfand (اسفند), 29 dagar, 30 om skottår Den Afghanska Kalendern. Hamal (حمل), Savr (ثور), Jawzā (جوزا), Saratān(سرطان), Asad (اسد), Sombola (سنبله), Mizān (میزان), `Aqrab (عقرب), Qavs (قوس), Jaddi (جدی), Dalva (دلوا), Hut (حوت), Isländska/fornnordiska kalendern Den gamla isländska kaledern är inte längre officiellt använd, men vissa helgdagar är fortfarande beräknade efter detta på Island. Den har tolv månader, vilket grupperas in i två grupper med sex ofta kallade "vintermånader" och "sommarmånader". Kalendern är speciell då månaderna alltid börjar på samma veckodag istället för ett specifikt datum. Þorri startar på en fredag någon gång mellan 19 januari och 25 januari, och Góa börjar alltid en söndag mellan 18 februari och 24 februari. Skammdegi ("korta dagar") Gormánuður (mitten av oktober–mitten av november, "slaktmånaden", eller "Górs månad") Ýlir (mitten av november–mitten av december, "Julmånad") Mörsugur (mitten av december–mitten av januari, "Fettismånad") Þorri (mitten av januari–mitten av februari, "frusna snömånaden") Góa (mitten av februari–mitten av mars, "Góas månad") Einmánuður (mitten av mars–mitten av april, "ensamma" eller "singelmånad") Náttleysi ("nattlösa dagar") Harpa (mitten av april–mitten av maj, Harpa är ett kvinnonamn, troligtvis från en glömd gud, första dagen firas som Sumardagurinn fyrsti - första sommardagen) Skerpla (mitten av maj–mitten av juni, en annan glömd gud) Sólmánuður (mitten av juni–mitten av juli, "Solmånad") Heyannir (mitten av juli–mitten av augusti, "hömånad") Tvímánuður (mitten av augusti–mitten av september, "andra månaden") Haustmánuður (mitten av september–mitten av oktober, "höstmånad") Övriga kalendrar Egyptiska kalendern Gammelnordiska kalendern Kinesiska kalendern Mayakalendern Minnesramsa Minnesramsa för att komma ihåg antalet dagar per månad (allen är ett ålderdomligt ord, som betyder ensam, jämför med engelskans alone): Se även Saroscykeln Månadens bok Månadsbilder Månadsjournalen Månadsrytm Månadssmultron Månadssten Referenser Externa länkar Tidsenheter Tolvtal


text: Marie-Louise Ester Maude Ekman, tidigare De Geer och De Geer Bergenstråhle, född Fuchs den 5 november 1944 i Stockholm, är en svensk konstnär och filmare. Hon var åren 2009–2014 chef på Kungliga Dramatiska teatern. Biografi Marie-Louise Ekman är dotter till PR-mannen Walter Fuchs och Maude, född Lönnqvist. Ekman gjorde några uppmärksammade fotomodelluppdrag för blivande maken Carl Johan De Geer avseende Mah-Jong-kläder 1966. Hon har sedan debuten 1967 på Galleri Karlsson i Stockholm varit en framträdande gestalt i svenskt kulturliv. Hon var en av de konstnärer som var med i kretsen kring tidningen PUSS. Återkommande teman är relationer, identitet, drömmar, sexualitet/underliv, vardag och populärkultur. Som konstnär har hon arbetat med varierande tekniker, medier och genrer. Förutom måleri, film och TV-serier har hon arbetat med skulptur, barnböcker, affischer, dockskåpsmiljöer, scenografi och skämtteckningar. Hennes filmer och TV-serier handlar ofta om mänskliga relationer – ofta både tragiska och absurda, till exempel TV-serien, Vennerman & Winge och filmen Nu är pappa trött igen. Filmdebut gjorde hon 1976 med Hallo Baby, där hon både stod för manus och spelade huvudrollen. Benny Andersson har ofta svarat för musiken i hennes filmer. Hennes filmiska stil är egensinnig, experimenterande och utmanande, ofta med tämligen stillastående bildspråk, med män i kvinnoroller etc, inte olikt långa videoinstallationer i spelfilmsform. I linje med den experimenterande inriktningen gjorde hon under sin chefstid på Dramaten hösten 2013 webb-TV-serien Den dramatiska asylen med medarbetarna på Dramaten bland annat i rollen som henne själv som teaterchef och filmare, skildrande livet bakom kulisserna på ett egensinnigt dramatiskt sätt, med film- och teatermanuskript, regi och foto av henne själv. Den 23 mars 2014 premiärvisades serien också i långfilmsformat på Dramaten. Marie-Louise Ekman var professor i måleri på Kungliga Konsthögskolan i Stockholm 1984–1991, rektor för Kungliga Konsthögskolan 1999–2008 samt VD och teaterchef för Kungliga Dramatiska Teatern 2009–2014. Ekman finns representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum, Norrköpings konstmuseum och Kalmar konstmuseum. Marie-Louise Ekman var gift första gången 1966–1971 med Carl Johan De Geer, andra gången 1971–1980 med Johan Bergenstråhle och tredje gången från 1989 med Gösta Ekman fram till hans död 2017. Under 2017 hade Marie-Louise Ekman sin största utställning över sitt varierande konstnärskap på Moderna museet i Stockholm med uppemot 350 verk inom måleri, skulptur och film. Filmografi (i urval) 2013 – Den dramatiska asylen Teaterpjäser 1993 – I fru Vennermans fall för Kulturhuset, Kilenscenen i Stockholm 1998 – Godnatt Herr Morris för Kulturhuset, Kilenscenen i Stockholm 2007 – Gäckanden för Lilla scenen, Dramaten 2014 – Dödspatrullen för Lilla scenen, Dramaten 2017 – Försökskaninerna för Stora scenen, Dramaten Bibliografi (urval) Priser och utmärkelser 2007 – Prins Eugen-medaljen 2014 – Natur & Kulturs kulturpris 2015 – S:t Eriksmedaljen 2017 – Kungliga priset 2017 – Per Ganneviks stipendium Källor Externa länkar Officiell webbplats Sommarvärdar 1977 Sommarvärdar 1986 Sommarvärdar 1987 Sommarvärdar 1993 Sommarvärdar 1999 Sommarvärdar 2008 Svenska skulptörer under 1900-talet Svenska skulptörer under 2000-talet Svenska skådespelare under 1900-talet Svenska filmregissörer Svenska manusförfattare under 1900-talet Svenska dramatiker under 1900-talet Ledamöter av Konstakademien Kvinnor Födda 1944 Levande personer Svenska teaterchefer Professorer vid Kungliga Konsthögskolan Guldbaggen för kreativa insatser Marie-Louise Mottagare av Prins Eugen-medaljen S:t Eriksmedaljörer Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Norrköpings konstmuseum Marie-Louise Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj Projekt Kvinnliga huvudpersoner Svenska tecknare under 1900-talet Svenska tecknare under 2000-talet Svenska målare under 1900-talet Svenska målare under 2000-talet Svenska videokonstnärer Konstnärer från Stockholm Marie-Louise Sommarvärdar 2020 Svenska manusförfattare under 2000-talet Svenska dramatiker under 2000-talet Dramatiker från Stockholm Manusförfattare från Stockholm


text: Jul firades som en högtid i fornnordisk religion och den germanska världen långt före kristnandet. Ordet är tidigast belagt i namn på germanska vintermånader. Hur ett vikingatida julfirande kunde gå till nedtecknades på 1200-talet i Heimskringla av Snorre Sturlasson. Centralt i det förkristna julfirandet var enligt Snorre att det hölls gästabud där gästerna drack öl och blotade. Detta ska enligt Snorre ursprungligen ha ägt rum vid midvinter, men på 900-talet flyttats till samma datum som den kristna julen. Motstridiga teorier finns emellertid om när på året firandet ägde rum före reformen – i mitten av januari, på vintersolståndet, eller vid varierande tidpunkt beroende på månvarven. I Norden fick den kristna julen namn efter den förkristna högtiden. Blot upphörde i samband med kristnandet. Idag finns liten kunskap om det förkristna julfirandet. Attesteringar Månadsnamn Julen finns attesterad från de germanska folkens tidigaste historia. Från 300-talet finns belägg för det gotiska månadsnamnet fruma jiuleis. På 700-talet skrev historikern Bede att den anglosaxiska kalendern innehöll vintermånaden geola eller giuli. Heimskringla Snorre Sturlasson berör det vikingatida julfirandet i flera kungasagor i verket Heimskringla, som nedtecknades kring 1230-talet. I Håkon den godes saga anger han att den kristne kungen Håkon den gode (kung av Norge 935–961) flyttade datumet för julen. Tidigare hade man firat under tre dagar från "höknatten", som inföll på midvinter, vilket var i mitten av januari. Efter kungens reform var julen fortfarande en hednisk högtid, men början på firandet låg nu på samma dag som de kristna firade sin motsvarighet. Snorre berättar om den hedniska julen, att "då skulle var och en hålla dryckeslag på en »mäle» [en gammal måttenhet] malt eller också böta samt hålla heligt, så länge ölet varade". Julen var enligt Snorre en av flera årliga högtider som firades genom ett blot. Detta var en gemensam offermåltid som organiserades av en hövding, som var en världslig makthavare men också hade en religiös funktion som innehavare av ett hov där han anordnade dessa gästabud. Måltiden föregicks av en rituell slakt av de djur som skulle ätas. Hur ett blot gick till i Norge på Håkon den godes tid beskriver Snorre i Håkon den godes saga: Enligt Ynglingasagan, den inledande sagan i Heimskringla, förordade Oden att offer skulle ske vid vinterns början för årsväxten, vid midvintern för god gröda och vid sommarens början för seger i strid. Samma text nämner också kort att Uppsala ska ha stått värd för stora offerfester vid midvinter med många kungar närvarande. Andra källor Uttrycket "dricka jul" förekommer för första gången i kvädet Hrafnsmál av Torbjörn hornklove från omkring år 900, där det i sjätte strofen sägs om den krigiske kung Harald Hårfager att han ville "dricka jul" ute på havet. En okänd författare skriver på 1200-talet i Orkneyinga saga, att småkungariket Kvänland offrade årligen till Torre (den tidige norske kungen Frost, alternativt, Tor) mitt i vintern. Detta har tolkas som torremånaden, det vill säga januari. Forskare har associerat julen till guden Oden, hans vilda jakt och den anglosaxiska modranicht (som inträffade på julafton). När på året inträffade julen? Enligt Snorre Sturlasson firades den hedniska julen ursprungligen vid midvinter men flyttades till samma datum som den kristna julen på 900-talet. Datumet för julens firande före reformen har diskuterats bland forskare och ingen klar konsensus råder. Snorres lokalisering till "midvinternatten" (fornnordiska: miðsvetrar nótt) har tidvis lett till uppfattningen att julen skulle ha firats på vintersolståndet, och att den skulle ha varit en solfest. Detta fick bland annat spridning genom Olof von Dalin på 1700-talet och fick senare stöd av Erik Brate. Associationen mellan ordet midvinter och vintersolståndet uppstod dock inte förrän under tidigmodern tid. På Snorres tid avsåg midvinter 13-14 januari, eftersom det var mitt på det germanska vinterhalvåret (14 oktober till 13 april). Etymologin för ordet hökunótt har också diskuterats, även om tolkningen "höknatt" dominerar. Britt-Marie Näsström har tolkat det som haknatten, natten då vintern vänder. Arkeologen och religionshistorikern Andreas Nordberg har föreslagit att julens datum kan ha varierat från år till år. Detta berodde på att den förkyrkliga kalendern var lunisolär, vilket innebär att den kombinerade solåret med månfaserna som delade in året i månader. Eftersom solens och månens rörelser inte går jämnt ut fungerade en period kring julen som en särskild mellanperiod. Enligt Nordberg firades julen troligtvis vid fullmånen under den första nya månfasen efter vintersolståndet. Begreppen "midvinterblot" och "julblot" förekommer inte i sagalitteraturen. Jan-Öjvind Swahn skriver att "det hedniska 'midvinterblotet' – en term som ofta, men oriktigt, nyttjas som synonym till 'jul'" antagligen låg "senare i kalendern än vår jul (kanske vid 'Knut').". Bevarande av förkristna traditioner Vissa forskare menar att sannolikt har mycket få förkristna traditioner bevarats fram till idag. Andra beskriver att det inte blev så stora förändringar omedelbart i samband med att folket kristnades, endast justeringar och tillägg av antalet fester. Kristna och hedniska traditioner blandades när julfirandet kristianiserades (behölls men kläddes i kristet budskap), men offer upphörde. Kyrkliga förbud och rensning mot julfesternas överdrifter skrevs på slutet av 1600-talet. Redan på Gustav Vasas tid hade den svenska staten försökt minska på festerna. Se även Julbord Julmat Julöl Blot (nutid) Offer (religion) Månad#Isländska/fornnordiska_kalendern Sumbel Referenser Jul Fornnordisk religion


text: Mörner eller von Mörner är en månghövdad uradlig ätt från Brandenburg, som introducerats på det svenska Riddarhuset. Grenar har erhållit friherrlig och grevlig rang exempelvis Mörner af Morlanda. Ättens släkttradition finns nedtecknad i Mörnerska släktboken från början av 1600-talet. I Sverige består ätten av adliga ätten Mörner och grevliga ätten Mörner af Morlanda. Utslocknade grenar är friherrliga och grevliga ätten Mörner af Tuna. Ätten Mörner för tre gröna ekblad upväxande ur en liggande stubbe. Ättens äldsta historia I Anreps ättartavlor berättas att ätten enligt traditionen skulle ha varit civis romanus, fört ett vapen med tre eklöv, och till valspråk haft: Salvati gloria civis. Fredrik Barbarossa skulle ha förbättrat vapnet för ättens bedrifter. Ätten finns omtalad i historiska källor första gången med riddaren Henning Morner år 1298, och ett sigill från 1359 som tillhörde en ättemedlem påminner om det vapen som bärs av samtida medlemmar. Från 1300-talet ägde ätten Zellin och Clossow i Brandenburg. Som den svenska grenens stamfader uppger släkttraditionen en godsägare Hans Mörner, som levde år 1468 och var farfars far till brandenburgske hauptmannen Ludwig von Mörner i Livland, (ca 1541–1593), som var herre till Zellin och Clossow. Ättens historia i Sverige Ludwig von Mörners söner Otto Helmer Mörner (1569–1612) och Berndt Didrich von Mörner (1570–1610) inkom år 1596 till Sverige. Otto Helmer Mörner var gift med Maria von der Grünau, som sedermera skulle gifta om sig med hans släkting, och deras äldste son Carl upphöjdes till friherre med namnet Mörner af Tuna, dottern Christina gifte sig med Axel Lillie, och det tredje syskonet fick inga barn. Berndt Didrich von Mörner var gift med sin brors svägerska Anna von der Grünau, men inget av hans barn förde ätten vidare på svärdssidan. Ludvig von Mörners farfar hette likaledes Ludvig von Mörner (d.ä.). Dennes andre son Jacob von Mörner till Zellin och Clossow var gift med Elisabeth von Steinbecken, med vilken han fick sonen Balzar von Mörner (född 1538). Denne var i sin tur far till Stellan Otto von Mörner. Den senare av dessa naturaliserades son svensk adelsman 1627 och introducerades samma dag på nummer 91, på samma namn och nummer som tidigare släktingar upptagits. Stellan Otto var först gift med Maria von der Grünau, änka efter Otto Helmer von Mörner, och sedan med Catharina Månesköld af Seglinge. Den ende sonen från första äktenskapet som förde ätten vidare på svärdssidan, Hans Georg Mörner, upphöjdes till friherre med namnet Mörner af Morlanda. Den adliga ätten Mörner nr 91 fortlevde på svärdssidan med majoren Aron Gustaf von Mörner (född 1639) från Stellan Otto Mörners andra äktenskap. Från dem fortlevde ätten på svärdssidan huvudsakligen genom kaptenen Hans Mörner till Mjöhult och Eke, med söner ur dennes första äktenskap med Anna Christina Ekenberg vars mor var en Hammarsköld. Från dessa makar härstammar alla nutida medlemmar av ätten. Aron Gustaf von Mörner var gift med Christina Svinhufvud af Qvalstad, varmed han bland andra fick dottern Maria Elisabeth von Mörner. Dottern gifte sig sedermera med Peter Ackerman, vilken tillhörde Långarydssläkten. Ifrån dessa härstammar en stor del nutida medlemmar av denna släkt. Friherrliga ätten Mörner av Tuna nr 36 Carl Mörner (1605–1665) upphöjdes i friherrlig värdighet 1652 på Stockholms slott av drottning Kristina med namnet Mörner af Tuna under nr 36. Ätten utgick svärdssidan 1824 och därmed också den äldre grenen i sin helhet. Grevliga ätten Mörner av Tuna nr 109 Friherre Carl Mörner (1755–1821), lantmarskalken, fältmarskalken, och riksståthållaren i Norge, upphöjdes år 1800 i grevlig värdighet enligt primogenitur, och introducerades 19 februari 1801 med namnet Mörner af Tuna under nr 109, men slöt själv sin grevliga ätt på svärdssidan 1821. Friherrliga ätten Mörner af Morlanda nr 62 Hans Georg Mörner, upphöjdes 1674 till friherre med namnet Mörner af Morlanda och introducerades 22 september 1675 med namnet Mörner af Morlanda under nr 62. Denna ätt utgick på svärdssidan i Sverige 1946 men kan möjligen fortleva i USA. Hans Georgs son Carl Gustaf upphöjdes 1716 i grevlig värdighet och introducerades 1718 med namnet Mörner af Morlanda under nr 60. Grevliga ätten Mörner af Morlanda nr 60 Friherre Carl Gustaf Mörner (1658–1721), upphöjdes i grevlig värdighet 1716 och introducerades 1718 med namnet Mörner af Morlanda under nr 60. Den tredje yngre grenen erhöll 12 december 1892 preussisk grevlig värdighet med namnet von Mörner och förenklat vapen d v s stamvapnet. Diplom utfärdat 1893. Förutom nedan redovisade i USA boende grenar, varav en del ättemedlemmar skriver sig Murner, är ytterligare en del ättemedlemmar sannolikt bosatta i USA. Källor Riddarhusets ätt- och vapendatabas Gabriel Anrep, Svenska adelns Ättar-taflor Svenskt biografiskt lexikon, Stockholm 1987 Noter Externa länkar Mörnerska Släktföreningen Svenska adelsätter


text: Målare kan syfta på: Målare (konstnär) – en konstnär som framställer bilder (tavlor) med hjälp av färgpigment Måleri (hantverk) – en hantverkare som täcker en yta med färg Målare – knekt, dam eller kung i fransk-engelsk kortlek Personer Peter målare, ifrågasatt kyrkomålare eventuellt verksam under 1400-talet, se Mäster Petrus Anders målare, arkitekt och konstnär verksam under 1500-talet. Urban målare, konstnär verksam under 1500-talet Peder målare, kyrkomålare verksam under 1600-talet Jordan Målare, bildsnidare och målare verksam under 1400-talet Se även Målaren (olika betydelser)


text: Moralpanik är en beteckning för när många människor samtidigt har kraftiga och fördömande reaktioner på vissa (ofta nya) kulturfenomen, verkliga eller påstådda, som uppfattas som skadliga för individen eller samhället. Moralpanik är besläktat med masshysteri, men skiljer sig från masshysterin genom att betona moralisk indignation snarare än rädsla. Historik Ursprung Benämningen myntades av sociologen och kriminologen Stanley Cohen år 1972 för att beskriva reaktionerna i Storbritannien under 1960-talet på ungdomsfenomenen mods och rockers. Fenomenet i sig är däremot betydligt äldre. Det är omstritt om moralpanik är en relevant beteckning eftersom ordet panik antyder att det handlar om ett handlade i hastigt mod utan noggranna överväganden. Ordet moralpanik används ibland även som en synonym till ordet överreaktion i samband med kulturella fenomen. Exempel I några perioder under 1900-talet har nya kulturfenomen som engagerat ungdomar förknippats med negativa reaktioner (med mer eller mindre moralpanik). Detta inkluderar: Jazz (mellankrigstiden) biografer (Sverige, 1940-talet) dansbanor (Sverige, 1940-talet) – se Dansbaneeländet serietidningar (bland annat USA och Sverige, 1950-talet) – se Fredric Wertham videofilm (1980-talet) rollspel datorspel sociala medier Användning Termen ”moralpanik” används ibland i situationer då någon grupp förespråkar att det är nödvändigt att skydda barn och ungdomar från demoraliserande påverkan från populärkultur eller nya medier. Ett exempel var då videobandspelaren introducerades på den svenska marknaden runt år 1980. Debatten präglades av oro för att ungdomar skulle bli våldsbenägna genom att se på våldsamma filmer, en debatt som åter blossat upp under 2000-talet då datortekniken och datorspelsproduktionen gjort stora framsteg och lanserat många till synes realistiska våldsamma spel. I Sverige användes dock begreppet moralpanik sällan i den offentliga debatten under 1980-talet. Den dåtida debatten om underhållningsvåld fördes inte i de former och det tonläge som karaktäriserar en panikartad reaktion. Frågan behandlades i Sveriges riksdag på samma sätt som det på den tiden var brukligt att hantera alla andra ärenden. De delar av lagförslaget som berörde vuxna blev enligt grundlagen gällande först efter att lagförslaget varit vilande i mer än ett år och godkänts även i en andra omröstning med rösterna 299 mot 1. Orsaker Moralpanik kan uppstå genom att enstaka olagliga eller extrema händelser uppmärksammas av media, något som ger intryck av att företeelsen är grövre eller mer utbredd än vad som är fallet. Individer som driver på moralpanik benämns i den engelska litteraturen "moral entrepreneurs" - moralentreprenörer. En direkt översättning från amerikanska förhållanden till svenska är dock vansklig eftersom det i Sverige sedan flera årtionden inte finns något stort parti, någon stor grupp politiker eller annan stor grupp av opinionsbildare som, på det sätt som sker i USA, tydligt profilerar sig genom att i den offentliga debatten tala mycket om att de försvarar höga moraliska värden, den allmänna moralen, god moral eller nåt liknande. Media och brott I studiet av moralpaniker är media central. Forskningsfält som berör media och brott återfinns främst inom samhällsvetenskapliga och beteendevetenskapliga ämnen, främst kriminologi. Det som studeras är hur massmedia speglar brottslighetens och straffmätningens uttryck, koder, symboler och praktiker, samt hur detta återanvänds och sammanfogas i en ström av presentationer och simuleringar som producerar och reproducerar normer och föreställningar i ett samhälle. Mediernas betydelse som brottskonstruktörer och konstruktörer av sociala problem, samt det samspel som råder mellan medier och kriminalpolitiken, är ett fält som intresserar ett stort antal forskare, däribland Yvonne Jewkes, Chris Greer, Stanly Cohen, Ester Pollak, Richard V. Ericson, Patricia M. Baranek, Janet B. L. Chan, Felipe Estrada med flera. Forskningen på detta området är ofta kritisk till medias tagna roll som pådrivande för en hårdare kriminalpolitik. I forskningen finns beskrivet hur mediernas tendens till sensationalism kring brott skapar och driver moralpaniker, och att detta används som ett sätt att kontrollera hur allmänheten agerar och skapa politiskt utrymme för en mer restriktiv kriminalpolitik. Högerrealister har inom kriminologin kopplingar till moralpaniken medan vänsterrealister fördömer användandet av moralpanik eftersom de anser att verktyget används för att ändra människors beteenden och uppfattningar. Se även Dansbaneeländet Satanic Ritual Abuse Videovåld Referenser Vidare läsning Goode, E. & Ben-Yehuda, N. (1994). Moral Panics: The Social Construction of Deviance. Cambridge, Mass.: Blackwell, Politiska termer Sociologi Termer inom kultur Moral Kriminologi Massmedia Journalistik


text: Carl Larsson-gården är namnet på stugan Lilla Hyttnäs i byn Sundborn utanför Falun i Dalarna. Mellan åren 1889 och 1912 förvandlade makarna Carl Larsson och Karin Bergöö-Larsson sin bostad till ett av Sveriges mest omtalade hem. Sedan 1946 förvaltas och vårdas Lilla Hyttnäs av Carl och Karin Larssons släktförening och är tillgänglig för allmänheten. Historik År 1888 fick Carl Larsson och Karin Larsson stugan av Karins far Adolf Bergöö. Han var född i Sundborn och hans två systrar bodde på gården. Grannens gård på andra sidan Sundbornsån var större och kallades således Stora Hyttnäs. Carl Larsson kände vid ett besök att detta var en plats som påminde honom om atmosfären i den franska bondbyn Gréz-sur-Loing där han fått sitt konstnärliga genombrott. När en av systrarna senare gick bort skänkte Adolf Lilla Hyttnäs till sin dotter och hennes man. Redan 1889 började de använda torpet som sommarnöje och 1901 flyttade familjen till Sundborn för gott. Under slutet av 1800-talet började makarna Larsson inreda sitt hem och den enkla stugan “Lilla Hyttnäs” förvandlades under cirka tjugo år till ett av Sveriges mest omtalade hem. Larssons skapade sin egen stil som dock var påverkad av nationalromantiken och den brittiske konstnären William Morris inredningsidéer samt Arts and Crafts-rörelsen. Dominerande är enkla möbler och klara färger, vilket var djärvt och stod i kontrast till samtida borgerliga stilideal med tunga, mörka inredningar. I Lilla Hyttnäs fick Karin Larsson utlopp för sin konstnärlighet, det var hon som formgav möblerna och vävde tyger och gobelänger. Sitt hem och familjelivet i Sundborn skildrade Carl Larsson i flera böcker, ”Ett hem” (1899), ”Larssons” (1902) och ”Åt Solsidan” (1910). Fram till 1912 byggdes huset om och till i ett antal omgångar. Byggnadsetapperna syns som årsringar på husets fasader där helt olika stilar samsas. Fasader med stående panel ligger intill en del av en faluröd stockstuga, som i sin tur gränsar till en putsad fasad. Färgerna vit, rött och grönt dominerar och håller ihop det hela. Mot norr märks det stora ateljéfönstret till ateljén som invigdes nyårsafton 1899. Variationen återkommer även inomhus. Inga arkitektritningar finns bevarade. Husets planform är en vinkelbyggnad med bostaden i den ena längan och ateljén i den andra. Den sista tillbyggnaden utfördes 1912. Då kompletterades Lilla Hyttnäs med ”Bergsmansstugan” som fogades till ateljéns västra fasad. Stugan flyttades från Aspeboda vid Falun. Interiört fanns i stugan unika tak- och väggmålningar från 1742 som Carl Larsson ville rädda. Carl Larsson var stolt över det Karin Larsson och han åstadkommit. Lilla Hyttnäs såg han som förebild för en ny heminredningsstil och beskrev huset på följande sätt: Efter Carl och Karin Larssons död skänkte barnen, och i förekommande fall även barnbarnen, sina arvslotter till Carl och Karin Larssons släktförening, som bildades 1946 och fortfarande förvaltar och vårdar Lilla Hyttnäs. Gården är idag ett besöksmål med stor internationell attraktionskraft, är Dalarnas och Sveriges mest omtalade konstnärshem. I anslutning till gården finns en utställningshall Kvarnen som årligen anordnar konst- eller kulturutställningar. På gården finns ett komplett arkiv och bibliotek med böcker, fotografier och dokument. Arkivet är tillgängligt för forskare. Ett hem Carl Larsson gjorde bildserien Ett hem, som trycktes i färg i en bok med samma namn som utgavs 1899. Denna bok trycktes i många upplagor i flera länder och följdes av andra böcker med motiv från Lilla Hyttnäs. Carl Larsson-gården blev på detta sätt ett stilideal. Bilder Bilder, fasaddetaljer Se även Sundborn Bergööska huset Stora Hyttnäs Zorngården i Mora Källor Noter Vidare läsning Externa länkar officiell webbplats Carl Larsson Konstnärsmuseer i Sverige Byggnadsminnen i Falu kommun Museer i Dalarnas län Falun och Kopparbergslagen Arbetslivsmuseer i Sverige Gårdar i Dalarna


text: Millesgården är ett konstnärsmuseum och samtidigt en skulpturpark på Lidingö, ursprungligen konstnären och skulptören Carl Milles och hans hustru Olgas bostad, ateljé och trädgård fram till 1931. På Millesgården finns främst verk av Carl Milles. År 1998 anlades "Emma Lundberg-trädgården" i trädgårdsskaparen Emma Lundbergs anda och 1999 kompletterades Millesgården med Millesgårdens konsthall ritad av arkitekten Johan Celsing. Historik År 1906 köpte konstnärsparet Carl och Olga Milles en tomt på Herserudsklippan på Lidingö. Här planerade de att bygga ett hem med tillhörande konstateljé. Huset ritades av arkitekten Karl M. Bengtson och invigdes 1908. Senare om- och tillbyggnader gjordes i samarbete med Carl Milles halvbror, arkitekt Evert Milles. Den fina marmorportalen som utgör gamla entrén till Millesgården kommer från det berömda Hotell Rydberg (rivet 1914). Under 1920-talet förvärvades angränsande tomtmark efter klippans sydsluttning. Vid tillkomsten av mellersta terrassen blev skulpturträdgården större och ännu en skulpturverkstad, Lilla Ateljén, byggdes. År 1936 gjordes Millesgården om till en stiftelse som överlämnades som gåva till svenska folket. Gårdens utställning och byggnader Skulpturparken Millesgårdens skulpturpark kom till i samband med Milles hemkomst från USA 1950. Där placerades monumentala repliker av fristående skulpturer och fontängrupper från USA och Sverige. Den nedre terrassen var klar i stora drag vid Carl Milles bortgång 1955. Området bakom Stora Ateljén kallas Ateljéträdgården, eller Emma Lundberg-trädgården, vilken invigdes 1998. Ursprungligen anlades trädgården som en köksträdgård. I ateljéträdgården finns skulpturerna Vingarna och Örnen. Annes hus I början av 1950-talet lät Carl Milles bygga Annes hus efter ritningar av Evert Milles. Huset planerades för Milles sekreterare, Anne Hedmark (1899–1993), som i augusti 1950 tillträdde tjänsten som Millesgårdens värdinna och intendent. Hon bodde där till 1986. Huset ritades av Evert Milles (Carl Milles halvbror) och inreddes av Estrid Ericson samt Svenskt Tenn med möbler formgivna av Josef Frank. Här bodde paret Milles på somrarna efter återkomsten till Europa 1951 och här, i musikrummet, avled Carl Milles den 19 september 1955. Millesgårdens konsthall Senaste nybyggnad på Millesgården är Millesgårdens konsthall som invigdes i oktober 1999. Den står längs med sydöstra sidan av den nedre terrassen och ritades av arkitekten Johan Celsing. Framför byggnaden står en rad kolonner med guldfärgad kapitäl i jonisk ordning som härrör från 1600-talet och palatset Makalös. Konsthallens arkitektur belönades 1999 med Kasper Salin-priset. I konsthallen visas utställningar av nationella och internationella konstnärer året om. Här är numera entrén till Millesgården och en liten museibutik. Skogskapellet Carl och Olga Milles (1874–1967) är gravsatta i det så kallade Skogskapellet på området som kallas "Lilla Österrike". Kapellet tillkom mot slutet av 1940-talet och byggdes efter ritningar av Evert Milles. Den lilla byggnaden anknyter till de "vägkapell" som är vanliga i Sydtyskland och Österrike. Förebilden till kapellet var Moritz von Schwinds målning Die Waldkapelle från 1800-talets mitt. Millesgårdens Skogskapell utgörs av en murad "cella" med ett framspringande trätak som bärs upp av två kolonner. Taket är ett valmat sadeltak täckt av spån. Bilder Chefer i urval 1950–55 Anne Hedmark 1955–83 Axel Wallenberg 1984–90, 1994–2004 Staffan Carlén 2004–09 Isabella Nilsson 2009– Onita Wass Se även För en mera omfattande beskrivning av Carl Milles skulpturer se: Skulpturer i urval Källor Noter Externa länkar Millesgården Herserud


text: Penselmuseet ligger i Bankeryds hembygdsgård i Bankeryd i Jönköpings kommun. Bankeryd är idag centrum för penseltillverkningen i Sverige. Harry Isaksson startade penseltillverkning i Bankeryd i början av 1920-talet. I dag tillverkas där alla de kända penselfabrikaten, som Anza, Stiwex, Wagner Pensel, Perfect och Habo Specialpenslar. Museer i Jönköpings kommun Hembygdsmuseer i Småland Bankeryd Arbetslivsmuseer i Sverige


text: Vasamuseet är ett svenskt, statligt museum vid Galärvarvet på Södra Djurgården i Stockholm. Museet härbärgerar sedan den 15 juni 1990 regalskeppet Vasa, är en del av Statens maritima och transporthistoriska museer, och är beläget inom Kungliga Nationalstadsparken. Regalskeppet och museifartygen På Vasamuseet finns 1600-talsskeppet Regalskeppet Vasa, vilket bärgades 1961 efter det att vraket upptäckts av Anders Franzén och denne drivit en långvarig kampanj för att det skulle bärgas. Till en början visades Vasa i en provisorisk byggnad, kallad "Wasavarvet", en bit söder om den nuvarande museibyggnaden. Utanför museet, vid Jagarpiren, ligger fyra museifartyg förtöjda: Fyrskeppet Finngrundet Torpedbåten Isbrytaren Sankt Erik Sjöräddningskryssaren Bernhard Ingelsson Wasavarvet Vasamuseets tidigare lokal kallades "Wasavarvet" och var en provisorisk museibyggnad väster om Liljevalchs konsthall, cirka 300 meter söder om nuvarande museibyggnad. Redan 1959, två år före Vasas slutgiltiga bärgning, började projektering av den av Hans Åkerblad och medarbetaren Björn Howander ritade byggnaden, vilken stod klar 1961. På land uppfördes två parallella låga byggnader som innehöll lokaler för utställningar och för personal. På tvären på en ponton i Saltsjön var själva höljet för regalskeppet Vasa. Wasavarvet byggdes i glas och betong med ytterväggar i blåskimrande korrugerad aluminiumplåt. Taket bars upp av prefabricerade betongbalkar och hade ljusinsläpp, liksom fasaderna. Taket hade en markant bågformig siluett, som höjdes i omgångar i takt med att allt fler detaljer på skeppet kom på plats och skeppet ökade i höjd. Under de första åren var fartyget utan master och saknade däck. Åskådarna hade tillgång till en våt ställning runt skeppet, samtidigt som detta var insvept i en dimma av konserveringsmedel. Denna första anläggning revs i huvudsak i slutet av år 1988, efter det att Vasa gjort sin sista resa till nuvarande museibyggnad. År 1991 öppnade på Vasa tidigare museiplats Aquaria vattenmuseum och Alkärrshallen, vilka inkluderar vissa delar av den tidigare temporära museibyggnaden. Vasamuseet Den nuvarande museibyggnaden uppfördes efter en nordisk arkitekttävling, vilken vanns av Månsson & Dahlbäck Arkitektkontor (delat första pris med ett danskt förslag). Byggnaden placerades tvärs över Stockholms örlogsvarvs stora torrdocka från 1878. Vasa ligger i själva dockan. Museet byggdes av NCC och invigdes den 15 juni 1990 av kung Carl XVI Gustaf. Samma år tilldelades byggnaden Kasper Salinpriset. Inför bygget av museet var många kritiska till dess placering, bland andra riksdagsmannen Henrik S. Järrel, som menade att det var olyckligt att strandlinjen skulle brytas, att museet skulle störa friden på Galärvarvskyrkogården och att det nya museet borde ligga på Beckholmen. Husets högsta mast når samma höjd som Vasas stormast skulle ha haft, 52,5 meter från kölen. Exteriört uppvisar byggnaden en blandning av träpaneler i olika riktningar, vilka är färgsatta i falurött, svart, blått, brunt och gult. Det koppartäckt består av sammansatta pulpettak med olika höjd och riktning. Tvärs över ingången finns en spetsig betongkonstruktion som skall påminna om skeppets stäv. Invändigt fortsätter användningen av naturmaterial, såsom golvplank av såpat trä. Den utvändiga färgsättningen återkommer inne i huset, målade på träpanel eller direkt på betongen. Stora väggpartier och hela taket är av obehandlad betong. Belysningen är dämpad, och det tar en stund att vänja sig vid dunklet. Fartyget kan betraktas från sex olika plan. Utställningshallens invändiga höjd är 34 meter, vilket gjorde det möjligt att återplacera Vasas stående rigg. Den sammanlagda arean är 12 700 m2. Projektets utveckling 1961 – ett provisoriskt museum tas i bruk. 1964−73 – lokaliseringsalternativen utreds. Alkärret, Beckholmen, galärvarvsområdet, Hundudden, Skeppsholmen. 1971 – staten och kommunen kommer överens om att reservera en tomt i galärvarvsområdet. 1973 – hos regeringen ansökes om att museets byggnadsfråga prioriteras. 1976 – från regeringen kommer ett uppdrag om att redovisa byggnadsprogram, placering i Alkärret samt två stycken alternativ till höjd på skeppshallen. 1979 – programskisserna redovisas, och förslag om allmän arkitekttävling samt remissbehandling. 1981 – redovisning av reviderat byggnadsprogram, samt genomförandet av arkitekttävling med placering i galärvarvsdockan bemyndigas. 1981 – allmän nordisk arkitekttävling utlyses för hela galärvarvsområdet. 1982 – offentliggörande av tävlingsresultat samt utställning för allmänheten. 1982−83 – de två tävlingsförslagen bearbetas: "Ask" i galärvarvsdockan och "Om hundra år är priset glömt" vid Alkärret. 1983 – Juryarbetet fortskrider och remissbehandlas. 1984 – projekteringen fortsätter, pengar avsätts för byggstart 1985−86, program bearbetning, projekteringsstart. 1985 – en utställning anordnas för allmänheten i Kulturhuset och kommunen godkänner projektet. 1986 – byggstart. 1990 – Vasamuseet invigs. 2013 – Museet byggs om, och utökas med en ny utställningshall. Museichefer Klas Helmersson – 2009 Marika Hedin 2009–2014 Lisa Månsson – 2014–2020 Jenny Lind 2020– Vasamuseets trädgård Direkt öster om museet ligger Vasamuseets trädgård, som invigdes samma år som museet, 1990. Den är symmetriskt uppbyggd, inspirerad av renässansens trädgårdar. I den helt giftfria trädgården odlas samma sorts växter som användes på skeppet Vasa, som till exempel humle till öl, ärtor och kål till mat, örter för medicinala ändamål och lin till segel. Bilder Besökare Vasamuseet är en av Sveriges största turistattraktioner med över 1,3 miljoner besök 2016. Den 26 april 2008 blev en turist från Belgien besökare nummer 15 000 000 sedan museets öppnande. Vasamuseet ligger därmed besöksmässigt på plats ett i Sverige bland museer, före Skansen. Referenser Noter Tryckta källor Externa länkar Vasamuseets webbplats Byggandet av Vasamuseet Virtuell rundvandring i museet med 360 graders panoraman Statliga museer i Stockholm Sjöfartsmuseer i Sverige Marinarkeologiska museer Militärhistoriska museer i Sverige Regalskeppet Vasa Byggnader och anläggningar på Djurgården Kasper Salin-priset Museer invigda 1990


text: Ekenässjöns industrimuseum är ett museum beläget i Ekenässjön utanför Vetlanda. Här visas den permanenta utställningen och modellsamlingen "Ett stänk av nostalgi", bestående av ett 40-tal modeller och uppfinningar. Källor Arbetslivsmuseer i Sverige Museer i Jönköpings län Byggnader och anläggningar i Vetlanda kommun Kultur i Vetlanda kommun


text: Nässjö järnvägsmuseum, Brogatan 10, Nässjö. På museets område finns en utställning som visar järnvägens utveckling i Nässjö och de järnvägar som utgick därifrån. Här finns också en bangård där man kan beskåda lok och vagnar av olika slag, bland annat ångloket NOJ 33 (SJ L5 1778) från 1930-talet. Man kör även resor till olika delar av landet, bland annat till Skåne och även uppåt landet, tågen dras oftast av ett rapidlok med 60-talsvagnar efter, både första och andra klass-vagnar samt restaurangvagn. På sträckor som saknar el över spåren så kör man oftast med ånglok eller diesellok. Se även Museijärnväg Adolf W. Edelsvärd Västergötlands ånglokssällskap Externa länkar Officiell webbplats Järnvägsmuseer i Sverige Museer i Jönköpings län Museer i Nässjö


text: Östergötlands järnvägsmuseum ligger i Valla friluftsområde, och är en del av Friluftsmuseet Gamla Linköping i Linköping. Här finns hela Östergötlands järnvägshistoria samlad, alltifrån smalspårsfordon, 891 mm och även 600 mm, till ritningssamling från ASJ. Dessutom finns en stor samling ångloksmodeller av berömda lok från hela världen. Hela samlingen är deponerad av Sveriges järnvägsmuseum i Gävle. Bildgalleri Källor Externa länkar Östergötlands järnvägsmuseums webbplats Järnvägsmuseer i Sverige Museer i Linköpings kommun Linköping


text: Norrbottens Järnvägsmuseum ligger vid Karlsvikshyttans järnvägsstation i Karlsvik utanför Luleå och ger en inblick i de senaste 100 årens järnvägsteknikhistoria. Den ideella föreningen Malmbanans Vänner äger och driver museet. Museet består av en samling byggnader varav en del har flyttas från andra järnvägar i norra Norrland och en fordonssamling. Fordonssamling finns i två hallar och utomhus med en samling på 140 fordon varav de flesta har anknytning till Malmbanan. I museet finns tre stora modelljärnvägar. Planerna för museet och återuppbyggandet av Gammelstad–Karlsvikshyttans Järnväg till Karlsvik startade i början på 1980-talet. Det återuppbyggda spåret nyinvigdes den 14 juni 1986 och trafikeras av Malmbanans Vänner. Områdets historia Nära järnvägsmuseet ligger ruinen av Luleå järnverk, föregångaren till Norrbottens Järnverk och SSAB. Där drevs Luleå Järnverk mellan 1905 och 1925. För transport till och från järnverket anlades Norrbottens enda enskilda järnväg, Gammelstad-Karlsvikshyttans Järnväg, vilken existerar än idag som industrispår. Banan trafikeras även med veterantågstrafik av föreningen Malmbanans Vänner. Se även Museijärnväg Museum Källhänvisningar Externa länkar Officiell webbplats Järnvägsmuseer i Sverige Museer i Norrbottens län


text: Röhsska museet, tidigare Röhsska konstslöjdmuseet, är ett kommunägt museum i Göteborg för mode, design och konsthantverk, som invigdes 1916. Historik Röhsska museet var ett i en rad konstindustrimuseer som byggdes runt om i Europa för att visa formgivna industri- och hantverksprodukter. Det grundades med privata medel. I januari 1901 fick Göteborgs stad av sterbhusdelägarna efter konsul Wilhelm Röhss d.y. en donation på 250 000 kronor, som möjliggjorde uppförande och inredande av en byggnad för ett konstindustrimuseum. Brodern August Röhss donerade också 180 000 kronori december samma år för inköp till det blivande museets samlingar samt andra ändamål. Röhsska museet fick 1997 av staten i uppdrag att nationellt samordna museerna för design och konsthantverk. Detta uppdrag drogs senare tillbaka 2015. Enligt beslut i kulturnämnden i Göteborgs kommun i november 2016 skulle museet vara stängt februari 2017 – juni 2018, efter långvariga problem med den psykosociala arbetsmiljön, samt att huset var i stort behov av renovering och tillgänglighetsanpassning. Museet öppnade igen den 23 februari 2019. Museibyggnaden Byggnaden var ursprungligen friliggande, men byggdes samman med Slöjdföreningens skola år 1964. Den uppfördes på tomten mellan Chalmers byggnader på Vasagatan och Slöjdföreningens skola på Kristinelundsgatan. Göteborgs stad bidrog med den centrala tomten. För utformandet av museibyggnaden utlystes en tävling, där landets främsta arkitekter deltog. Det vinnande bidraget ritades 1910 i nationalromantisk anda av Carl Westman. Själva byggnadsmaterialet fick spela en stor roll, vilket är tydligt i museets fasader av handslaget rött Börringetegel, där teglets egenart får tala. Vissa tegelstenar har ett mönster – till exempel tre kronor eller initialerna C W upp- och nedvända. Under de dryga hundra år som Röhsska museet har funnits till har verksamheten gradvis förändrats. Den första byggnaden visade sig vara för liten för verksamhetens omfattning och på 1930-talet utökades museet med en mindre tillbyggnad. Även denna gång kom byggnaden att bli tidstypisk, nämligen i funktionalistisk stil. Melchior Wernstedt ritade en tillbyggnad för tillfälliga utställningar som stod färdig 1937 med stora fönster ut mot Chalmersgatan. Med tiden uppstod behov av ytterligare utökning och 1957–62 uppfördes ytterligare en tillbyggnad, Brolidhallen, ritad av Sven Brolid och Jan Wallinder. Föremålssamling Röhsska museet har en omfattande föremålssamling på uppemot 50 000 objekt, fördelade inom kategorierna konsthantverk, design och mode. Huvuddelen av föremålen i samlingen utgörs av äldre svenskt och europeiskt konsthantverk, men också av grekiska och romerska antikviteter samt material från Japan och Kina finns representerade i samlingen. Ända sedan museets stadgar antogs av Göteborgs stadsfullmäktige 1904 har en omfattande insamlingsverksamhet pågått och redan 1905 skrevs de första föremålen in i museets accessionskatalog. Sedan dess har mellan 50 och upptill 1800 föremål per år samlats in. De första åren köptes framförallt äldre svenskt och europeiskt konsthantverk in, men även kinesiskt och japanskt konsthantverk förvärvades. På 1920-talet började man också köpa in samtida konsthantverk. Röhsska Konstslöjdsmuseets Vänner bildades 1917 med ändamål att inköpa värdefulla konstslöjdsföremål att skänka till museets samlingar. Utställningar Röhsska museet har cirka 20 utställningshallar. I de flesta visas permanenta utställningar med föremål ur museets egna samlingar, men museet visar också tillfälliga utställningar varje år, både med föremål ur samlingarna och inlånade föremål. Bland de permanenta utställningarna finns museets utställning med kinesiskt konsthantverk och utställningen med japansk form. Dessutom presenteras en unik guld- och silverdonation som skänktes till museet av direktören Falk Simon 1934. Gåvan var värderad till 400 000 kronor, och innehöll föremål från medeltiden och renässansen samt limoges-emaljer från 1200- och 1300-talen. Museet har också en utställning med 1800- och 1900-talsformgivning, där många svenska och internationella designklassiker ställs ut. Därtill visas ett tiotal tillfälliga utställningar årligen. Utställningen "Vår bostad" visades på Röhsska i samband med museets 25-årsdag den 15 september 1941. Tillsammans med Göteborgs museum anordnade Röhsska 1948 utställningen "Staden och stilen" – som en revy 1848–1948 över livet i staden Göteborg i samband med att Slöjdföreningens skola firade sitt 100-årsjubileum. Torsten och Wanja Söderbergs pris Röhsska museet har sedan 1994, fram till 2018, delat ut det årliga Torsten och Wanja Söderbergs pris för nyskapande och framstående gärning inom konsthantverk, design och mode i Norden. Priset instiftades med anledning av etthundraårsdagen av Torsten Söderbergs födelse den 4 november 1894. Varje år i november presenterade Röhsska museet en utställning med pristagaren. Museichefer 1916–1924 Axel Nilsson 1924–1946 Gustaf Munthe 1946–1972 Göran Axel-Nilsson 1972–1986 Jan Brunius 1986–1996 Christian Axel-Nilsson 1996–1997 Helena Dahlbäck Lutteman 1998–2000 Lasse Brunnström 2000–2007 Elsebeth Welander-Berggren 2007–2013 Ted Hesselbom 2013–2015 Tom Hedqvist juni–oktober 2015 Annika Johansson och Christa Törn-Lindhe, tillförordnade chefer januari–december 2016 Susanne Erixon (administrativ chef på ettårsförordnande) 2016–2017 Vakant augusti 2017 – Nina Due Exlibris Röhsska museets exlibris formgavs 1958 av konstnären Göran Boström, och föreställer en av museets östasiatiska fohundar som sedan 1916 flankerar museets entré. Dock är det numera två kopior och originalen från 1600-talet förvaras inne i huset. Källor Noter Litteratur Externa länkar Röhsska museet – från konstslöjd till modedesign, Higab. Röhsska museets webbplats. Röhsska museet Designmuseer Lorensberg Byggnader ritade av Carl Westman Kommunala museer i Sverige Museer invigda 1916 Släkten Röhss


text: Bläse kalkbruk är ett industrihistoriskt museum på nordvästra Gotland invid Kappelshamnsviken. Bläse kalkbruk etablerades 1849 och ägdes då av Reinhol Fredrik Cleve, som efter tio år överlät bruket till sin bror Carl August Cleve. Denne drev verksamheten till 1890-talet, då det gick i konkurs och köptes av Karta & Oaxen. Bruket var i drift till 1946. En första ugnen var en vedeldad ugn uppförd intill det gamla stenbrottet. Senare uppfördes två koleldade schaktugnar. Den gamla ugnen byggdes omkring 1880, den nya 1913. Kalkbrukets glansperiod var under 1920- och 1930-talen då omkring 140 anställda arbetade vid bruket. 1945 lades verksamheten ned, under några år skeppades kalksten från hamnen men snart upphörde även detta. 1983 skänktes anläggningen av den dåvarande ägaren Euroc till stiftelsen Bläse kalkbruk, industriminne. Den nya ugnen är nu restaurerad som museum. Det började med en inventering av den gotländska stenindustrin, som gjordes av Gotlands Fornsal och som ledde till en utställning och en motion i kommunfullmäktige i Gotlands kommun om att bevara en arbetsplats som industriminne. Museet visar stenhuggeri, kalkbrytning och kalkbränning samt en järnväg med trafik med diesellok och modifierade gamla stenvagnar. Banans längd är 2,2 kilometer och spårvidden 600 mm. Museet drivs av Bläse Kalkbruks intresseförening. Från midsommar till och med augusti bedrivs caféverksamhet i en av kalkladorna, stentåget går tur och retur till ett stenbrott några gånger om dagen, även övernattning av olika slag erbjuds. En julmarknad äger rum i Bläse första advent varje år. Museets historia Bruket lades ned år 1954 och därefter stod det tomt i tre år. Försök gjordes att starta ett hönseri i bruket och detta drevs i 17 år. 1977 gav riksantikvarieämbetet i uppdrag till Gotlands fornvänner att inventera stenindustrin och folkrörelselokaler. Birgitta Radhe var en frontfigur i arbetet. När gruppen kom till Bläse kalkbruk insåg Birgitta direkt potentialen och presenterade förslaget till sin chef att göra bruket till ett museum. 1979 lades en motion in till kommunfullmäktige om att utreda frågan om bevarandeprojektet. Motionen gillades och 1981 sattes projektet igång med Radhe som projektledare. Själva restaureringsarbetet påbörjades 1983 och museet stod öppet för allmänheten 1985. Fotogalleri Källor Peder Palmstierna: Kalkugnarna i Bläse i Sten, Svenska Turistföreningens årsskrift 1990, Stockholm 1989, libris 8724724 Externa länkar Bläse kalkbruksmuseums webbplats Museijärnvägar i Sverige Industriminnen på Gotland Museer i Gotlands kommun


text: Företaget Moog Music, Inc. (uttalas med diftong, som i load) hette fram till 1971 början R. A. Moog Co. och grundades i slutet på 1950-talet av Robert Moog. Företaget såldes 1973 till Norlin Music och bytte sedan ägare ett antal gånger innan det år 1983 ansökte om konkurs. I början byggde företaget thereminer men gick sedan över till att även göra egna konstruktioner. Efter en handfull års utveckling och försäljning av modularsystem lanserades år 1970 den mer kompakta synten Minimoog, som kom att bli en milstolpe som mer eller mindre satte standarden för hur de flesta senare syntar konstruerades. 1977 slutade Robert Moog och startade sedan 1978 sitt eget företag Big Briar, Inc. som år 2001 återtog Moog Music, Inc. År 2002 lanserade nygamla Moog Music den nygamla synten Minimoog Voyager och 2006 släpptes Little Phatty, en enklare synt som var Robert Moogs sista projekt innan han gick bort 2005. Företaget och produktutvecklingen fortsätter dock trots grundarens bortgång, exempelvis släpptes Moog Guitar under 2008. Moog Music har även tillverkat en rad effektpedaler under namnet Moogerfooger, delvis baserade på filter och komponenter från analogsyntarna. Urval av produkter Moog Modular System Minimoog Sonic 6 Satellite Micromoog Taurus Polymoog Multimoog Polymoog Keyboard Moog Vocoder Liberation Opus 3 Prodigy Rogue Taurus II The Source Memorymoog Song Producer Etherwave Theremin Minimoog Voyager PianoBar Little Phatty Moogerfooger Lowpass Filter Moogerfooger Ring Modulator Moogerfooger 12-Stage Phaser Moogerfooger Analog Delay Moogerfooger MuRF Moogerfooger Bass MuRF Moog Guitar Externa länkar Moog Music Moog Archives Musikinstrumenttillverkare Amerikanska tillverkningsföretag Företag i North Carolina ja:%E3%83%A2%E3%83%BC%E3%82%B0%E3%83%BB%E3%82%B7%E3%83%B3%E3%82%BB%E3%82%B5%E3%82%A4%E3%82%B6%E3%83%BC


text: Detta är en lista över museer i Sverige. Lista per typ av museum Arbetslivsmuseer Lista över arbetslivsmuseer i Sverige per region Ekomuseer och friluftsmuseer Borås museum Disagården, Uppsala Ekomuseum Bergslagen, flera platser i Västmanland Ekomuseum Gränsland, Strömstad Erikskulle museum och hembygdsgård, Norrtälje kommun Fotevikens museum, Vellinge kommun Fredriksdals friluftsmuseum, Helsingborg Frösåkers brygga, Västerås Gammlia friluftsmuseum, Umeå Husbyringen, Hedemora Ingeborrarpsgården, Örkelljunga kommun Jamtli, Jämtlands läns museum, Östersund Kulturen, Lund Norra Berget, Sundsvall Skansen, Stockholm Skellefteå museum, Nordanå, Skellefteå Torekällberget, Södertälje Vallby friluftsmuseum, Västerås Friluftsmuseet Gamla Linköping, Linköping Hembygdsmuseer Arvidsjaurs hembygdsmuseum, Arvidsjaur Elfdalens hembygdsförening, Älvdalen Enhörna hembygdsmuseum, Södertälje kommun Falkenbergs hembygdsmuseum, Falkenberg Falsterbo museum, Falsterbo Fleninge bygdemuseum, Fleninge Gagnefs Minnesstuga, Gagnef Gamlegård, Billinge, Billinge Glommersträsks hembygdsmuseum Hedemora gammelgård, Hedemora Ingeborrarpsgården, Örkelljunga kommun Korsberga hembygdsmuseum, Korsberga, Hjo kommun Lidingö museum Ljungby sockenmagasin Ljusterö hembygdsmuseum, Ljusterö Lövångers sockenmuseum, Lövånger Odensåkers hembygdsmuseum, Odensåker Skärgårdsmuseet, Värmdö Vilhelmina museum, Vilhelmina Wälufs hembygdsmuseum, Wäluf Idrottsmuseer Östgöta Idrottsmuseum, Linköping Dalarnas Idrottsmuseum, Falun Golfmuseet, Landskrona Idrottsmuseet, Göteborg Helsingborgs Idrottsmuseum, Helsingborg Idrottsmuseet i Malmö Riksidrottsmuseet, Stockholm Svenska skidmuseet, Umeå Vasaloppsmuseet, Mora Järnvägsmuseer Bläse Kalkbruksmuseum, Gotland Järnvägens museum Ängelholm Kristianstads järnvägsmuseum, Kristianstad Lokmuseet, Grängesberg Marcus Wallenberg-hallen, Södertälje Munkedals jernväg, Munkedal Norrbottens Järnvägsmuseum, Luleå Nynäshamns Järnvägsmuseum, Nynäshamn Nässjö järnvägsmuseum, Nässjö Sveriges järnvägsmuseum, Gävle Vassijaure banelektriska museum, Vassijaure Wadstena-Fogelsta Järnväg, Vadstena Östergötlands Järnvägsmuseum, Linköping Konstmuseer och konsthallar Aguélimuseet, Sala Artipelag, Värmdö Bildmuseet, Umeå Bonniers konsthall, Stockholm Borås konstmuseum, Borås Bror Hjorths hus, Uppsala Carl Eldhs Ateljémuseum, Stockholm Dalslands konstmuseum, Åsensbruk Döderhultarmuseet, Oskarshamn Eskilstuna stadsmuseum, Eskilstuna Fotografiska museet, Stockholm Gotlands konstmuseum, Visby Grafiska museet, Helsingborg Färgfabriken, Stockholm Gustav III:s antikmuseum, Stockholm Göteborgs konsthall, Göteborg Göteborgs konstmuseum, Göteborg Kalmar konstmuseum, Kalmar Kristinehamns konstmuseum, Kristinehamn Liljevalchs konsthall, Stockholm Malmö konsthall, Malmö Malmö konstmuseum, Malmö Marabouparken konsthall, Sundbyberg Moderna museet, Malmö Moderna museet, Stockholm Museum Anna Nordlander, MAN, Skellefteå Motala museum, Motala Nationalmuseum, Stockholm Nordiska akvarellmuseet, Skärhamn Norrköpings konstmuseum, Norrköping Millesgården, Lidingö, Stockholm Röhsska Museet, Göteborg Sandgrund Lars Lerin konstmuseum, Karlstad Ståhl Collection, Norrköping Thielska galleriet, Stockholm Uppsala konstmuseum, Uppsala Prins Eugens Waldemarsudde, Djurgården, Stockholm Vandalorum, Värnamo Västerås konstmuseum, Västerås Zornmuseet, Mora Ystads konstmuseum, Ystad Kulturhistoriska museer Àjtte fjäll- och samemuseum, Jokkmokk Bungemuseet, Gotland Charlotte Weibulls folklivssamlingar, Möllegården kultur, Åkarp Carl Larsson-gården, Falun Etnografiska museet, Stockholm Gustav III:s antikmuseum, Stockholm Haga Parkmuseum, Solna Hallwylska museet, Stockholm Halmens Hus, Bengtsfors Historiska museet, Stockholm Historiska museet, Lund Hässleholms museum, Hässleholm Kulturen i Lund Kungliga Myntkabinettet, Stockholm Livrustkammaren, Stockholm Gotlands fornsal, Visby Lödöse museum, Lilla Edet Medelhavsmuseet, Stockholm Nordiska museet, Djurgården Stockholm Penselmuseet, Bankeryd Roslagsmuseet, Norrtälje Röhsska museet, Göteborg Skansen, Djurgården, Stockholm Skellefteå museum, Skellefteå Skoklosters slott, Skoklosters socken, Håbo kommun Statens Museer för Världskultur, Göteborg Statens historiska museum, Stockholm Stockholms medeltidsmuseum, Helgeandsholmen, Stockholm Umeå Energicentrum, Klabböle, Umeå kommun Uppsala universitets myntkabinett, Uppsala Vitlycke museum, Tanumshede Västerviks museum, Västervik Världskulturmuseet, Göteborg Östasiatiska museet, Stockholm Kulturmuseer Birgit Nilsson Museum, Svenstad, Bjärehalvön Dansmuseet, Stockholm Drottningholms teatermuseum, Drottningholms slottsområde, Stockholm Filmmuseet i Kristianstad Hasse&Tage-museet, Tomelilla Jussi Björlingmuseet, Borlänge Malmö Teatermuseum för scen- och manegekonst, Malmö Marionettmuseet, Stockholm Musikmuseet, Stockholm Mårbacka, Selma Lagerlöfs hem, Värmland Piratenmuseet, Vollsjö Strindbergsmuseet, Stockholm Sveriges teatermuseum, Stockholm Övralid, Verner von Heidenstam Lantbruksmuseer Alnarps museer/Skånes lantbruksmuseum, Alnarp Berte museum, Slöinge Fagerängs lantbruksmuseum, Fageräng, Vetlanda kommun Kronobergs lantbruksmuseum, Hjärtenholm, Alvesta kommun Kålabodas lantbruksmuseum, Kålaboda, Ånäset Lantbruksmuseet i Ljusfallshammar, Ljusfallshammar Sveriges lantbruksmuseum, Julita gård Ängabackens lantbruksmuseum, Näsum Länsmuseer Blekinge museum, Karlskrona Bohusläns museum, Uddevalla Dalarnas museum, Dalarnas Museum & Konsthall Jamtli, Jämtlands läns museum, Östersund Jönköpings läns museum, Jönköping Kalmar läns museum, Kalmar Hallands konstmuseum, Halmstad Hallands kulturhistoriska museum, Varberg Länsmuseet Gävleborg, Gävle Gotlands museum, Visby Norrbottens museum, Luleå Regionmuseet Kristianstad (Region Skåne) Stockholms läns museum Sörmlands museum, Nyköping Upplandsmuseet, Uppsala Västerbottens museum, Umeå Skellefteå museum Värmlands museum, Karlstad Västergötlands museum, Skara Västmanlands länsmuseum, Västerås Västernorrlands museum, Härnösand Östergötlands länsmuseum, Linköping Örebro läns museum, Örebro Marina och maritima museer Aquaria vattenmuseum, Stockholm Fritidsbåtsmuseet, Härnösand Göteborgs Maritima Centrum, Göteborg Havets hus Marinmuseum, Karlskrona Museihuset, Linköping Sjöfartsmuseet Akvariet, Göteborg Kalmar Sjöfartsmuseum Sjöfartsmuseet i Oskarshamn Sjöhistoriska museet, Stockholm Skalbanksmuseet Sveriges Sjömanshusmuseum, Uddevalla Teknikens och Sjöfartens hus, Malmö, tidigare Malmö tekniska museum Råå museum för fiske och sjöfart, Råå Vasamuseet, Djurgården, Stockholm Vrak – Museum of Wrecks, Djurgården, Stockholm Västerås historiska skeppsmuseum, Västerås Medicinhistoriska museer Medicinhistoriska museet, Falun (i Nisserska huset) Helsingborgs medicinhistoriska museum Livets museum, Lund Medicinhistoriska museet, Stockholm, stängt 2005, dessförinnan på Eugeniahemmet i Solna Medicinhistoriska museet, Göteborg Medicinhistoriska muset, Uppsala Odontologiska museet Vårdmuseet, Västerås Veterinärmuseet, Skara Försvarshistoriska museer Aeroseum, Göteborg Armémuseum, Stockholm Beredskapsmuseet, Helsingborg Brigadmuseum, Värmland Bohusläns Försvarsmuseum Flygvapenmuseum, Malmslätt Flygmuseet i Söderhamn Försvarsfordonsmuseet Arsenalen, Härad Försvarsmuseum Boden, Boden Fästningsmuseet, Karlsborg Gränsförsvarsmuseum, Abisko Göteborgs maritima centrum, Göteborg Hemsö fästning, Hemsön Kvibergs museum, Göteborg HAMN, Fisksätra, Nacka Rödbergsfortet, Boden Smålands Militärhistoriska Centrum, Delary Industripark, Älmhult Siaröfortet, Siarö, Österåkers kommun Vaxholms fästnings museum Västerås flygmuseum, Västerås Ystads militärmuseum, Ystad Ängelholms flygmuseum, Ängelholm Naturhistoriska museer Biologiska museet, Södertälje Biologiska museet, Stockholm Fågelmuseet, Jönköping Naturhistoriska riksmuseet, Frescati, Stockholm. Naturhistoriska museet, Göteborg Skalbanksmuseet, Uddevalla Evolutionsmuseet, Uppsala Zoologiska museet vid Lunds universitet, Lund Science center Balthazar, Skövde Dalénium, Stenstorp Faktotum, Eskilstuna Fenomenalen, Visby Fenomenmagasinet, Linköping Flyglabbet, Flygvapenmuseum, Linköping 2047 Science Center, Borlänge Innovatum Science Center, Trollhättan Kreativum, Karlshamn Molekylverkstan, Stenungsund Navet Science Center, Borås Teknikens hus, Luleå Teknorama, Tekniska museet, Stockholm Tom Tits Experiment, Södertälje Universeum, Göteborg Upptech, Jönköping Vattenhallen Science Center, Lund Visualiseringscenter C, Norrköping Skolmuseer Djurmo skolmuseum, Gagnef Eriksbergs museum, Tranås Helsingborgs skolmuseum, Helsingborg Karlstads skolmuseum, Karlstad Klasro skolmuseum, Sollentuna Murjeks skolmuseum, Vuollerim, Jokkmokk Skansens skolmuseum, Djurgården, Stockholm Skebergs skolmuseum, Leksand Skolmuseet, Torekällberget, Torekällberget, Södertälje Skolmuseet i Välinge bygdegård Stockholms skolmuseum Svartbäckens skolmuseum, Haninge kommun Vallentuna skolmuseum, Vallentuna Vetlanda skolmuseum, Vetlanda Stadsmuseer och kommunala museer Arboga Museum, Arboga Eksjö museum, Eksjö Enköpings museum, Enköping Falkenbergs museum, Falkenberg Göteborgs stadsmuseum, Göteborg Karlshamns museum, Karlshamn Köpings museum, Köping Landskrona museum, Landskrona Malmö Museer, Malmö Mölndals stadsmuseum, Mölndal Torekällbergets museum, Södertälje Sigtuna Museum, Sigtuna Stadsmuseet, Malmö, del av Malmö Museer Skellefteå museum, Skellefteå Stadsmuseet i Stockholm, Stockholm Skövde stadsmuseum, Skövde Sundsvalls museum, Sundsvall Norrköpings stadsmuseum, Norrköping Tranås museum, Tranås Trelleborgs museum, Trelleborg Vetlanda museum, Vetlanda Vänersborgs museum, Vänersborg Ystads konstmuseum, Ystad Örnsköldsviks museum och konsthall, Örnsköldsvik Tekniska museer Aeroseum, Göteborg Grenna museum, Gränna Arkitekturmuseet, Stockholm Bergendorffs radiomuseum Bil- och Teknikhistoriska Samlingarna, Köping Biograf- och TV-museet, Säter Bruksmuseet, Surahammar Dalénmuseet, Stenstorp Ekenässjöns industrimuseum, Ekenässjön Fagersta bruksmuseum, Fagersta Fotomuseet Olympia, Falkenberg Framtidsmuseet, Stockholm Gyllene hjulet MC-museum, Surahammar Göran Karlssons Motormuseum, Ullared (upphört) Göteborgs maritima Centrum, Göteborg Idéum Innovationsmuseum Internetmuseum IT-ceum, Linköping Marcus Wallenberg-hallen, Södertälje MC Collection museum, Västerås Motala Industrimuseum, Motala Motala Motormuseum, Motala Motor & nostalgimuseet, Grängesberg Museihuset, Linköping Möklinta traktor och nostalgimuseum, Möklinta Nobelmuseet, Stockholm Pythagoras industrimuseum, Norrtälje Radiomuseet, Göteborg Radiomuseet, Jönköping Sala gruvmuseum, Sala Sala traktormuseum, Sala Scootermuseum, Kinnekulle Silvermuseet, Arjeplog Stockholms Spårvägsmuseum, Stockholm Svedinos bil- och flygmuseum, Ugglarp, Falkenbergs kommun Sveriges Rundradiomuseum, Motala Säffle marinmotormuseum, Säffle Teknikens och Sjöfartens hus, Malmö Tekniska museet, Stockholm Turbinhuset, Västerås Visualiseringscenter C, Norrköping Vagnmuseet, Mörarp Åkesta vagnmuseum, Västerås Ädelfors Mineral- och gruvmuseum, Ädelfors Västerås flygmuseum, Västerås Övrigt Akademiska Föreningens Arkiv & Studentmuseum, Lund Adelborgmuseet, Gagnef Bergrummet – Tidö collection of toys and comics, Stockholm Båtmuseet, Stackgrönnan, Skellefteå Dalarnas Indianmuseum, Dalarna Dalslands Museum & Konsthall, Dalsland Ekenässjöns industrimuseum, Ekenässjön Fagerängs lantbruksmuseum, Ekenässjön Glasbruksmuseet, Surte Kortedala museum, Göteborg Köpings Museum, Köping Leksands konstmuseum, Leksand Limhamns Museum, Limhamn Lödöse museum, Lödöse Medelpads Fornminnesförening, Sundsvall Minnenas Museum, Höör Nostalgicafé the 50's, 1950-tals museum i Tomelilla Repslagarmuseet, Älvängen Rydals museum, Rydal, Marks kommun Rättviks museum, Rättvik Kungajaktmuseet, Älgens Berg, Vänersborgs kommun Ädelfors mineral- och gruvmuseum, Ädelfors Arbetets museum, Norrköping, Norrköping Brandkårsmuseet Ersta diakonimuseum, Stockholm Fjärilshuset, Stockholm Fotomuseet, Sundsvall Gjuterimuseet Gruvmuseet, Bjuv Haga parkmuseum, Hagaparken, Solna kommun Haga Trädgård, Hagaparken, Solna kommun Hällristningsmuseet, Norrköping Hälsinglands museum, Hudiksvall Häxmuseet, Kramfors kommun Höganäs Museum och Konsthall, Höganäs Immigrant-institutets museum Johannamuseet, Sandåkra, Skurup Judiska museet, Stockholm Kungliga myntkabinettet, Stockholm Landskrona museum, Landskrona Leksaksmuseet, Stockholm, Stockholm Leksaksmuseet, Vadstena, Vadstena Museispårvägen Malmköping, Malmköping Museum Gustavianum Museum Anna Nordlander, Skellefteå Museum Gösta Werner och Havet, Simrishamn Mus-Olles museum, Ytterån, Krokoms kommun Naturmuseet, Malmö (del av Malmö Museer) Nordmarks gruvmuseum, Nordmark Observatoriemuseet, Stockholm Pengsjö nybyggarmuseum, Pengsjö Piteå museum, Piteå Polismuseet, Stockholm Postmuseum, Stockholm Sigtuna museum, Sigtuna Skogsmuseet i Lycksele, Lycksele Skärgårdsmuseet (flera museer) Smålands museum, Växjö Charlottenburgs gård, Solna hembygdsmuseum, Solna Statens maritima museer, Karlskrona och Stockholm Stockholms borgargilles museum, Stockholm Sundbybergs museum, Sundbyberg Sveriges glasmuseum Tobaksmuseet, Stockholm Trelleborgs museum, Trelleborg Upplevelsemuseet, Stockholm Vetlanda museum, Vetlanda Vin & sprithistoriska museet, Stockholm Värmlands Vikingacenter, Värmlands Nysäter Åhus museum, Åhus Ej längre existerande museer Chateau Småröd Museum, Munkedal Tidö Leksaks & Seriemuseum, Västerås Veteranbåtsmuseet i Västerås, Västerås Västerås skolmuseum, Västerås Se även Centralmuseum Lista över statliga museer i Sverige Lista över arbetslivsmuseer i Sverige Lista över författarmuseer i Sverige Källor Länkar till länsmuseer med flera institutioner smhm.se Svenska militärhistoriska museer Externa länkar


text: Musical Instrument Digital Interface, vanligen kallat MIDI, är ett seriellt elektroniskt gränssnitt ämnat för musikbruk. De flesta digitala synthesizrar och andra keyboards byggda efter 1984 nyttjar MIDI som ett sätt att kommunicera med datorer, andra keyboards, trummaskiner, sequencers, ljudmoduler och kringutrustning. MIDI-protokollet överför inte ljud utan endast meddelanden om vilka instrument och toner som skall spelas eller förändras. MIDI-protokollets meddelanden var ursprungligen avsedda att överföras över en speciell seriell MIDI-port, som flertalet digitala musikinstrument och vissa datorer, till exempel Atari ST, är försedda med sedan 1980-talet, men kan idag även överföras över andra fysiska gränssnitt som har kommit att komplettera eller ersätta MIDI-gränssnittet i moderna keyboards, exempelvis EIA-232 (seriella porten på en x86-PC eller Macintosh) eller USB. Möjlighet finns även att överföra meddelandena över längre avstånd via Internet (RTP-MIDI-protokollet över UDP över IP, som i sin tur kan överföras över till exempel Ethernet, Wi-Fi eller modem). MIDI är också ett filformat som beskriver musikens sekventiella innehåll. Till skillnad från till exempel mp3-formatet innehåller det inte inspelade ljud, utan kan liknas vid informationen i ett notpartitur eller pappersrullen i ett självspelande piano, som beskriver när vilket instrument ska spela vilken ton eller förändra tonen. Utökningen General MIDI, som kom 1991, och General MIDI Level 2, som introducerades 1999, beskriver bibliotek med enkla standardljudklanger som idag finns i de flesta keyboards och datorers ljudkort och "softsyntar" på marknaden. Om en MIDI-fil enbart utnyttjar klanger i detta bibliotek låter musiken ungefär lika på alla datorer och keyboards. Historia MIDI-standarden föreslogs av Dave Smith 1981 i en artikel till Audio Engineering Society och MIDI Specification 1.0 publicerades i augusti 1983. MIDI Manufacturers Association (MMA) i Los Angeles, USA, och the MIDI Committee of the Association of Musical Electronic Industry (AMEI) i Tokyo, Japan har skött den vidare utvecklingen av formatet. MIDI har även funnits användbart för tidsmässig synkronisering av bandspelare, datorer och ljuskontrollutrustning. En MIDI-fil har alltid ändelsen .mid såvida den inte används av ett musik- eller notskrivningsprogram som då ofta har sitt eget format. Protokollet MIDI kan styra 16 samtidiga instrument, eller annan utrustning, per MIDI-buss och kontrollerar instrument genom att skicka olika 8-bitarskoder. Några exempel på sådana koder är: Note On innehåller information om hur hårt tangenten trycks ner och vilken ton tangenten spelar. Note Off avslutar toner som Note On startat, om hur fort tangenten släpps upp och vilken ton det gäller. Control Change innehåller information om parametrar som förändras hos instrumentet. Pitchbend innehåller information om förändring av tonhöjden. Gränssnittet MIDI-porten är en asynkron seriell databuss i full duplex liknande EIA-232. Som kontakt används en 5-polig DIN-kontakt. MIDI-porten använder optokopplare för att eliminera jordslingor och på så sätt undvika brum och andra elektromagnetisk interferens. MIDI-porten skickar information som strömnivåer över en kabel. Ström används istället för spänning för att övervinna dåliga kablar och längre avstånd då en spänning skulle sjunka på grund av resistanser. Standardhastigheten för MIDI-porten är och varje informationspaket skickas med samt en start- och stoppbit för varje byte. Se även Asynkron kommunikation Referenser Externa länkar mussec.se - MIDI-fakta - MIDI-skola Elektroniska musikinstrument Kontaktdon