text: Medeltiden är en traditionell benämning på en period av Västerlandets historia som ligger mellan antiken och modern tid. Medeltiden anses avgränsad från antiken särskilt genom Romerska rikets fall i väst år 476, kristendomens avgörande seger och de stora folkvandringarna. Senare datum används ibland i de yttre delarna av Europa. Mer tänjbar är medeltidens gräns mot nyare tiden. För Europa som helhet anses 1500 ofta vara slutet på medeltiden. Vanligen används ibland händelser som erövring av Konstantinopel av turkarna 1453, Christopher Columbus första resa till Amerika 1492 eller den protestantiska reformationen 1517. Medan man under renässansen och upplysningstiden, och länge under moderniteten, såg på medeltiden som en mörk och barbarisk tid, ser dagens historiker denna tid som den grundläggande perioden för det moderna Europa. Medeltiden delas in i tre större perioder: äldre medeltid eller tidig medeltid, en tid av stark decentralisering och låg tillväxt, i Västeuropa från omkring 450 till 1000; högmedeltiden, som kännetecknas av stark ekonomisk tillväxt och befolkningsökning, stabilisering och centralisering av makten, från omkring 1000 till 1350; och senmedeltiden, då tillväxten fick ett abrupt slut och en period av demografisk stagnation, ökad samhällelig turbulens tog vid, men då även en konsolidering av centralmakter som skulle fortsätta in på den tidigmoderna perioden. I nordisk historia placeras istället äldre medeltid till cirka 1050 till 1200, högmedeltiden cirka 1200 till 1350, och senmedeltiden från cirka 1350 till 1520. Utmärkande särskilt för europeisk hög- och senmedeltid är det sociala system som senare kallats feodalism. Detta system innebar personliga band mellan vasall och feodalherre som innebar rättigheter och skyldigheter för båda parter. En särprägel som skiljer medeltiden från antiken är den tekniska utveckling, särskilt inom jordbruket, som ägde rum från 700-talet och framåt. Ett tredje kännetecken är kristendomens utbredning över hela Europa, vilket kom att fungera som en förenande länk mellan olika regioner. Det var under senmedeltiden som Europa som en någorlunda enhetlig civilisation uppstod och grunden för många moderna nationalstater som Frankrike, Spanien och de nordiska länderna lades. Medeltiden var också den period när starka centralmakter återigen uppstod i Europa. Många av dagens europeiska storstäder växte fram under medeltiden tillsammans med en stark borgarklass. Gillen och skrån bildades framförallt under senmedeltiden som skulle bestå långt in i modern tid. I slutet av medeltiden inleddes också en kraftfull europeisk expansion och kolonisering av Amerika, Afrika och Asien och detta föregicks av ett tidigt försök till erövring i och utanför Europa i form av korståg mot Bysantinska riket, muslimska stater på Iberiska halvön, i Palestina, och mot hedningar i Östeuropa, Baltikum och Finland. Historiografi Begreppet ”medeltiden” är indelning av historien som grundar sig i idealiserandet av antiken. Under 1350-talets mitt började italienska författare och akademiker odla ett allt starkare intresse för den klassiska antika perioden. Francesco Petrarca (1304–74) var den första som formulerade idén om att hans egen tid var ett återuppväckande av bortglömda antika ideal, och betraktade tiden från Västromerska rikets fall till mitten av 1300-talet en tid av stagnation och intellektuellt mörker. Petrarca hänvisade själv till tidens tenebrae ("dimmor") och i början av 1400-talet hade historikern Flavius Blondus varit den första som beskrivit perioden som en mellanperiod, en historisk transportsträcka från utslocknandet av antikens lysande intellektuella tankevärld till dess återupplivande nästan 1000 år senare. Den första historiker som definitivt cementerade begreppet i tidigmodern historiebeskrivning var den franske historikern Charles Du Cange som 1678 gav ut verket Glossarium i två volymer om latinets klassiska och medeltida historia. Tio år senare kom Historia Medii Aevi ("Medeltidens historia") ut, skrivet av den tyska historikern Kristoffer Cellarius. Under tidigmodern tid (cirka 1500–1800) betraktade man medeltiden som "den mörka tiden" för att man ansåg att antikens kultur helt försvann under medeltiden, och återkom först i och med renässansens upplivning av antika ideal. Från upplysningstiden kritiserade många tänkare den katolska kyrkans absoluta och intoleranta auktoritet under medeltiden. Denna syn kvarstod i stort fram till tidigt 1800-tal, då exempelvis gotiken kom på modet igen. Många av romantikens konstnärer hade däremot en positiv bild av åtminstone hög- och senmedeltiden, bland annat genom tolkningar av epos och legender. Författare som Walter Scott och Victor Hugo använde medeltida teman för romaner och senare använde nationalromantiska konstnärer som Richard Wagner tidiga medeltida germanska sägner som inspiration för det storslagna operastycket Nibelungens ring. Idag betonar historiker att medeltiden är den period då grunderna för senare europeisk samhällsutveckling lades och att det i många avseenden, kulturellt, samhälleligt och tekniskt, var en dynamisk och expansiv epok. Det blir således bara den tidiga medeltidens första århundraden, mellan Västroms fall och Karl den stores enande av frankerriket, som fortfarande kallas "mörka" i historiska kretsar eftersom de lämnat efter sig få skriftliga källor och större byggnadsverk, och all maktutövning och organisation var geografiskt begränsad. "Mörk" får i dessa sammanhang främst betydelsen "tyst" snarare än att vara ett allmänt negativt omdöme. I norra och östra Europa anses medeltiden börja betydligt senare: i till exempel Skandinavien först någon gång under 1000-talet beroende på källa, och följer på skandinavisk järnålder och förhistorisk tid. Svensk medeltid börjar således med att den siste kungen i Erik Segersälls ätt, Emund den gamle, blir kung 1050 eller dör cirka 1060, eller vid Sveriges kristnande (olika tidpunkter i olika landsdelar). I svensk historieskrivning anses medeltiden ha varat fram till omkring 1520 och upplösningen av Kalmarunionen. I Danmark och Norge räknas 1536 som medeltidens slut, då reformationen påbörjades av kung Kristian III. Tidig medeltid Under 400-talet började Romarrikets sociala sammanhållning att lösas upp, skattebasen för de västra provinserna minskade kraftigt och arméerna som krävdes för försvaret av gränserna rekryterades i allt större utsträckning från allierade germanstammar från trakterna av det moderna Tyskland, Österrike och Ungern. Senaten i Rom blev så småningom i hög grad beroende av germanernas hövdingar och generaler för ledning av den samlade romerska armén. I egenskap av legosoldater, i princip utan eget land, hade dessa föga lojalitet mot den markägande senaten som försökte styra det romerska riket. Den 4 september 476 avsattes den siste romerske kejsaren, Romulus Augustus, av den heruliske krigsherren Odovakar. Odovakar sände kejsartecknen (insignia imperialia) till Östroms kejsare. I gengäld önskade Odovakar att bli utsedd till dux, militärbefälhavare, över de västra provinserna. Detta godkändes delvis av Östroms kejsare och Odovakar blev härskare över den italienska halvön och delar av Gallien, det moderna Frankrike. Större delen av den romerska senaten (adeln) lämnade omgående Rom. Att 476 är det år romarriket föll anses vara en förenkling bland historiker eftersom det är väl visat att livet gick vidare och den romerska kulturen styrde som vanligt i de flesta provinserna även om kejsaren och senaten var avsatt. De romerska provinserna, med skatteintäkter och legioner, togs helt enkelt över av antingen regionala generaler, adel eller erövrande barbarhövdingar. Östrom, oftast kallat Bysantinska riket eller Bysans, gjorde i början på 500-talet försök att återerövra provinserna i det forna Västrom. Inledningsvis var denna kampanj framgångsrik och den italienska halvön, Sicilien samt Nordafrika återtogs. År 541 utbröt dock den Justinianska pesten, som härjade i Bysans till år 700. Pesten dödade cirka 50 procent av befolkningen i Bysans och kejsardömet förlorade med pestens utbrott all kraft att återta de västra provinserna. Folkvandringar Från 300-talet till slutet av 500-talet flyttade en rad olika nomadiska eller halvnomadiska grupper in i västra Europa från norr och öster och hade stor inverkan på politiska och kulturella strukturer. Under flera stora migrationsvågor med början med ostrogoternas vandringar år 340 slogs mycket av det gamla romerska systemet sönder och en ny fusion av germansk kultur och romersk tradition i kombination med en kristen tro skapade början till den kultur som senare skulle konsolideras som Europa. I samband med det västromerska rikets sönderfall från cirka 200- till 500-talet skedde en rad större migrationer av framförallt germanska stammar från Öst- och Centraleuropa. De underliggande orsakerna till förflyttningarna är oklara men den omedelbara orsaken var tryck från centralasiatiska nomadfolk som var i rörelse västerut. Först kom hunnerna under sin kung Attila, därefter avarerna (567–811) och sist magyarerna (862, 895–907) som grundade Kungariket Ungern. Det romerska gränsförsvarets sammanbrott i och med inbördes strider mellan romerska fältherrar gjorde det möjligt för de olika grupperna att flytta in på romerskt territorium utan större motstånd. Det romerska riket hade under de första århundradena e.Kr. även börjat anlita allt större antal germanska krigare i sina arméer. Många av dessa kom från stamsamhällen som befann sig i relativt nyerövrade områden eller i gränstrakterna mellan det romerska riket och områden i Central- och Östeuropa som inte låg under imperiets kontroll. Bland de större germanska grupperna var goterna som härjade över stora delar av kontinenten och sedan grundade lösa statsbildningar på Iberiska halvön och södra Centraleuropa. Frankerna, ett folk från Lågländerna, tog över det mesta av norra Gallien. Vandalerna bildade riken i Nordafrika och anföll och plundrade senare Rom. Anglosaxare från södra delar av dagens Danmark och norra Tyskland invaderade Brittiska öarna och överväldigade den tidigare romerska utposten. Bland de mest destruktiva invasionerna var den som utfördes av hunnerna, ett centralasiatiskt stäppfolk. Hunnerna plundrade och förstörde städer över stora delar av Väst- och Östeuropa. De otaliga invasionerna svepte undan mycket av det antika samhället som vilade på grekisk-romerska traditioner; en tidigare stark centralmakt slogs sönder. En decentralisering och, i förlängningen, en feodalisering av Europa var resultatet. Germanerna Germanska politiska och kulturella traditioner tog över och omformade den gamla samhällsstrukturen. De germanska folken bestod av en brokig uppsättning stammar med likartade, men ingalunda homogena, traditioner. Bosättningarna var små och mobila och jordbruket primitivt. Fokus låg framförallt på boskapsuppfödning och animalier dominerade kosten tillsammans med öl. Ekonomin var främst självhushållande med lågintensiv handel. Hantverkare som med metall framställde smycken och framförallt vapen (av järn) av hög kvalitet, men i liten skala. Politiskt sett styrdes samhället av mäktiga stormän som formade lösa allianser med varandra för att bekämpa andra allianser eller för att försvara sig mot andra folkgrupper. Lagar bestod av muntliga traditioner och sågs som brott mot person, inte politiska institutioner. Lagar kunde variera från stam till stam (kallade folk av germanerna), men allierade stammar respekterade ofta varandras lagar. Straff utmättes främst i form av böter, men konflikter kunde ofta leda till hämndaktioner som drog igång långvariga blodsfejder. Familjestrukturen var strikt patriarkal och patrilinjär och det fanns en skarp uppdelning av olika uppgifter mellan män och kvinnor; männen krigade och representerade familjen socialt och politiskt; kvinnor hade ansvar för hushåll, barnuppfostran, jordbruk och hantverk som sömnad. Slavar förekom, särskilt som krigsbyte, men bara i större hushåll. Frankerna Ur den nya samhällsstrukturen växte successivt maktbaser upp. Till en början var det främst stora lokala godsägare som mot ett löfte om militärt beskydd från krigsherrar och andra godsägare lät bönder bruka jorden samt avlägga diverse avgifter. Runt 700-talet hade större politiska enheter bildats, framförallt i norra Frankrike, och bland dessa enheter, ledda av en tidig krigararistokrati, framträdde nominellt erkända kungar. Även om kungarnas makt var föga institutionaliserad och till stor del byggde på personlig auktoritet, fanns ändå grunder för en centralmakt. Den frankiske krigsherren Karl den store, med avstamp i sina förfäder, Karl Martells och Pippin den lilles erövringar, tog initiativ till att konsolidera denna framväxande centralmakt. Under en rad fälttåg erövrade han hela Frankrike, Lågländerna, delar av västra Tyskland och hela norra och centrala Italien, inklusive Rom. Kulmen för hans insats blev när han kröntes som västromersk kejsare av påven i början av 800-talet. Idén om det gamla kejserliga ämbetet hade återuppväckts i Västeuropa. Karl den stores rike överlevde dock inte honom själv utan delades snart upp i tre delar av hans sonsöner. Det antika idealet om ett kejsarrike, som nu fick sin legitimitet genom dess arvtagare, den romersk-katolska kyrkan (och mer specifikt påven) var dock återetablerat och togs senare över av tyska kungar under 800- och 900-talet. Utöver den militära och politiska insatsen innebar Karl den stores gripande av makten ett uppsving i det intellektuella livet. Studier av antiken ledde till ny förståelse av dess idéer och Karl själv sponsrade kloster som fungerade som tidigmedeltida akademiska centra. Bland de viktigaste innovationerna var uppfinningar av den så kallade karolingiska minuskeln, föregångaren till dagens textade gemener. Kyrkan stärktes genom donationer och grunden till det som senare skulle bli Kyrkostaten bildades genom en donation av Karl den store till det påvliga ämbetet. Muslimska invasioner Under 600-talet och början av 700-talet invaderade muslimska arméer ledda av profeten Muhammeds efterträdare samtliga områden längs Medelhavets södra kust. Det relativt svaga visigotiska riket på Iberiska halvön besegrades av det Umayyadiska kalifatets arméer i början av 700-talet och det mesta av dagens Portugal och Spanien föll under muslimsk kontroll. Under 800–900-talet lades Sicilien, Korsika, Sardinien, Kreta och Cypern till de muslimska erövringarna. Följden blev att många kristna västeuropeiska kungadömen och furstestater försvagades och tvingades till reträtt. Det en gång mäktiga bysantinska riket utsattes för anfall som det aldrig riktigt hämtade sig från. Islams framgångar hade effekten att centrum för den kristna makten gradvis förflyttades till kontinentala Europa. Samtidigt innebar det muslimska styret en kulturell och ekonomisk blomstringsperiod i erövrade områden. Intensivt jordbruk, effektiv stadsplanering och skolor infördes. Cordoba, huvudstaden för det muslimska Spanien, hade flera hundra tusen invånare och var centrum för en avancerad urban kultur med långväga handel och ett spirande intellektuellt liv, och likaså blev Palermo på 900-talet en av Europas största städer. Jordbruket utvecklas Under medeltiden utvecklades jordbruket. Från 700-talet finns de första beläggen för att man inom jordbruket gått över från tvåskiftesbruk till treskiftesbruk. Den främsta fördelen med treskiftesbruket var att endast en tredjedel av fälten låg i träda jämfört med hälften av fälten tidigare. Genom att odla havre och introduktionen av kragsele till hästar möjliggjorde en bredare användning av hästar i jordbruket som bland annat gjorde att plogar av metall kunde användas mer. Introduktion av väderkvarnar och vattenkvarnar underlättade mjölframställningen. Högmedeltid Under 1000-talet blev länderna i västra Europa stabilare. Med undantag för mongolinvasionen upphörde barbarinvasionerna. Kristnandet och framväxandet av kungadömen i norra Europa skapade ytterligare assimilering i den europeiska enheten. Högmedeltiden är en mer expansionistisk period och ett intellektuellt uppvaknande. Vidare förekom en befolkningsexplosion i Medelhavsområdet. I centrala och norra Italien och i Flandern började självstyrande städer att växa fram och en reurbanisering av västra Europa att ske. På Iberiska halvön började en långsam återerövring av de muslimska territorierna. En konsekvens av detta var att den latinska världen fick tillgång till den klassiska litteraturen. Genom att översätta denna kom man att återupptäcka Aristoteles. Samtidigt minskade farorna med handeln och en stadig ekonomisk tillväxt skedde till följd av detta. Under denna period började Hansan och andra handels- och banksammanslutningar att växa fram, vilka drev sin verksamhet över hela Europa. De första medeltida universiteten bildades från 1080 och framåt, vilket bidrog till att ny kunskap började växa fram. Läskunnigheten blev allt mera spridd och bildkonst, skulptur och arkitektur gjorde stora framsteg. Stora katedraler började uppföras över hela kontinenten, först i den romanska stilen och senare i den gotiska stilen. Befolkningstillväxt Fram till 1000-talet var Europa till största delen uppfyllt av skogar, ödemarker och träskområden. Den befolkning som fanns var liten. Under 1000-talet inleddes en kraftig befolkningstillväxt som innebar att tidigare outnyttjade områden började brukas och befolkas. Orsaken kan sägas vara ett förändrat andligt klimat som gynnade spridandet av tekniska uppfinningar. I Romarriket som ju använde slavar fanns inte rätt betingelser för att sprida arbetsbesparande teknik. Från 500-talet och framåt tillkommer en mängd tekniska uppfinningar, särskilt inom jordbruket. Romarna använde årder för att plöja fält vilket inte är särskilt lämpligt för tyngre lerjordar. Någon gång före 900-talet kom hjulplogen i bruk. Denna krävde fler dragdjur men kunde plöja djupare och vända upp jorden. Med hjulplogen kunde man odla på tidigare outnyttjad mark, särskilt de bördiga lerjordarna i södra England, norra Frankrike och norra Italien. I dessa områden kunde man skörda brödsäd som kunde föda en växande befolkning. En annan nyhet var att man började använda hästar som dragdjur istället för oxar. Hästarna var snabbare än oxarna om man använde de nyutvecklade seldon som gjorde att hästens kraft kom till bättre användning. Att försöka att komma fram till hur stor befolkningen i Europa var innebär stora svårigheter. I några fall finns det bevarade skattelängder vilka endast upptar den del av befolkningen som hade inkomster att beskatta. Den engelske kungen Vilhelm Erövraren upprättade år 1086 en förteckning över alla fastigheter i England, Doomsday Book, och utifrån denna har invånarantalet i England beräknats till ungefär 1,1 miljoner människor vid denna tid. Denna siffra ökade till 3,7 miljoner under första hälften av 1300-talet. Befolkningen i Frankrike (inom 1328 års gränser) har beräknats till mellan 16 och 20 miljoner människor. Som jämförelse kan nämnas folkmängden i det geografiskt större Frankrike år 1789, som har beräknats till ungefär 25 miljoner människor. Befolkningen i norra, södra och västra Europa har sammanlagt beräknats till ungefär 60 miljoner människor. Urbanisering På befolkningstillväxten följde också en urbanisering, tillkomsten av fler städer, och en stadskarta uppstod som i stort skulle bestå fram till industrialismen. De städer som redan fanns växte också betydligt. Denna utveckling följde ungefär samma geografiska mönster som den övriga demografiska utvecklingen där den största tillväxten skedde i söder och i väster, och i mindre utsträckning i norr och öster. De flesta städerna var fortfarande förhållandevis små, särskilt i jämförelse med samtida jättestäder som Cordoba, Konstantinopel och Baghdad. De största städerna, Venedig, Milano, Florens och Paris hade som mest 100 000 invånare. Utöver dessa fanns ett antal städer som Brygge, Ghent, Lübeck och London som kunde ha mellan 10 000 och 40 000 invånare, och alla dessa låg vid havet eller vid en större flod. I övrigt hade de flesta städer bara några hundra till några tusen invånare och låg då ofta i inlandet. Stadsbefolkningen förblev en minoritet av den totala befolkningen i Europa långt in i modern tid, även om det fanns stora lokala variationer. I Norditalien och Lågländerna kunde stadsbefolkningen vara upp till var tredje person, i Centraleuropa endast en på tio. Den stora koncentrationen av människor utan avancerade former av infrastruktur i form av avlopp och avfallshantering gjorde att dödligheten i de medeltida städerna var betydligt högre än på landsbygden. Epidemier spreds också snabbt längs de tättbefolkade gränderna, och likaså kunde eldsvådor ödelägga hela stadsdelar på bara några timmar. Städer led i allmänhet av ett konstant mortalitetsöverskott, att det var fler som dog än föddes, och krävde därför en konstant ström av nya invånare från landsbygden. Städerna ledde till centralisering av makt och resurser och en intensifiering av kringliggande jordbruk och handel, samt en ökad specialisering av produktion. Eftersom städer inte var självförsörjande med mat var de beroende av den omgivande landsbygden för mat. Ju större en stad blev, desto större område behövde den som försåg den med allt fler typer av resurser. Genom sin koncentration av människor, makt och pengar, och därmed även idéer, gav städerna också upphov till en kulturell utveckling. Medeltida städer var grundade som mer eller mindre självständiga enheter och lydde under egen lagstiftning. De betalade oftast skatt till den lokale länsfursten eller kungen, men hade en egen beslutsfattande och lagstiftande församling i form av råd av mäktiga borgare som oftast var rika handelsmän. Ståndssamhället grundas Ståndssamhället, det som senare skulle utgöra grunden för många länders riksdagar grundlades på medeltiden. Det tidigaste omnämnandet av ett samhälle uppdelat i olika klasser härstammar redan från 800-talet, men det var först i början av 1000-talet som det konkretiserades. I Carmen ad Rothbertum regem ("Sången för kung Robert") skriven av Adalbero, biskop av Laon är det klara uppdelningar mellan tre grupper: oratores, "de som ber", kyrkans män (och enbart män); bellatores, "de som krigar", som senare skulle utgöra en klart definierad adel och laboratores, "de som arbetar", som främst bestod av bönder och andra som brukade jorden och producerade mat åt samtliga tre klasser. Högst i hierarkin stod de som bad och de som krigade och dessa utgjorde under hela medeltiden en mycket begränsad elit på samhällets topp som högst var några procent av befolkningen. Det var krigarnas ansvar att se till att upprätthålla lag och ordning och att försvara samhället mot yttre fiender. Bedjarnas uppgift var att se till samhället fick sina andliga behov uppfyllda. De som arbetade utgjorde den stora massan och det var de som var arbetskraften som möjliggjorde krigarnas och bedjarnas välstånd. Tanken var att dessa klasser utgjorde delar av en gemensam samhällskropp som skulle samarbeta harmoniskt och fredligt för samhällets bästa. Stånden var en starkt idealiserad och ideologisk social indelning definierad av kyrkan som i stort ignorerade faktiska förhållanden. Exempelvis stadsbor (borgare), som utgjorde en betydande och inflytelserik minoritet hamnade utanför detta ideal. Maktförhållande i städerna, särskilt i Norditalien och Flandern, byggde i högre grad på rikedom och politiskt inflytande snarare än börd, och här skedde en ny indelning i maiores, mediocres och minores, över-, medel- och underklass. Utanför indelningen stod förstås icke-kristna som judar och muslimer, men även de som trodde på andra tolkningar av kristendomen, som alla ansågs kätterska av den katolska kyrkan. De som bad Kyrkans män var de som stod överst i ståndshierarkin i de flesta skildringar och det var också de som hade definierat indelningen. Liksom aristokratin utgjorde de som mest ett fåtal procent av den totala befolkningen och på högre nivå var det också just frälset som försåg kyrkan med nya biskopar och påvar. Kyrkan hade det ideologiska och akademiska monopolet i det kristna Europa under så gott som hela medeltiden. Påven ansågs länge vara det andliga överhuvudet för alla kristna och den som, åtminstone i teorin, försåg den världsliga makten med sin legitimet. Kurian, det påvliga hovet och administrationen, var under lång tid det största, rikaste och bäst organiserade i hela Europa. Efter den romerska centralmaktens kollaps var det kyrkan som under tidig medeltid företrädde den mest välorganiserade administrationen. Det var kyrkan genom först kloster och senare katedralskolor och till slut universitet som organiserade undervisning. Kyrkan var också den främsta institutionen för socialt stöd i form av fattigvård och ett moraliskt stöd för befolkningen. De som krigade Även om den krigande klassen mycket tidigt begränsades till en jordägande aristokrati, så var det inte förrän runt 1000-talet som den började förknippas och begränsas nästan helt och hållet med riddare. Det är först i slutet av 900-talet och början av 1000-talet som kungar som Otto I började avbilda sig själva på hästrygg snarare än på en tron, något som konkretiserades av Vilhelm Erövraren på Bayeuxtapeten. Innovationer inom vapenteknik och ny utrustning för ryttare, som stigbygeln och stabilare sadlar gjorde att krigare till häst nu kunde bära betydligt tyngre vapen och rustning. En ryttare kunde nu galoppera in i strid och anfalla även tungt beväpnade fotsoldater med långa spjut eller lansar. Beridna förband som inte tillhörde frälset hade funnits tidigare i såväl Tyskland som Spanien, men snart var det främst den krigande klassens förmåga att kunna uppbåda skaror av tungt beväpnat kavalleri som avgjorde vem som tillhörde den militära eliten. Inom denna elit utvecklades snart en allt mer avancerad stratifiering av olika klasser och grader som främst avgjordes av börd. Inom krigarklassen utvecklades under högmedeltiden en social kod som definierade koncept som bottnade i krigares ära; en god riddare skulle rättvis, modig, återhållsam och försvara den kristna tron och de svaga. Ett starkt romantiserat ideal om hövisk kärlek mellan riddare och unga adelsdamer odlades också inom krigarklassen och har sedan gett upphov till klassiska sagor om sköna jungfrur som räddas ur fångenskap av tappra riddare. I en värld av män som sedan barnsben fick lära sig att i strid ta det som ansågs vara deras rätt, var riddaridealen och de sentimentala riddarlegenderna, som Rolandssången och andra så kallade chanson de geste ("sånger om gärningar") en mycket motsägelsefull kontrast till en våldsfixerad manskultur. De som försörjde Inställningen till människorna, som man i dagens samhälle skulle definiera som bönder, var kluven. Krönikörer, som själva inte var bönder, beskrev dem som lata, dumma och ociviliserade halvvildar. Stereotyper florerade som ofta jämställde bönderna med djur och påminde starkt om hur man karaktäriserade icke-kristna utbölingar och slavar. Man tillskrev dem en rad egenskaper som kunde variera från simpel galenskap till rena plumpheter som "en säregen benägenhet till väderspänning". Den hovromantik som föreskrevs för att uppvakta adelskvinnor ansågs vara bortkastad på bondkvinnor, och författare som biskop Adalbero uppmanade sina manliga läsare att "bestiga dem utan omsvep". Samtidigt uttryckte många författare en rädsla för den stora allmogen, och med viss rätt. Status och inflytande bland bönder kunde variera kraftigt, från landbor som levde precis över existensminimum till rika storbönder med omfattande gårdar och stora hushåll. Adliga furstar kunde inte heller utöva total tyranni över dem som bodde på deras ägor. Lokala sedvänjor och traditioner behövde respekteras och det gick inte att behandla bönder enbart som personliga ägodelar utan en reaktion. När bönder utsattes för vad de ansåg vara för hårt tryck och utsugning av en landsfurste hände det ofta att de organiserade sig och gjorde motstånd antingen genom juridiska petitioner, genom att erbjuda överhöghet till en annan furste, eller till och med genom att organisera bondehärar. Det finns flera exempel på adliga arméer som besegrats av välorganiserade och disciplinerade bondearméer; 1227 i Ane i dagens Nederländerna, cirka 1230 vid ett uppror i det lägre Weser-området och 1315 vid Morgarten i Schweiz. Kyrklig reform Kyrkan före 900- och 1000-talet var en relativt löst sammansatt institution. Det påvliga ämbetet var svagt, i synnerhet under saeculum obscurum, och centralstyret inom kyrkan mycket begränsat. Enskilda kloster och biskopsstolar var autonoma och hade mycket nära samarbete med lokala kungar och godsägare, som de ofta var starkt beroende av. Den teologiska renlärigheten bland kyrkans män var tveksam. Idealet var att kyrkan inte skulle blanda sig i världsliga angelägenheter utan överlåta detta till kejsare, kungar och adel att sköta. Verkligheten var en helt annan; många präster levde inte i celibat, biskopar agerade som världsliga adelsmän och kunde dra ut i strid som suveräna krigsherrar och agera vasaller åt kungar. Påvestolen var under en lång period i händerna på italiensk adel utan större ambitioner att se till det kristna samhällets andliga behov. Under 900-talet föddes en reaktion mot vad man betecknade som en moralisk förslappning bland de troende. Stora kloster som det i Cluny i dagens Frankrike beredde vägen för en kyrka med större trovärdighet och inflytande som åtnjöt respekt från såväl allmoge som elit. Dock ledde kyrkans hävdande av sin ställning som en maktfaktor till konflikter med den världsliga makten. Under slutet av 1000-talet och början av 1100-talet ledde detta till en 50 år lång maktkamp mellan påvar å ena sidan och kungar och kejsare å andra sidan. Konflikten har senare fått namnet investiturstriden, och gällde vem som hade rätten att tillsätta kyrkliga ämbeten. Senmedeltid I kontrast till den föregående perioden av ekonomisk och demografisk expansion inleddes 1300-talet med ett flertal bakslag. Flera perioder av svår missväxt och hungersnöd följdes av den förödande epidemin kallad digerdöden, som dödade upp till hälften av Europas befolkning. Kristendomen upplevde också ett antal kriser. Den franske kungen Filip IV flyttade påvedömet från Rom till Avignon i södra Frankrike mellan 1305 och 1378, något som gick under benämningen "den babyloniska fångenskapen". På detta följde den stora schismen mellan 1378 och 1417 då först två och till slut tre påvar samtidigt var tillsatta och vägrade lämna ifrån sig sina titlar. Detta skapade ökad lojalitet till den regionala och den nationella kyrkan och sekulära lösningar söktes allt mer för sociala problem. Luthers uppgörelse med den katolska kyrkan år 1517 och skapandet av protestantismen signalerade slutet på den gamla ordningen. Den politiska makten började under senmedeltiden att institutionaliseras, särskilt i stater som England, Frankrike, i kungarikena på Iberiska halvön och i Norden. Detta skedde i hög grad genom resultaten av bland annat hundraåriga kriget, som drog skarpare gränser mellan olika nationella intressesfärer. Svält och digerdöd I början av 1300-talet nådde befolkningstalen i Europa en kulmen efter flera hundra år av stadig ökning, och minskade istället kraftigt för att återhämta sig först någon gång på 1500-talet. Detta skeende har fått många förklaringar av moderna historiker; bland annat har man kunnat fastställa att den gynnsamma värmeperiod som rått under högmedeltiden tog slut runt 1300 och följdes av kallare och ostadigare väder som orsakade missväxt och omfattande svält från 1310-talet och flera decennier framöver. Det var en försvagad befolkning som till stor del levde på nyuppodlade jordar i relativt obördiga gränsområden som överrumplades av medeltidens största demografiska chock, digerdöden. Uppskattningarna av dödstalen varierar kraftigt, och vissa regioner drabbades värre än andra, men även de lägre uppskattningarna talar om att minst 25 procent av Europas befolkning dog på bara några år medan vissa uppskattar dödstalen till hela 50 procent. Vissa städer förlorade upp till 80 procent av sin befolkning och gårdar och åkermark lades öde över hela Europa när det inte längre fanns någon som brukade dem. Detta förvärrades senare av en period av ovanligt långvariga och förödande krig, exempelvis hundraårskriget mellan England och Frankrike, Reconquistan på Iberiska halvön samt maktstrider och inbördeskrig i Flandern, Italien, Skandinavien och Tyskland. Resultatet blev en minskning eller total kollaps av särskilt långväga handel med baslivsmedel. De stora spannmålstransporterna från traditionella kornbodar som Syditalien, Sicilien och Egypten till stora städer i Medelhavsområdet bar inte längre sina kostnader och ersattes av mer lokal handel. De mindre gynnsamma väderförhållandena satte också det gamla jordbrukssystemet i svajning. Tidigare hade kosthållningen förlitat sig på vete, något som särskilt norra Europa var illa anpassat för. I stort upphörde runt 1350 den stabila expansion som pågått sedan runt år 1000. Utöver den ekonomiska inverkan som digerdöden hade, utlöste den också en utbredd fatalism kopplad till insikten om hur skör tillvaron egentligen visade sig vara. Epidemierna som digerdöden hade satt igång upphörde inte heller med det första utbrottet, utan återkom med jämna mellanrum och höll nere befolkningsökningen så att återhämtning tog längre tid. Orsaken till massdöden fann man oftast vara ett Guds straff för samhällets synder. Man beskyllde också ofta minoriteter för att ha spridit sjukdom genom absurda anklagelser om förgiftade brunnar, och hysterin utlöste pogromer mot judar. Anpassning till nya villkor Efter de senmedeltida kriserna började många regioner inrikta sig på mer specialiserade former av grödor som kunde säljas till fördelaktiga priser på en större internationell marknad. Den kraftigt reducerade befolkning som var kvar efter de många farsoternas härjningar kunde unna sig ett större välstånd och ledde till ökad produktion av animaliska produkter, något som bland annat visade sig genom att slaktarskråna fick fler medlemmar och större inflytande i många städer. Överlag blev kosten mer diversifierad och en mindre andel bestod av bara spannmål i form av bröd. Kultur Medeltiden kännetecknas främst av religionens centrala roll som samhällsideologi. Intellektuellt liv och utbildning var under hela perioden något kyrkan hade nästan totalt monopol på. I början var klostren centrum för utbildning och det var främst här som böcker författades och idéer diskuterades. Grunden för den medeltida världsuppfattningen var Bibeln. Den medeltida staden Den medeltida staden fungerade som en samlingsplats på marknadsdagar dit alla bönder kom med sina jordbruksvaror. Dessa kunde vara bland annat säd, ägg, mjöl, kött och frukt. Fisk blev medtaget av kustbönderna och skogsbönder hade med sig viltkött. Marknaden höll till på stadens torg och dit kom också handelsmän. De köpte varor för att senare sälja dem vidare för ett högre pris. Gårdar och små bodar i städerna kunde ägas av adelsmän. Men adeln bodde mest på stora gårdar utanför städerna. Kost För de allra flesta människor var bröd den dominerande födan. I Väst- och Sydeuropa bakade man vetebröd medan man i norra och östra Europa istället odlade korn och råg som blev till bröd, gröt eller öl. Man har beräknat att under 1300-talet täcktes 80–90 procent av kaloribehovet genom bröd. I lantbruket odlade man också kål, spenat, morötter och lök som komplement till brödet. Det är också troligt att man under 1300- och 1400-talen åt betydligt mer kött jämfört med följande århundraden. Försörjning Den medeltida försörjningen var till största del baserad på jordbruket. Över 90 procent av befolkningen var direkt eller indirekt sysselsatta med jordbruk och ekonomin var i hög grad inriktad på självhushållning. Fram till tidig medeltid var handeln främst lokal eller regional, även om viss långväga handel förekom för att tillfredsställa efterfrågan på lyxvaror, särskilt av kryddor och siden. Under tidig medeltid var det mesta av norra Europa glest befolkat och jordbruket primitivt. Boskapshållning var mer dominerande och det var framförallt i södra Europa och Nordafrika där jordbruket var intensivt. Befolkningsökning, agrartekniska innovationer, politisk stabilisering och en period av gynnsamt klimat med start runt år 1000 bäddade för en intensiv tillväxtperiod. Förutom införandet av nya jordbruksredskap och metoder som tresäde odlades ny åkermark upp. Stora delar av exempelvis Lågländerna dikades ur och en omfattande kolonisering österut skedde under tyska furstars och kyrkans beskydd. Den ökade produktionen ledde till att en större del av jordbruket inriktades på export till tätbefolkade områden, framförallt Flandern och de mäktiga stadsstaterna i Italien. Det nyuppväckta stadslivet skapade skrån för många yrken, en högre grad av specialisering och ett återinförande av lönearbetet, som i stort sett varit frånvarande i Europa sedan senantiken. Perioden av flera hundra års stadig tillväxt upphörde i mitten på 1300-talet då klimatet försämrades och hela Europa drabbades av den demografiska kollaps som digerdöden hade orsakat. En primitiv form av bankväsende fanns under medeltiden, men var sällan långvarigt och mycket riskfyllt. Komplexiteten i att kunna bedriva omfattande låneverksamhet där utlåningen monetärt översteg inlåningen var för riskfylld och i många regioner förbjöds sådan praxis. Likheterna med senare bankverksamhet är i vissa fall slående, men ingen tydlig kontinuitet kan spåras in i modern tid. Utvecklingen av handelsverktyg som hållbara och stabila växlar skedde först runt 1500, och var bland de värdepapper som snart skulle komma att omsättas på börser i städer som Antwerpen och Amsterdam. Handel Handeln under tidig medeltid, särskilt i norra Europa, var lågintensiv och i hög grad lokal. Lyxvaror importerades fortfarande österifrån via Medelhavet, men handel med billigare konsumtionsvaror blev inte vanlig förrän under högmedeltiden. Det fanns två huvudsakliga handelsområden: länder kring Östersjön och Nordsjön samt Medelhavsbäckenet. Utbytet mellan dessa två stora handelsområden skedde under 1100–1200-talet i hög grad landvägen, och utbytet av varor mellan nord och syd skapade enorma marknader i Champagne i norra Frankrike. Stora marknader som återkom i regelbundna cykler uppstod och började bli reglerade. Ursprunget till dessa marknader var främst de olika helgonfester som firades i olika regioner. Dessa marknader avtog i storlek och betydelse på 1300-talet då de mest högintensiva handelszonerna, Flandern och Norditalien, övergick till att i högre grad skeppa varor sjövägen istället för via långsammare och dyrare landtransporter. Högmedeltiden såg en intensifiering av handel. De instabila tiderna före och efter den karolingiska konsolideringen av makt i Västeuropa gjorde att det mesta av långväga handel ströps, och osäkerheten som muslimska invasioner och räder, vikingatåg och anfall från nomadfolk som magyarerna orsakade missgynnade kommers. En svag rännil av varor österifrån fanns dock under hela perioden, och växte sig allt starkare allt eftersom centralmakten stärktes och kunde säkra fred och goda villkor för köpmän. Krig kunde ge enstaka tillfällen till affärer, men var till övervägande del skadligt för handeln och köpmännens intressen. Osäkerheten som väpnade konflikter skapade gjorde att handeln ofta skalades ner eller upphörde helt för att riskerna blev för stora. Den typ av militarism som gynnade köpmännen i stort var de stående arméer i fredstid som uppstod under senmedeltiden. Den ledande regionen inom handel under hela medeltiden och långt in på 1500-talet var stadsstaterna i Norditalien där Genua, Florens och inte minst den maritima republiken Venedig var ledande. Italienska köpmän dominerade den europeiska handeln på Medelhavet och drev de mest avancerade och vidsträckta handelsorganisationerna. Under högmedeltiden uppstod enklaver av italienska entreprenörer i hela Europa och verkade som finansiärer för furstar och organisatörer av den lukrativa handeln med lyxartiklar. Många andra varor ingick i handeln, men utöver exklusiva kryddor och silkestyger var det handeln med textilier tillverkade av engelsk ull (och även ullen i sig) som gav betydande vinster. Handeln mellan Norditalien och England stimulerade båda regionernas ekonomier genom en produktiv symbios. När till exempel fartyg från Genua exporterade engelsk ull fick engelsmännen tillgång till marknader som de själva skulle haft mycket svårt att nå. Hansan var den ledande aktören för handeln i ett område som sträckte sig från Novgorod i öst till London i väst och från Bergen i nord till Brygge i syd. Det var ett nordeuropeiskt handelsförbund av varierande sammansättning som leddes av mäktiga handelsstäder som Lübeck, Hamburg och Danzig med filialkontor spridda över norra Europa. Hansans handel skilde sig på många sätt från handeln i andra områden. Det fungerade som en mindre lukrativ nordlig motsvarighet till Medelhavets italiendominerade nätverk, men med skillnaden att den mest handlade med mindre lönsamma råvaror som virke, livsmedel och metaller. På 1360-talet hade Hansan skaffat ett totalt monopol på all transport och handel med de vanligaste exportprodukterna. Mellan dessa två handelssfärer låg den andra av Europas befolkningstäta och starkt urbaniserade regioner, Flandern. Där förädlades den engelska ullen till kläder för både lyx- och masskonsumtion. Här befann sig också Europas andra ekonomiska nav, som senare skulle ta över de italienska städernas dominerande roll. Det utbredda bruket av slavar hade kraftigt minskat efter Romarrikets fall senantiken. Bruket och handeln med slavar upphörde aldrig helt, särskilt inte i södra Europa. Stora plantager som brukades av slavar återuppstod under senmedeltiden i och med upprättandet av sockerodlingar i Spanien, på Sicilien, Kreta och, på 1400-talet, på de atlantiska öarna Madeira och Azorerna. Detta kan betraktas som ett slags generalrepetition inför den gigantiska slavekonomin som skulle uppstå efter upptäckten och koloniseringen av Amerika runt 1500. I kombination med en kraftig demografisk expansion i norr bidrog detta till att centrum för den europeiska ekonomin flyttades norrut, först till Lågländerna och Nordfrankrike och senare England. Teknik Många nya uppfinningar och tekniker importerades utifrån under medeltiden. Kompassen, pappret, krutet, armborstet och en mängd andra hjälpmedel kom österifrån, medan innovationer som väderkvarnen och det mekaniska uret utvecklades eller fulländades i Europa. Vattenkvarnar kom att bli särskilt nyttiga när de tillämpades till att driva tidigare varianter av stånghammare, sågar och valkningsmaskiner. En av de kanske viktigaste uppfinningarna var dock tryckningstekniken. Dess inverkan på spridning av nya idéer kan knappast övervärderas, och befrämjade även en explosionsartad utveckling i pappersindustrin. Teknikutvecklingen gick ofta hand i hand med utvecklingen av handel. De tätare förbindelserna mellan nord och syd spred bruket av skeppsbyggeri, särskilt under senmedeltiden. Koggen, norra Europas främsta sjötransportmedel, inspirerade till exempel italienska skeppsbyggare till att bygga förbättrade varianter av den som var skräddarsydda för att ta stora mängder skrymmande varor som alun till färgning av kläder och ull. Runt Nederländerna främjades den allt mer expansiva fiskenäringen genom byggandet av allt mer specialiserade fiskebåtar med utrustning för konservering ombord. Till lands utvecklades nya typer av vagnar med järnskodda hjul och axlar på upphängningsanordningar som var bättre lämpade för de primitiva landsvägarna. Gruvnäringen stimulerade till många nya uppfinningar i och med behovet av metaller för maskiner, vapen och myntslagning. Pumpar utvecklades för att föra vatten ur gruvor och man upptäckte tekniker för att utvinna metaller ur annars värdelös malm, något som gjorde att tidigare nedlagda eller olönsamma gruvor kunde öppnas igen. Tillverkningen av metallredskap ökade under perioden, särskilt produktionen av järn och man beräknar att den varit upp i runt 60 000 ton per år runt 1500. Se även Alain Guerreau Jacques Le Goff Medeltidens filosofi Medeltidens konst Medeltidens musik Medeltidens mat Medeltidens litteratur Medeltidsportalen Sverige: Äldre medeltid Sverige: Folkungatiden Sverige: Kalmarunionen Referenser Noter Tryckta källor A History of World Societies (2007, 7:e upplagan) redaktörer: McKay, Hill, Buckler, Ebrey Blockmans, Wim & Hoppenbrouwers, Peter (2007) Introduction to Medieval Europe 300-1550 översättning av Isola van den Hoven Dahl, Gunnar (2002) Gud, pengar och moral i affärslivets gryning Hunt, Edwin S. och Murray, James M. (2001) Företagande och handel i det medeltida Europa 1200-1550 översättning av Margareta Eklöf och fackgranskning av Bo Franzén Nordberg, Michael (1995, 2:a upplagan) Den dynamiska medeltiden Vidare läsning Harrison, Dick Jarlens sekel Linton, Michael Margareta - Nordens drottning 1375-1412, Larsson, Inger Svenska medeltidsbrev Medeltidens ABC (2001) red. Orrling, Carin Externa länkar Medeltida konst Medeltidsmuseet Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Medeltidsveckan har anordnats under vecka 32 på Gotland sedan år 1984, och då främst i Visby med aktiviteter även på landsbygden. Temat utgår från den danske kung Valdemar Atterdags brandskattning av Visby år 1361, men under senare år har temat utvecklats till att inkludera även generell nordisk och europeisk medeltid. Medeltidsveckan genomförs i augusti från söndag i vecka 31 till söndagen vecka 32. Under festivalen genomförs upp till 600 evenemang. Majoriteten av aktiviteterna är i Visby men hela Gotland är överlag engagerat i festivalen. Under medeltidsveckan anordnas medeltida marknad, tornerspel, bågskyttetävlingar och liknande. Deltagarna brukar bära tidsenliga kläder. År 2007 beräknades turister handla för 125 miljoner kronor och år 2014 var motsvarande summa 204 miljoner kronor. Historia Medeltidsveckan hölls första gången 1984 och arrangerades de första åren av Sveriges kyrkliga studieförbund. Det startade som ett kulturprojekt, Medeltidsmänniskans liv och tro, och några av initiativtagarna var Wiveka Schwartz, Kurt Genrup, Marita Jonsson, Synnöve Gahrén och Michael Neumann. Detta kom till stånd då Schwartz året innan hade varit med och arrangerat Franciskanerdagarna då det var 750-årsjubileum av att Franciskanorden kommit till Visby. Detta blev lyckat så Schwartz blev uppmuntrad att söka bidrag om att göra mer medeltidsaktiviteter följande år. I november 1983 skickade hon in en ansökan och blev beviljad 30 000 kr i bidrag. 9 januari 1984 hölls första träffen för temaveckan och fredag 13 januari 13.00 samlades de fem första gången på Schwartz kontor och då fastslogs tidpunkten vecka 32 och hela konceptet om Valdemarståget, Valdemarstavlan och brandskattning. För att sprida kunskapen om medeltiden hos Gotlandsborna innan den första veckan hölls fyra utbildningsdagar; Medeltidsmänniskan i staden i Fornsalen på Gotlands museum, Medeltidsmänniskan i landet i Folkets hus i Hemse, Medeltidsmänniskan i kyrka och kloster i Bunge intill kyrkan samt en dräktdag med specialist Margareta Nockert, för idén var att man skulle sy egna dräkter. Senare togs arrangemanget över av Gotlands Bildningsförbund för att 1991 tas över av Stiftelsen Medeltidsveckan på Gotland som nyss bildats. Stiftarna är: Gotlands museum Gotlands bildningsförbund Gotlands hembygdsförbund Gotlands turistförening Medeltidsgillet Region Gotland År 2007 bildades aktiebolaget Medeltidsveckan på Gotland AB som är ägt av stiftelsen för att sköta driften. De första åren var det aktiviteter bara under helgerna, främst på söndagarna. År 2010–2013 spelades dokumentärfilmen Sju dagar om året in. År 2014 gjorde HUI en evenemangsmätning av Medelstidsveckan. Syftet med undersökningen var att undersöka turismens konsumtion under Medeltidsveckan för att beräkna och redovisa de turistekonomiska effekterna för Region Gotland av evenemanget. Gästspel • 1992–1994 spelade Sorkar & Strängar på Medeltidsveckan. • Rävspel och Kråksång spelade år 2005. • "Jungfrusägnen", en musikal av Josefin Alfredson Agnestig om Unghanses dotter, framfördes år 2012 i Sankta Karins ruin, med bl.a. Vilhelm Blomgren i en huvudroll. Bengt Sprowede från Sproge spelade kung Valdemar Atterdag i denna musikal, och Jonas Larsson Grönström från Hemse (senare Visby) spelade hans son, kronprins Christoffer av Danmark. • År 2020 slog Corona hårt mot världen och även för medeltidsveckan. Så istället för många olika aktiviteter och en stor marknad på plats i Visby, valde man att erbjuda programmet enbart online. Man direktsände en vecka i sträck över YouTube. Där hade man gjort ett urplock av alla akter som vanligtvis finns på plats vecka 32 som nu uppträdde live. Medeltidsveckan hade även en online marknadsplats och kurser, föreläsningar, reportage och stadsvandringar online. Återkommande händelser Många av de återkommande händelserna är initierade av deltagare på Medeltidsveckan utan arrangörernas inblandning. Ibland överlever dessa i flera år och blir traditioner som pågår i flera år. Valdemar Atterdag Valdemar Atterdag har en alldeles särskild ställning inom Medeltidsveckan. Valdemars intåg i Visby och Brandskattning 1361, har dramatiserats och spelats upp ett flertal gånger i ett så kallat historiskt återskapande, sedan 2011 ungefär vart tredje år genom Battle of Wisby som också har ett historiskt korrekt läger där förberedelser sker. Valdemar Atterdag har spelats av Kurt Genrup (1984), Bo Genfeldt (1985) och Roland Johansson från Hallbjäns i Guldrupe (sedan 1986) Marknad Marknaden fanns med från starten och var från början på Strandgatan. År 2002 hade den medeltida marknaden växt sig för stor, området kring Strandgatan och Almedalen var alltså för litet. År 2003 genomfördes marknaden runt tornerspelsarenan på Strandgärdet. År 2004 upplät DBW (De Badande Wännerna) området norr om Visby botaniska trädgård. Från detta år genomförs marknaden alla dagar under veckan. På marknaden kan man köpa allehanda tidstypiska saker och Medeltidsveckan har ett ansökningsförfarande för att man som säljare ska få delta. Tornerspel År 1987 var tornerspelsteamet Ultimathule (ej att förväxla med musikgruppen som senare tog namnet) inbjudet. Riddarna red i parader och genomförde flera tornerspel på Strandgärdet norr om Visby ringmur. Till finalen den sista helgen var flera ryttare från Gotland Western Riders med i lånta dräkter. De bildade strax efteråt den gotländska tornerspelsgruppen Riddarsällskapet Torneamentum. År 1988 genomfördes de första Tornerspelen på Strandgärdet norr om Visby ringmur. Där medverkade riddare ur Riddarsällskapet Torneamentum, bågskyttar från bågskytteklubben Vildkaninerna och kämpar från Styringheim. Under 1993 utvecklades Tornerspelen ytterligare och tre spel genomfördes under juli månad och tre spel under Medeltidsveckan. Tornerspelen spelas på tornerspelsarenan Strandgärdet strax norr om Visby Ringmur på en arena med 3000 sittplatser. Tornerspel på landsbygden har hållits bland annat på Kattlunds gård, i Burgsvik bakom Grå Gåsen, på Warfsholm, Bunge Museum och vid Lickershamn. 100 knektars marsch En marsch sammankallad av föreningen Proknekt (sedan 2010). Går från Söderport till "Forum Vulgaris" nere i marknaden. Man behöver inte vara historiskt korrekt eller medlem i Proknekt för att delta i marschen, det enda som krävs är man är klädd i en knektinspirerad dräkt eller bumla. Bollsport 1997 började personer utklädda till munkar spela fotboll i Nordergravar, där Franciskanermunkar mötte Benediktinermunkar. Munkbollen spelades traditionellt på måndagen. På tisdagen spelades riddarbollen. Båda dessa har slutat, sista året för munkbollen var 2006. Från 2008 har det under några år spelats något som kallas Broll i samma anda. Där spelar ett lag med barbarer mot ett lag med araber. Alla matcher spelas i humoristisk anda i syfte att roa publiken och deltagarna snarare än att vinna matchen i sig. Riddargård Riddargård är producerad av Medeltidsveckan på Gotland i samarbete med Fenomenalen Science Center på Gotland. Detta projekt gjordes för första gången år 2019 och planeras fortsätta för att sprida medvetenhet om hållbar utveckling. Riddargård är en samling stationer som reflekterar de globala målen. FN:s globala mål presenteras som riddarideal. Battle of Wisby Battle of Wisby återskapar slagen i Mästerby och Visby 1361 för att sprida kunskap om de historiska händelserna. Men även för att uppmärksamma de trauman som följde för lokalbefolkningen på Gotland efter slagen. Flera hundra deltagare från ett närmare 20 länder är med för att återskapa denna strid. Övriga återkommande händelser • Invigningsparad (sedan 1997) • Slaget vid Mästerby - historiskt återskapande av Slaget vid Mästerby (sedan 2011). • Trix eldcirkus – med bland annat en gratis föreställning i Nordegravar (sedan 1996). • Tältläger och träff för Society for Creative Anachronism (sedan 1985). • Jauvet satte 1997–2010 upp komiska improvisationsteatrar. • Loke spelar varje dag vid S:t Göransbron. • Armborstuppvisning av Gutars bågskyttar • Munkbollen och Broll i Nordegravar. • Koenix – konserter och uppträdanden (sedan 2012). • Bagad Wisby – en skiftande samling musiker gör en medeltidsinspirerad konsert (sedan 2012) Publikationer och i kulturen Dokumentärfilm År 2010–2013 spelades dokumentärfilmen Sju dagar om året är producerat av Björn Tjärnberg, Carin Eriksson. Producerat av Ola Eliasson, Jan Lekemark, Josef Nyberg. Regi och foto Björn Tjärnberg. Originalmusik Jan Lekemark. Ljuddesign Ola Eliasson. Foto Adam Lundquist, Torben Julius, Magnus Laupa, Josefin Nyber, Lars Hogéus. Klippning Björn Tjärnberg. Projektledare Carin Eriksson. Produktionsledare Stefan Laupa. Platskoordinator Birna Bloom Kauppi. Produktionsassistent Mikael Laupa. I samarbete med Gotlands filmfond, med stöd av film på Gotland. Musik med i klippen Loke, Poeta Magica, musica proknekt och vagando, Thomas Born, patrask med flera. Dokumentären handlar om Medeltidsveckan. 2014 hade den premiär och den har sänts på SVT. 2014 fick inspelningsteamet Studieförbundet Vuxenskolans kulturpris. I populärkulturen Böcker som utspelar sig under Medeltidsveckan 2003 – Silverkronan av Anna Jansson 2009 – Först när givaren är död av Anna Jansson 2010 – Riddarnas kamp, barnbok av Anna Jansson 2012 - När skönheten kom till Bro av Jansson, Anna 2012 - Sorkspolingen av Wahldén, Christina Priser och utmärkelser 1986 fick Wiveka Schwartz och Tovan Obrador ett kulturstipendium om 3 000 kr från Visby Lions Club för "deras energiska och målmedvetna arbete med medeltidsveckan". 1996 fick Medeltidsveckan Stora turismpriset på 100 000 kronor. 2011 fick Medeltidsveckan kulturpris från Union of the Baltic Cities. 2015 blev Medeltidsveckan utsedd till Årets turistmål. 2020 vann Medeltidsveckan Stora Turismpriset för "Medeltidsveckan Plague Edition", ett digitalt genomförande av Medeltidsveckan under Covid-19 pandemin. Bildgalleri Referenser Vidare läsning Externa länkar Medeltidsveckan på Gotland Festivaler i Sverige Kultur i Visby Medeltiden i nutid Svenska folkfester Historiska marknader Återkommande evenemang med premiär 1984 Marknader i Sverige


text: Morfologi eller formlära är den del av lingvistiken som studerar ordens struktur, deras former och bildning. Ordet är den minsta relevanta enheten för syntaxen, men även dessa enheter har en inre struktur, och i de flesta språk (om inte alla) kan man tydligt urskilja delar av ord, som regelmässigt kan förknippas med delar av andra ord. Sådana orddelar kallas för morfem. Sambandet mellan till exempel potatis, potatisar och potatisskalare är för en modersmålstalare av svenska helt uppenbart. Lika uppenbart är det att förhållandet mellan dessa ord går att uttrycka som regler, vilka kan tillämpas på många, många andra ordpar. På samma sätt som potatis förhåller sig till potatisar, förhåller sig lök till lökar, potatis har samma funktion i potatisskalare som lök i lökskärare. I det första exemplet rör regeln pluralbildning och i det andra exemplet en regel för hur sammansatta ord kan bildas. Termen morfologi introducerades av August Schleicher 1859: Für die Lehre von der Wortform wähle ich das Wort "Morphologie" ("Vad gäller läran om ordformerna, väljer jag ordet 'morfologi'", Mémoires Acad. Impériale 7/1/7, 35). Lexem och ordformer I vardagligt språk är ordet ord tvetydigt. Om vi återvänder till exemplet med potatis och potatisar, så är dessa i en betydelse samma ord (båda är de substantiv som avser samma typ av rotfrukt, enbart antalet skiljer sig åt), men i en annan betydelse är de två olika ord (de kan inte i alla typer av satser bytas ut mot varandra). Skillnaden mellan dessa två betydelser av ord är förmodligen den mest fundamentala och viktiga inom morfologin. Den första betydelsen, där potatis och potatisar anses vara samma ord, kallas för lexem, den andra för ordform. På så sätt kan vi säga att potatis och potatisar är olika former av samma lexem. De två orden potatis och potatisskalare avser däremot inte samma typ av föremål, och de utgör två olika lexem. Den form som vanligen används för att representera ett lexem, kallas för dess grundform eller lemma. Böjning och ordbildning Om man tar begreppet lexem i beaktande, kan man urskilja två typer av morfologiska regler. Några regler rör hur olika ordformer står i relation till varandra, medan andra regler rör hur olika lexem står i relation till varandra. Den första typen av regler kallas för böjningsregler och den andra typen för ordbildningsregler. Ett förenklat sätt att uttrycka detta är att ordbildningsregler skapar nya ord (det vill säga lexem), medan böjningsregler skapar nya ordformer av samma ord (lexem). Ordbildningsregler kan man dela upp i två typer: avledning och sammansättning. Sammansättning är när man utgår från två eller flera fullständiga lexem och fogar samman dessa till ett nytt lexem. Potatisskalare är till exempel ett sammansatt ord, då både potatis och skalare är fullständiga lexem. Avledning å andra sidan är en typ av ordbildning där alla komponenterna inte är självständiga lexem, utan några av dem är till exempel prefix eller suffix. På så sätt är till exempel ordet oberoende bildat av prefixet o-, vilket fogats till lexemet beroende. Beroende i sin tur är bildat av lexemet bero, till vilket fogats suffixet -ende. Dessa affix är alltså inte lexem, men de är ändå betydelsebärande orddelar – morfem. Gränsdragningen mellan böjning och ordbildning är långt ifrån alltid lika enkel att göra som i exemplen ovan. Det finns ett flertal fall där oenighet råder om huruvida en given regel bör betraktas som en böjningsregel eller en ordbildningsregel. Paradigm och morfosyntax Begreppet paradigm (böjningsmönster) är nära förknippat med begreppet böjning. Ett lexems paradigm är alla de ordformer som det kan förekomma i, grupperat efter grammatisk kategori. Välkända exempel på paradigm är verbkonjugationer och substantivens deklination. De olika ordformerna kan ofta ställas upp i tabellform, med gemensamma särdrag såsom tempus, aspekt, modus, numerus, genus eller kasus som kategorier. En tabell över de personliga pronomina i svenskan skulle till exempel använda sig av kategorierna person, numerus, genus och kasus. Vilka kategorier som används för att gruppera ord i paradigm beror på vad som är syntaktiskt relevant för språket i fråga. I ett språk där till exempel verbet måste böjas beroende på subjektets numerus, är naturligtvis numerus en relevant kategori. Den allra största skillnaden mellan böjning och ordbildning är att de olika böjningsformerna är organiserade i paradigm, vilka bestäms av syntaktiska krav. Den del av morfologin som behandlar samspelet mellan syntax och morfologi kallas för morfosyntax, och inom morfosyntaxen sysslar man inte med ordbildning. Allomorfer och morfofonologi I beskrivningen ovan förbigicks det faktum att inte alla substantiv bildar plural genom att foga -ar till lexemets grundform. I själva verket finns det ett flertal ändelser som används för att bilda plural: flicka använder -or, träd använder nollplural med mera. Det är en av de största källorna till förvirring inom morfologin att det ytterst sällan råder ett ett-till-ett-förhållande mellan funktion och form. I detta fall kan -ar, -or, -er och nollplural betraktas som varianter av ett pluralmorfem. Sådana varianter kallas för allomorfer. Man kan skilja på flera typer av allomorfer. I vissa fall råder fri variation mellan vilken variant man använder, men vanligen är vilken allomorf som skall användas betingad av fonologiska regler. Det förekommer också att en funktion, såsom plural, fylls av en form som inte på något sätt är fonologiskt relaterad till andra former, så kallad suppletion. Det vanligaste är dock den fonologiskt betingade variationen mellan allomorfer. Olika fonologiska regler bestämmer vilka typer av språkljud som kan förekomma tillsammans, och morfologiska regler skulle kunna leda till att dessa fonologiska regler bryts. Språket löser då detta genom att använda sig av en fonologiskt acceptabel allomorf. Studiet av hur allomorfer uppstår genom ett samspel mellan fonologi och morfologi kallas för morfofonologi. Många morfofonologiska regler faller under det som kallas för sandhi. Lexikologi Lexikologi eller lexikal morfologi är den del av morfologin som sysslar med ordförrådet, vilket från morfologins synvinkel är de lexem som ett språk använder sig av. Denna del av morfologin sysslar mest med ordbildning, vare sig det rör sammansättning, avledning eller lånord. Morfologisk typologi Under 1800-talet delade filologer in världens språk baserat på deras morfologi. Denna indelning klassificerade vissa språk som isolerande, vissa som agglutinerande och vissa som syntetiska. Utmärkande för de isolerande språken var att de ansågs ha mycket lite morfologi (åtminstone böjningsmorfologi). De agglutinerande språken hade morfem som var lätta att urskilja och separera från varandra. De syntetiska språken var rika på böjningsmönster, där en enskild form kunde omfatta flera separata funktioner. Det klassiska exemplet på ett isolerande språk är kinesiska, på agglutinerande språk turkiska och på syntetiskt språk latin eller grekiska. Men när man tar den stora variation som återfinns bland världens språk blir det uppenbart att det inte går att enkelt dela in dem i dessa tre kategorier. Referenser Allmänna källor Bauer, Laurie. (2003). Introducing linguistic morphology (2nd ed.). Washington, D.C.: Georgetown University Press. . Bubenik, Vit. (1999). An introduction to the study of morphology. LINCON coursebooks in linguistics, 07. Muenchen: LINCOM Europa. . Haspelmath, Martin. (2002). Understanding morphology. London: Arnold (co-published by Oxford University Press). (hb); (pbk). Katamba, Francis. (1993). Morphology. Modern linguistics series. New York: St. Martin's Press. (hb); (pbk). Matthews, Peter. (1991). Morphology (2nd ed.). Cambridge: Cambridge University Press. (hb); (pbk). Spencer, Andrew, & Zwicky, Arnold M. (Eds.) (1998). The handbook of morphology. Blackwell handbooks in linguistics. Oxford: Blackwell. .


text: Ett morfem eller ordled är den minsta betydelsebärande enheten i ett språk. Ett morfem ingår i allmänhet i ett ord, och byggs i sin tur upp av fonem. Läran om ordens inre struktur, det vill säga morfemen, kallas morfologi. Huvudtyper Det finns två huvudtyper av morfem: Rotmorfem, basmorfem eller fria morfem – ord eller ordstam med egen självständig betydelse Lexikalt morfem, rotmorfem som fungerar som ett eget ord, t.ex. dag, snäll, tomte, den, att Övriga rotmorfem är ordstammar som behöver kompletteras för att bilda ord, t.ex. häll-, flick- Affix eller bundna morfem – ordled utan egen betydelse, men modifierar rotmorfem Prefix, t.ex. o- och be- Suffix, t.ex. -het, -isk Interfix eller fogmorfem, sammanfogar ord, t.ex. u i gatubarn fler undertyper av affix listas i artikeln Affix Morfem behöver inte vara uttalade eller noteras i skrift. Exempelvis motsvaras nollplural av ett tomt morfem. Inom lingvistiken skrivs dessa som Ø: Ett hus, flera hus-Ø. Morfotax Inom lingvistiken är morfotax det regelsystem som styr hur morfem används och vilka angränsande morfem de kan ha. Avstavning I svenska språket är en av de två huvudmetoderna för avstavning baserad på ordled, nämligen Ordledsprincipen. Se även Allomorf Källor Lingvistisk morfologi


text: För vishetens brunn i nordisk mytologi, se Mimers brunn. Mimers Källa är en tidning/tidskrift som ges ut av Samfundet Forn Sed Sverige (tidigare Sveriges Asatrosamfund). Tidningen grundades 1996 och är en medlemstidning som ges ut med cirka tre nummer per år. Tidningen innehåller information om Samfundet Forn Sed Sveriges verksamhet, reportage och artiklar som berör modern asatro och fornnordisk historia, samt recensioner av aktuella böcker och filmer. Äldre nummer av tidningen kan läsas som pdf-filer på samfundets webbplats. Externa länkar Officiell webbplats Svenska tidskrifter Tidskrifter startade 1996


text: Munin kan avse: Munin – en av Odens två korpar Hugin och Munin HMS Munin – flera olika fartyg Munin (satellit) – en satellit


text: För enfternamnet Modin och personer som bär detta namn, se Modin (efternamn). Se även dvärgen Dvalin i fornnordisk mytologi, vars ridhäst hette Modin. Modin (plural modiner) är en äldre spansk måttenhet för salt, som skeppades ut från hamnen Torrevieja i provinsen Alicante men också från den närbelägna ögruppen Balearerna. Enheten tycks ha använts hela 1800-talet. Storlek Det är något oklart om det är en volym- eller viktenhet. Olika källor anger att en modin motsvarar 1380 kilogram, 932 liter, mellan 33 och 34 kataloniska quintales, 7,75 tunnor eller 8,5 svenska tunnor. Det rör sig hur som helst om ungefär en kubikmeter eller drygt ett metriskt ton. Portugisisk motsvarighet En portugisisk enhet för salt var Moy, motsvarande 4 3/4 svenska tunnor eller 696 liter. Källor Salvator, Die Balearen (1897), Würzburg och Leipzig Noback, Vollständiges Taschenbuch der Münz-, Maass- und Gewichts-Verhältnisse (1851), Leipzig Universal-Lexikon für Kaufleute und Fabrikanten (1835), sid. 512 Handels-Underrättelser: Alicante den 14 Nov i Post- och Inrikes Tidningar, 24 december 1835, sid. 2 Volymenheter Massenheter Spaniens ekonomiska historia


text: Midgårdsormen (fornnordiska: Miðgarðsormr, ungefär "världsormen") eller Jörmungand (Jǫrmungandr, ungefär "väldige ganden") är ett gudaväsen ur den nordiska mytologin som har formen av en jättelik ormvarelse, stor nog att slingra sig kring världen och bita sin egen svans (jämför Ouroboros), bosatt i världshavet. Midgårdsormen var enligt en myt barn till asen Loke och en jättinna som hette Angerboda. Fenrisulven och Hel var odjurets syskon. Efter religionsskiftet associerades Midgårdsormen med gamla testamentets Leviatan. Etymologi Namnet Midgårdsormen (fornnordiska: Miðgarðsormr) betyder precis som det låter: "ormen av Midgård" (alltså ungefär "världsormen" eller "jordens orm"), och förekommer endast hos Snorre Sturlasson i dennes Snorres Edda. I den poetiska Eddan (såsom dikten Valans spådom) och i skaldediktningen kallas ormen för Jörmungandr (fornnordiska: Jǫrmungandr, nusvenska: Jörmungand), samt Ormr (orm) och Nádr (drake). Ordet "jörmun" är utdött i svenska språket, men förekommer på isländska och betyder i princip "väldig" (ungefär "stor, stark och helhet"). Ordet "gand" har flera betydelser men avser främst något övernaturligt och avlångt väsende, såsom fornnordiska trollstavar vid samma namn (se artikeln Gand). Gand kan bland annat avse en flod, orm, stav, käpp, band och liknande (främst i "övernaturliga" eller "levande" avseenden). Namnet Jörmungand har därför flera möjliga betydelser i koppling till dess mytologi, såsom: "väldige ormen", "väldiga floden" (en synonym för havet där han dväljas), "väldiga staven eller käppen" (en koppling till världsträdet Yggdrasil), samt "väldiga bandet" (ormens slingrande kring världen, en synonym för världens livscykel). Mytologi Ursprung Ormen är avlad av asen Loke och jättinnan Angerboda, och tillhör därför traditionellt jättarnas släkte. Ormen är syskon till gudinnan Hel och Fenrisulven, samt halvsyskon till asen Narfe och hästen Sleipner. Allfadern, asen Oden, lät ursprungligen Lokes barn bo i Asgård, men då Midgårdsormen blivit alldeles för stor fann Oden det nödvändigt att göra sig av med den, varav han kastade den i världshavet. Midgårdsormen växte sig där så lång att den kunde slingra sig kring Midgård och bita sig själv i svansen. Sammandrabbningar med åskguden Tor I den nordiska mytologin har Midgårdsormen haft tre välkända sammandrabbningar med åskguden Tor och har därför viss anknytning med honom. Första gången blir Tor lurad att lyfta Midgårdsormen, vilket han inte klarar av. Andra gången vill Tor ha hämnd, varav han fiskar upp odjuret och slår till honom med hammaren. Tredje gången stupar båda i strid mot varann under det förutspådda Ragnarök. Tors färd till Utgårdaloke Första gången Midgårdsormen sammandrabbas med Tor var under Tors färd till Utgård, tillsammans med Loke och Tjalve. Då fick Tor lyfta en av jättarnas katter, medan jätten Utgårdaloke förvände hans syn. Katten var i själva verket Midgårdsormen och det blev oro när han lyckades lyfta ett av dess ben. Efter detta fick dock Tor se sig besegrad och fick motta speglosor för sin ringa styrka, tills han vid berättelsens slut fick veta att han varit utsatt för trolldom. Tors fiskeresa Andra gången Midgårdsormen sammandrabbas med Tor hade Tor rott ut på havet för att fiska upp odjuret i sällskap av jätten Hymer. Tor hade då agnat med huvudet av Hymers största tjur, varav Midgårdsormen nappade och dess huvud dök upp ovanför vattenytan. Tor grep sin hammare Mjölner och slog ormen i huvudet av hela sin kraft. Då skar den vettskrämde Hymer av metreven och ormen sjönk ner i havet. Så skildras episoden i dikten Kvädet om Hymer och scenen finns återgiven på tre bildstenar från vikingatiden (såsom stenen vid Altuna kyrka). Ragnarök Den tredje gången Midgårdsormen sammandrabbas med Tor äger rum under den förutspådda slutstriden vid Ragnarök. Under striden dödar Tor Midgårdsormen, men hinner inte gå mer än nio steg förrän han dör, förgiftad av ormens etter. Referenser Monster i nordisk mytologi Djur i nordisk mytologi Drakar i mytologi


text: Meile är en ganska okänd gestalt i Nordisk mytologi. Han är en av Odens sex söner. Meile betyder "milstegaren". Se även Lista över gestalter i nordisk mytologi Källor Nordisk mytologi Ugglan


text: Möja Jernväg är en privatägd museijärnväg som är belägen i Bergs fiskeby på ön Möja i Stockholms skärgård. Som dragkraft används ångloket Lappen, byggt 1904 av Orenstein & Koppel i Berlin. Banan har även en hembyggd ångdressin, byggd 1973. Externa länkar Officiell webbplats Järnvägslinjer i Sverige Museijärnvägar i Sverige


text: Mariefred är en tätort i Strängnäs kommun, belägen vid Mälaren cirka 65 km väster om Stockholm. Historia Borgen och klostret Mariefreds historia går tillbaka till 1370-talet då Bo Jonsson Grip lät bygga en borg på en udde, Gripsholm, som efter flera utbyggnader senare blev det kungliga Gripsholms slott under Gustav Vasa på 1530-talet. Själva namnet Mariefred kan tillskrivas ett kloster som kartusianermunkar började uppföra 1493, och låg där nuvarande kyrkan ligger. Klostret hade namnet Pax Mariae, som betyder "Marias fred", och bebyggelsen runt omkring fick så namnet Mariefred. År 1498 förlänades Gripsholm med underlydande till klostret. Klosterkyrkan invigdes 1504 i samband med Sten Sture den äldres begravning där. Hans kvarlevor flyttades senare till Strängnäs domkyrka. År 1526 kom den gamla borgen Gripsholm i Gustav Vasas ägo. Samma år drogs klostret in, för att senare rivas i samband med reformationen. Vid Mariefreds kyrka finns några framgrävda rester av det gamla klostret. Vid platsen, på kyrkbackens södra sida, finns en minnessten över Sten Sture den äldre. Stenen restes år 1905. I reformationens kölvatten växte ett samhälle starkare kopplat till kungamakten upp, delvis befolkat av de hemlösa munkarna. Enligt andra uppgifter tvingades munkarna att flytta till Julita kloster 1526. Slottet I augusti 1537 lät Gustav Vasa påbörja bygget av ett slott på den holme där den gamla borgen låg. Under de kommande seklen kom stadens utveckling och liv att präglas av närheten till slottet och hovlivet där. Kungamakten på Gripsholm gynnade till exempel samhället genom donationer. Bland annat skänktes ett par skogsområden till stadens borgare (se nedan). Mariefred fick stadsrättigheter av kung Karl IX den 12 juni 1605. Gustav III:s tid innebar en blomstringstid för Mariefred. Kungamakten sökte genom att bevilja skattefrihet uppmuntra till anläggandet av fabriker, och själv anlade han vid Gripsholm ett större bränneri. Detta sysselsatte cirka 280 människor och bedrev sin rörelse (i mindre skala) fram till 1860-talets början. Staden Mariefred fick stadsprivilegier år 1605. Den ursprungliga stadens bebyggelse omgavs av Kärnbo socken och Mälaren, och begränsades till ett litet område vid den nuvarande stadskärnan. Den gamla stadskärnan har fortfarande i huvudsak samma plan som på en karta från 1759, men bebyggelsen sträcker sig numera även över mark som tidigare tillhörde den omgivande socknen Kärnbo. Entrén till staden ligger vid den gamla tullporten, där stadens huvudgata leder rakt ned mot vattnet. Det fanns även en sjötull, vid den sjönära ändan av Storgatan. Under 1600-talet drabbades Mariefred av tre svåra bränder; på 1620-talet, år 1640 och år 1682, då kyrkan brann ner. Det året fanns det sammanlagt 85 tomter inom stadens gränser. År 1759 hade antalet tomter ökat till 91, och år 1897 fanns det 100 tomter. Samtidigt som handel, fabriksverksamhet och sjöfart hade möjligheter att expandera och erbjuda nya arbetstillfällen i andra städer, stagnerade Mariefred, vilket främst satte spår i befolkningsutvecklingen. Samma utveckling ägde rum i ofta mycket gamla städer som hade grundats under helt andra förutsättningar än 1800-talets, exempelvis Gränna, Sigtuna, Skanör, Trosa, som kom att förbispringas av den industriella utvecklingen. De kom att vegetera som charmfulla, slumrande idyller, ganska oberörda av förändringarna på det ekonomiska och tekniska området. "Mariefred är en av landets mest välbevarade trähusstäder med plankinhägnade gårdar och gårdshus för småhantverk", skriver en reseguide. Efter branden 1682 har bebyggelsen i stort sett skonats från de rivningar som drabbat så många andra småstadsidyller. Under andra världskriget internerades tre polska u-båtsbesättningar strax utanför staden. Kommunikationer i äldre tid Mälaren och sjölederna har alltid varit viktiga för stadens kontakter med omvärlden, med segelskutor och transporter över isen. År 1821 besökte ångfartyget Yngve Frey staden med 200 passagerare. Samma år kom ångskonerten Stockholm med turister till Gripsholm. Under 1800-talet utvecklades Mariefred som hamnstad. År 1834 byggdes en ångbåtsbrygga vid Kölnholmen vid stadens sydöstra hörn. År 1873 etablerades en reguljär ångbåtstrafik med turlistor för varje säsong. En lastkaj byggdes mellan 1898 och 1902. Den nuvarande ångbåtsförbindelsen mellan Mariefred och Stockholm upprätthålls med S/S Mariefred som har trafikerat rutten varje säsong sedan 1903. År 1895 öppnades järnvägstrafik mellan Läggesta och Mariefred, på en bibana från Norra Södermanlands Jernvägsaktiebolags nyanlagda sträckning mellan Södertälje och Eskilstuna. Järnvägen övertogs år 1931 av Statens järnvägar. År 1964 avvecklades järnvägstrafiken mellan Läggesta och Mariefred. Banan avelektrifierades och spårvidden ändrades från normalspår till 600 mm smalspår när Östra Södermanlands Järnväg året efter anlade en smalspårig museibana. Mariefreds södra och norra skogar Mariefredsborna fick, genom två donationer daterade den 24 april 1590 och 12 juni 1605, rätt att bruka två skogsområden söder respektive norr om staden. Det första donationsbrevet är utfärdat av hertigen av Södermanland, Karl, som senare skulle bli kung Karl IX. Där överlåter han torpet Sämskarboda som låg vid nuvarande Hedlanda gård på den södra sidan av Gripsholmsviken. Hertig Karl upplät även ett skogsområde som stadsborna kunde få bruka. Den andra gåvan, som regleras i stadens privilegiebrev från 1605 gäller ett skogsområde öster om sjön Södra Kärrlången, mellan staden och Kvicksta. I privilegiebrevet bekräftas den tidigare gåvan av den södra skogen. Donationen av den norra skogen bekräftades genom ett kungligt brev år 1789. De båda skogsområdena var allmänningar och nyttjades ursprungligen gemensamt av stadens borgare. Den södra skogen skiftades år 1785, och den norra skiftades år 1799. De första fasta bosättningarna i skogsområdena etablerades på 1780-talet respektive 1820-talet. Administrativa tillhörigheter Mariefreds stad bildades 1605 som en utbrytning ur Kärnbo socken och ombildades vid kommunreformen 1862 till en stadskommun. År 1952 införlivades Kärnbo socken/landskommun och Taxinge socken/landskommun och den tidigare stadskärnan utgjorde därefter en liten del av stadskommunens yta. Stadskommunen upplöstes 1971 och tätorten Mariefred ingår sedan dess i Strängnäs kommun. I kyrkligt hänseende har Mariefred sedan 1605 hört till Mariefreds församling, och dessförinnan Kärnbo församling. Orten ingick till 1948 i domkretsen för Mariefreds rådhusrätt för att därefter till 1971 ingå i Livgedingets domsagas tingslag. Sedan 1971 ingår Mariefred i Eskilstuna tingsrätts domsaga. Befolkningsutveckling Näringsliv Mariefreds näringsliv präglades tidigt av de omgivande lantbruken och stadsinvånarnas egna behov av hantverkare och handelsmän. Ett gästgiveri, vars tradition idag bärs av Gripsholms värdshus, öppnades år 1609. I närheten av staden fanns flera tegelbruk, bland annat vid Kalkudden nordost om staden. De lokaler som idag används av Gripsholms värdshus inrymde under en period på 1700-talet en stoff- och strumpfabrik. År 1777 anlades ett kronobränneri intill slottet. Dess lokaler användes senare som kemisk fabrik och folkhögskola. Under 1900-talet fanns bland annat ett par borstfabriker och ett par metallfabriker, dels i centrala Mariefred, dels vid Hedlandet söder om Gripsholmsviken. Under 1950-talet etablerades en fabrik för sanitetsprodukter, Textil AB Sanetta, med som mest 200 anställda. Den såldes senare till Holmens bruk. År 1963 etablerades Mariefredsverken AB. Det företaget har ombildats till Mavab, som tillverkar modulbyggda hus. Sevärdheter I Gripsholms slott finns Statens porträttsamling. Den gamla ladugårdsbyggnaden som tillhörde slottet inrymde från 1996 Grafikens Hus, ett internationellt centrum för den grafiska konsten. Byggnaden förstördes vid en brand år 2014. Strax intill ligger en ruin av Kärnbo kyrka. Mariefred har Sveriges äldsta värdshus, Gripsholms värdshus med anor från 1609 och utsikt över Mälaren och Gripsholms slott. Stadens hembygdsmuseum är inrymt i Callanderska gården, som är ett sekelskifteshem i en färgaregård från mitten av 1700-talet. Vid Mariefreds västliga utkant ligger naturreservatet Hjorthagen. Det är ett inhägnat område med gamla ekar och fritt strövande dovhjortar. Mariefred har filmats många gånger i film- och TV-sammanhang. Den svenska TV-serien Livet i Fagervik och den tyska TV-serien Inga Lindström från 2000-talet filmades delvis i centrala Mariefred. Exempel på långfilmer som delvis är inspelade i Mariefred är dramat Jag är Maria (1979), Bo Widerbergs Victoria (1979) och Ingenjör Andrées luftfärd (1982) i regi av Jan Troell. Några filmer baserade på böcker av Astrid Lindgren har också filmats i Mariefred. Kajsa kavat gjordes i den gamla stadskärnan, scener i Pippi Långstrump filmades i staden, vitsippstagningarna i Ronja Rövardotter spelades in i Hjorthagen och en del exteriörscener i Rasmus, Pontus och Toker från 1956. Evenemang Första lördagen i juni varje år hålls Ångans dag, då man firar ångkraftens betydelse för Mariefred. Då gästas staden av flera ångbåtar, veteranbilar och museijärnvägen kör extraturer med flera ånglok. I staden har det återkommande arrangerats riddardagar med tornerspel, jazz- och gatumusikfestivaler samt olika evenemang som hör samman med stadens och slottets historia, bland annat en årligen återkommande Bellmansdag och sedan 2014 Nordiska Mästerkapen i Food Truck. Här tävlas i bland annat om Bästa Kötträtt, Bästa Vego, Bästa Fisk och Skaldjur, Bästa Dessert, Bästa Burgare och Mest miljömässigt hållbara food truck. Kommunikationer Sörmlandstrafiken kör reguljär busstrafik till bland annat järnvägsstationen Läggesta och till grannorten Stallarholmen. Det går även vissa direktbussar mellan Mariefred och Strängnäs. Museijärnvägen Östra Södermanlands Järnväg kör maj-september turisttrafik mellan Läggesta och Mariefred och mellan Läggesta och Taxinge. Ångtågen stannar vid Mariefreds station och dess stationshus, som uppfördes i samband med att Norra Södermanlands järnväg öppnade år 1895. Ångfartyget S/S Mariefred, trafikerar sedan 1903 rutten Stockholm-Mariefred, numer endast sommartid. Väntpaviljongen vid Mariefreds ångbåtsstation är från 1888. Sedan 1970 disponerar Östra Södermanlands Järnväg den K-märkta byggnaden enligt avtal med Strängnäs kommun. Utbildning I Mariefred finns två grundskolor för årskurs F-9, Mariefreds skola (kommunal) och Gripsholmsskolan (friskola). Sport I Mariefred finns idrottsföreningen IFK Mariefred som grundades 1908. Se även Mariefreds kyrka Mariefreds kloster Anstalten Mariefred Lista över fasta fornminnen i Mariefred (för omfattning av detta område, se Mariefreds stad#Sockenkod) Nasko Källor Noter Externa länkar I Mariefred nu Mariefred Orter i Strängnäs kommun Tätorter i Sverige


text: En metall är ett grundämne (eller en legering) med metalliska egenskaper, till exempel hög ledningsförmåga för elektricitet och för värme, formbarhet, i allmänhet hög densitet och metallglans. Några viktiga och välkända metaller är aluminium, bly, guld, järn, koppar, platina, silver, tenn och zink. Metall har haft stor betydelse i människans historia, vilket återspeglas i namn på epoker som bronsåldern och järnåldern. Metaller inom kemin Metaller är den största gruppen av grundämnen; omkring 80 procent av alla grundämnen är metaller. I det periodiska systemet är metallerna inte inordnade i raka grupper eller perioder, utan återfinns under och till vänster om en diagonal linje från bor till polonium vilka kallas halvmetaller. Över och till höger om samma linje finns icke-metallerna. Traditionellt delar man in metallerna efter densiteten i lättmetaller och tungmetaller samt efter dess påverkan av omgivningen i ädla och oädla metaller. Distinktionen används även allmänt i betydelsen att tungmetaller är toxiska för miljö och människor. I nedanstående tabell visas en översikt över metallernas indelning i det periodiska systemet vad gäller densitet. Denna kategorisering har dock ifrågasatts, bl.a. av den internationella organisationen för nomenklatur inom kemiområdet, IUPAC. Ingen bestämd densitetsgräns finns som definierar vilka metaller som är "tunga", men ofta används 5000 kg/m3. Därmed hamnar flertalet metaller i gruppen tunga metaller, men de skiljer sig väsentligt från varandra, såväl med avseende på toxicitet som andra egenskaper. Kritiker har därför förordat att andra benämningar används som bättre kategoriserar det man önskar uttrycka Egenskaper Metallatomer känns igen på följande kemiska egenskaper: antalet elektroner i det yttre skalet är litet och mindre än koordinationstalet. joniseringsenergin är liten, mindre än ungefär 10 eV. Detta innebär att metallatomerna lätt släpper ifrån sig valenselektroner och bildar positivt laddade joner (katjoner), som hålls samman av metallbindningar och bildar ett metallgitter, en kristallin struktur. Gittret ger metallen dess formbarhet och de fria elektronerna som finns i ett gemensamt "elektronmoln" gör att metaller är utmärkta värme- och elektriska ledare, samt gör att metallen blir reflektiv. Det gör också att ämnet absorberar åtskilliga ljusvåglängder vilket resulterar i att metaller har en grå, silvrig till svart färg och är ogenomskinliga. Den relativt starka metallbindningen gör att metaller i allmänhet har en hög smältpunkt. Metaller är i allmänhet instabila ämnen, dess yta reagerar ofta med till exempel den omgivande luften och korroderar. Järn rostar sönder under flera år och kalium brinner upp på ett par sekunder. För att förhindra korrosionen kan man behandla metallen på olika sätt, till exempel genom att täcka ytan med färg eller genom anodisering. Legeringar Legeringar är material med metalliska egenskaper vilket består av två eller flera grundämnen (legeringskomponenter), varav minst ett är metall. Några kända legeringar är amalgam, brons, mässing och stål. Ädelmetaller En ädelmetall är ett metalliskt grundämne som ofta har ett högt ekonomiskt värde. Hit brukar räknas bland andra guld, silver och platina. Ädelmetaller bildar inte gärna joner. Inom kemin räknas även koppar som ädelmetall. Inom fysiken räknas enbart koppar, silver och guld som ädelmetaller. Se även Halvmetall Icke-metall Metallåtervinning Övergångsmetall Referenser Metallurgi Fasta tillståndets fysik Periodiska systemet Wikipedia:Basartiklar Metallbearbetning


text: Magistrat kan syfta på: Magistrat i Danmark – Magistrat i Finland – en statlig lokalförvaltning Magistrat i Sverige – från medeltiden till kommunreformen 1862 det högsta styrande organet för städer med egen jurisdiktion Göteborgs magistrat – fram till kommunreformen 1862 stadens högsta styrande organ, helt avvecklad 1 januari 1955. Magistrat i antikens Rom – Berlins magistrat – en historisk benämning på stadens högsta exekutiva organ