text: Geologi är vetenskapen om uppkomst, sammansättning och förändring av jordskorpans berg- och jordarter. Geologi ingår som en del inom ämnesområdet geovetenskap. Inom geologin finns flera olika underavdelningar, såsom petrologi, mineralogi, tektonik, sedimentologi, stratigrafi och paleontologi. Jordens utvecklingshistoria studeras inom ämnesområdet historisk geologi. Olika bergarters åldrar kan bestämmas med hjälp av fossil (biostratigrafi) eller olika grundämnens sönderfallshastigheter (geokronologi). Utifrån dessa har ett tidsschema över jordens utveckling fastställts, en så kallad geologisk tidsskala. Den som arbetar med geologi kallas för geolog. Historia Vetenskapligt arbete om jorden och berg har länge utövats; Peri Lithon (om stenar) av den grekiske vetenskapsmannen Theofrastos (372–287 f kr) var ett aktat verk i tusen år. Men geologin som självständig vetenskap, och med den innebörd den ges idag kommer från slutet av 1700-talet. Innan dess hade geologiska frågeställningar hamnat under geografin. Fram till tidigt 1700-tal hade Bibelns skapelseberättelse ett stort inflytande på föreställningen om geologiska processer, till exempel ansågs jorden vara ungefär 6 000 år, enligt beräkningar från händelser i Bibeln. Leonardo da Vinci var en av de första som verkligen kan kallas geolog. Dansken Nicolaus Steno studerade geologiska lagerföljder i Toscana och presenterade en avhandling 1669 ("De solido intra solidum naturaliter contento", 'Om en fast kropp som på ett naturligt sätt innesluts i en annan fast kropp') där han visade hur lagerföljden byggts upp och brutits ned i en kontinuerlig process. Dessa arbeten utfördes då för att stödja konceptet att den globala syndafloden omnämnd i Bibeln står till svars för större delen av våra geologiska formationer. Stenos arbeten blev dock inte riktigt uppmärksammade, förrän de återupptäcktes på 1800-talet. Under 1700-talet började man så sakta upptäcka att bergskedjorna verkade ha en lång och komplicerad tillkomsthistoria. Fransmannen Jean-Étienne Guettard upptäckte på 1750-talet slocknade vulkaner i Auvergne och Nicolas Desmarest visade på 1770-talet att basalt hade vulkaniskt ursprung. Efter förebild från Carl von Linné började den tyske bergsmannen Abraham Gottlob Werner samla kring sig en skara lärjungar och bilda en vetenskaplig skola för studiet av olika bergarter, och klassificerade dem i grupper efter sitt läge i berget - äldst "grundberget" eller "urberget", så "övergångsberget" och "flötsberget" samt yngst "de hopsvämmade bergen". Werner menade att alla bergarter, förutom ett mindre antal yngre lavabergarter och några som bildats på kemisk väg, var avsatta som sediment i havet. James Hutton lade i Theory of the Earth, med undertiteln an Investigation of the Laws Observable in the Composition, Dissolution and Restoration of Land upon the Globe 1785 fram sina plutonistiska teorier som gick ut på att alla bergarter var vulkaniskt bildade och råkade där i konflikt med Abraham Gottlob Werner och hans neptunism som i stället gick ut på att bergarterna var sedimentärt bildade. Huttons vän John Playfair kom 1803 att popularisera hans teorier, och under 1800-talet kom plutonismen att få allt starkare stöd, och Werners gamla lärjungar Leopold von Buch och Alexander von Humboldt gick över till plutonismen, vilket markerade en seger för denna skola. Lantmätaren William Smith hade i slutet av 1700-talet observerat att olika bergavlagringar verkade innehålla olika typer av fossil, och genom William Bucklands insatser i början av 1800-talet där han jämförde bergarternas lagerföljd i olika länder, kunde han hitta samstämmighet i lagrens ordningsföljd och bygga en kronologisk serie över deras tillkomsttid. Någon säker datering av lagren eller fanns inte, och en annan vetenskaplig strid pågick samtidigt mellan katastrofister som Buckland och Georges Cuvier som tänkte sig en rad på varandra följande naturkatastrofer som hastigt förändrat livet på jorden och uniformister som tänkte sig att ett långsamt och uniformt skeende format jorden. Redan James Hutton hade anslutit sig till tanken på långsamt verkande processer, men "aktualismteorin" som den under 1800-talet kom att kallas och vilken gick ut på att samma processer som ännu är aktiva hade format jorden under mycket lång tid framställdes först av Karl Ernst Adolf von Hoff 1822, därefter av Charles Lyell 1833 i hans viktiga Principles of Geology som från mitten av 1800-talet kom att helt dominera geologin. Geologiämnets historia i Sverige kan läsas här: Geologin i Sverige Geologisk tidsskala Den geologiska tidsskalan sträcker sig över jordens historia. Den börjar omkring inledningen till solsystemets bildande för 4,567 miljarder år sedan och jordens bildande för 4,54 miljarder år sedan och sträcker sig till nutid. Viktiga milstolpar 4,567 miljarder år sedan: Solsystemet bildas 4,54 miljarder år sedan: Jorden bildas c:a 4 miljarder år sedan: Slutet av Sena tunga bombardemanget, livet uppstår c:a 3,5 miljarder år sedan: Fotosyntes börjar c:a 2,3 miljarder år sedan: Syresatt atmosfär, första snöbollsjorden 730–635 miljoner år sedan: två perioder av snöbollsjord 542 ±0,3 miljoner år sedan: Kambriska explosionen – stor ökning av fossilbildande livsformer; början till paleozoikum c:a 380 miljoner år sedan: Första Ryggradsdjuren på land 250 miljoner år sedan: Perm–trias-utdöendet – 90 % av alla landdjur dör. Slutet av paleozoikum och början till mesozoikum 65 miljoner år sedan: Krita/Tertiär-gränsen – Dinosaurierna dör ut; slutet av mesozoikum och början till kenozoikum c:a 7 miljoner år sedan – nutid: Hominider c:a 7 miljoner år sedan: första homininerna uppträder 3,9 miljoner år sedan: Australopithecus uppträder, en direkt förfader till Homo sapiens. 200 tusen år sedan: Första moderna homo sapiens uppträder i östra Afrika Kortfattad tidsskala Den andra och tredje tidsaxeln är utdrag ur föregående axel (markerat med gröna och röda asterisker). Den senaste epoken, holocen är för kort för att kunna visas tydligt på den tredje axeln. Datering Geologiska händelser kan antingen anges med exakta tidpunkter, eller i relation till andra händelser före och efter i tiden. Inom geologin finns ett antal metoder både för absolut och relativ datering. Relativ datering Metoder för relativ datering utvecklades när geologin började utvecklas till en formell vetenskap. Geologer använder fortfarande följande principer, men de kan kompletteras med absolut datering. Principen om intrusiva relationer behandlar inträngande intrusiva kroppar. Där en intrusiv magmatisk bergart skär genom en sedimentär bergart är intrusionsbergarten yngre än den sedimentära. Det finns flera olika typer av intrusioner: Lakkoliter, batholiter och gångar. Principen om genomskäranden behandlar i huvudsak förkastningar, och sekvensen de skär genom. Förkastningar är yngre än berget de skär genom. Om en förkastning skär genom vissa lager, men inte andra så är de genomskurna äldre än förkastningen och de ogenomskurna yngre(jämför förkastningarna A och F med lager C i figuren intill). Principen om inneslutningar anger att i sedimentära bergarter med inneslutningar av andra bergarter så är de inneslutna bergarterna äldre. Till exempel är det vanligt vid bildninga av sedimentära bergarter att grus från en äldre bergart rivs upp och innesluts i den nya. En liknande situation för magmatiska bergarter är Xenoliter. Principen om uniformitarianism anger att de processer som modifierar jordytan nu fungerade liknande i historien. Principen om ursprunglig horisontalitet anger att sediment i huvudsak avsätts i plana bäddar. Studier av moderna sediment över och under vatten stödjer denna princip. Vid korsvisa bäddar avsätts inte sedimenten horisontellt, men hela enheten är horisontell. Principen om superponering anger att ett sedimentärt lager i en lagerföljd som är opåverkad av tektoniska processer är yngre än lagret under, och äldre än lagret över. Logiskt sett kan inte ett yngre lager bildas under ett som redan fanns på plats. Utifrån denna princip han kan betrakta sedimentära lager som en vertikal tidslinje, som helt eller delvis beskriver tiden från det understa lagret avsatts till det översta. Principen om faunans växlingar baseras på förekomsten av fossil i sedimentära bergarter. Eftersom organismer finns ungefär samtidigt över hela världen kan deras förekomst eller avsaknad användas för att bestämma den relativa ålder på formationen som de är inneslutna i. Absolut datering Geologer kan också precist datera geologiska händelser. Dessa dateringar kan användas för sig själva eller tillsammans med relativa metoder, eller för att kalibrera de relativa dateringsmetoderna. De första absoluta dateringsmetoderna bland annat genom mätning av radioaktiva isotoper uppkom i början på 1900-talet och innebar stora framsteg för geologin eftersom de förändrade och fördjupade förståelsen för den geologiska tidsskalan. Tidigare hade geologerna endast kunnat använda sig av fossil för att kunna datera bergarter relativt varandra, men med isotopdatering kunde de fossilbärande bergarterna dateras precist och de äldre relativa fossilsekvenserna kunde uppdateras med nya absoluta åldrar. I många geologiska tillämpningar mäts isotopförhållandet i en bergart, och detta kan användas för att beräkna tiden sedan bergarten passerade sin kristallisationstemperatur och kristalliserade. Detta eftersom de radioaktiva isotoperna då binds i bergartens kristallgitter, och inte längre kan diffundera ut och in i gittret. Isotopförhållandena används i geokronologiska och termokronologiska studier. Vanliga metoder för isotopdatering är Uran-bly-metoden, Argon–argondatering och uran-thoriumdatering. Geologiska material Förklaring, material: A. Extrusiva magmatiska bergarter B. Intrusiva magmatiska bergarter C. Magma D. Metamorfa bergarter E. Sedimentära bergarter F. Sediment Förklaring, processer: Vittring Konsolidering Kristallisering Smältning Metamorfos Litifiering (kompaktion och cementering) Deposition Transport Exponering Merparten av den geologiska data som finns kommer från forskning på fasta jordmaterial, dessa kan antingen benämnas som berg eller okonsoliderade material, jord. Bergarter Det finns tre huvudtyper av bergarter: magmatiska, sedimentära och metamorfa. Bergartscykeln är ett system som beskriver hur dessa tre bergartstyper bildas och ombildas ur varandra och magma. När en bergart kristalliserar från en smälta (magma eller lava) är det en magmatisk bergart. Denna bergart kan vittra och erodera och sedan sedimentera och kompakteras till en sedimentär bergart. Den kan också genomgå metamorfos på grund av tryck och temperatur som förändrar mineralsammansättningen och därmed bilda en metamorf bergart. Sedimentära bergarter som utsätts för högt tryck och temperatur kan också genomgå metamorfos och bilda metamorfa bergarter. Metamorfa och sedimentära bergarter kan också vittra, erodera, sedimentera och bilda nya sedimentära bergarter. Metamorfa bergarter kan genomgå ytterligare metamorfos. Alla tre bergartstyper kan också smälta, och när detta händer bildas en ny magma, från vilken nya magmatiska bergarter kan bildas. Okonsoliderade material Geologer studerar även okonsoliderade material, som kan delas in i sediment och jordarter och oftast är nyare än bergarterna. Studier av dessa kallas kvartärgeologi, eftersom de sannolikt bildats under kvartär, den senaste perioden i den geologiska tidsskalan. Kvartärgeologin innefattar sediment och jordarter. Global uppbyggnad Plattektonik Jordens litosfär är uppdelad i ett antal tektoniska plattor som rör sig ovanpå den plastiskt deformerande astenosfären. Det finns ett nära samband mellan rörelser hos de tektoniska plattorna och mantelkonvektion: rörelser hos oceanplattorna rör sig alltid i samma riktning som mantelkonvektionen eftersom litosfären i oceanplattorn består av det översta, fasta lagret av manteln. Detta samband mellan rörelser hos fasta plattor på jordens yta och konvektion i dess inre kallas plattektonik. Upptäckten av plattektonik gav förklaringar till en rad geologiska fenomen på jordytan och havsbotten. Långa linjära egenskaper kunde förklaras som plattgränser. Mittoceanska ryggar, höjdpartier på havsbotten där hydrotermiska öppningar och vulkaner finns kunde förklaras som divergenta plattgränser, där två plattor rör sig isär från varandra. Bågar med många vulkaner och jordbävningar kunde på samma sätt identifieras som Subduktionszoner, där en platta tvingas in under en annan. Omvandlingsgränser, som San Andreasförkastningen resulterar i vidsträckta, kraftfulla jordbävningar. Plattektonik utgör också en förklaring till Alfred Wegeners teori om kontinentaldrift där kontinenterna rör sig över jordytan. Plattektonikens styrka ligger i att den kan kombinera och förklara alla de ovan nämnda fenomenen i en samlad teori om hur litosfären rör sig på den konvekterande manteln. Jordens uppbyggnad Framsteg inom seismologi, datormodellering, mineralogi och kristallografi vid höga temperaturer och tryck ger kunskap om den inre sammansättningen och uppbyggnaden hos jorden. Seismologer kan använda ankomsttider hos seismiska vågor för att kartlägga jordens inre. Tidigt kunde man visa att jorden har en flytande yttre kärna (där transversella vågor inte kunde spridas) och en tät inre kärna. Detta ledde till att en lagermodell med jordskorpa och litosfär ytterst, manteln under och en yttre och en inre kärna innerst. På senare år har mer detaljerade mätningar av hur våghastigheter förändras i jordens inre kunnat utföras. Dessa mätningar har lett till mycket mer detaljerade modeller av jorden. Geologisk utveckling av ett område Geologin i ett område utvecklas allteftersom bergkroppar avsätts på och tränger in i befintligt berg, och deformerande processer förändrar deras form och placering. Avsättning inträffar när partiklar sedimenterar och litifierar till sedimentära bergarter eller när lava flyter ut och täcker den befintliga bergytan. Magmatiska intrusioner såsom batoliter, lakkoliter och gångar tränger upp i ovanliggande berg och kristalliserar allteftersom de svalnar. Efter att bergartssekvensen har avsatts kan den deformeras eller genomgå metamorfos. Deformationer uppstår som en effekt av att bergmassan trycks ihop, eller dras isär horsontellt eller utsätts för skjuvning. Dessa deformationer hänger vanligen samman med de olika plattektoniska gränserna. När bergskroppar utsätts för horisontellt tryck blir de kortare och tjockare. Eftersom volymen inte ändras nämnvärt sker deformationerna huvudsakligen på två sätt: genom förkastningar och genom veckning. I den övre delen av jordskorpan, där spröda deformationer kan inträffa bildas reversa förkastningar, och eftersom bergarter djupare ned ofta är äldre (lagen om superponering ovan) kan dessa förkastningar leda till att äldre berg hamnar ovanpå yngre. Rörelser längs förkastningar kan resultera i veckning antingen eftersom förkastningen inte sker plant eller för att berglagren dras med, och bildar dragveck. Djupare ned i jordskorpan uppför sig berggrunden plastiskt och veckas snarare än att bilda förkastningar. Dessa veck kan antingen ske så att mitten på vecket böjer uppåt, antiform, eller så att mitten böjer nedåt, synform. Om antiformen och synformen behåller sina riktningar kallas de antiklin och synklin, och om de inte gör det kallas de omkullvälta. Högre tryck och temperaturer i samband med horisontell sammanpressning kan orsaka både veckning och metamorfos hos bergarterna. Metamorfosen orsakar förändringar i mineralkompositionen hos bergarterna. Dessa förändringar kan till exempel vara foliation, mineralkornen blir utplattade eller att originalstrukturen försvinner, till exempel skikt hos sedimentära bergarter, flödesmönster från lavor och kristallmönster hos kristallina bergarter. Förlängning får bergkropparna att bli längre och tunnare. Detta sker främst genom normalförkastningar och plastisk utsträckning. På plateser där bergkroppar glider mot varandra bildas strike-slip-förkastningar nära ytan och skjuvzoner på större djup där berget deformeras plastiskt. Tillkomst av nya bergkroppar både genom deposition och intrusion, inträffar ofta samtidigt som deformationer. Förkastningar och andra deformationsprocesser resulterar i topografiska gradienter, som får den stigande sidan att erodera och deponeras på den sjunkande sidan. Om förkastningsrörelsen fortsätter bildas mer utrymme för erosionsprodukter att sedimentera på. Deformationer hänger ofta ihop med vulkanism och magmatisk aktivitet. Vulkanisk aska och lava ackumuleras på ytan, och magmatiska intrusioner tränger in underifrån. Gångar, som är långa plana intrusioner fyller sprickor och sprickzoner, och därför finns ofta många inslag av gångbergarter på platser där bergsmassan har deformerats. Alla processer som nämns ovan behöver inte äga rum på varje plats, och behöver inte nödvändigtvis inträffa i en enda bestämd ordning. Hawaii till exempel består nästan uteslutande av lager av basaltiska lavaflöden. De sedimentära lager som finns i centrala USA, som kan skådas i Grand Canyon består nästan uteslutande av snart sagt odeformerade lager, som har legat stilla sedan kambrium. Andra områden är mycket mer komplexa. I sydvästra USA har sedimentära, vulkaniska och intrusiva bergkroppar genomgått metamorfos, utsatts för förkastningar och veckats. Geologisk metodik Geologer använder sig av ett antal fält- laboratorie- och numeriska modelleringsmetoder för att tyda jordens historia och förså de processer som sker inuti och på jordens yta. I typiska geologiska undersökningar använder geologer främst information relaterad till petrologi (studier av bergarter), stratigrafi (studier av sedimentära lager) och strukturgeologi (studier av bergarters förhållanden till varandra och deras deformationer). I många fall studeras även moderna jordarter, floder, landskap och glaciärer samt biogeokemiska vägar och geofysiska metoder för att undersöka jorden under ytan. Fältmetoder Geologiskt fältarbete varierar beroende på vad som ska undersökas. Nedan listas metoder som används i vissa situationer. Geologisk kartering Strukturell kartering: Lokaliserar större bergskroppar, och de förkastningar och veckningar som tagit dem dit. Stratigrafisk kartering: Lokaliserar facies. Ytkartering: Lokaliserar jordarter och avlagringar på jordytan Kartläggning av topografiska egenskaper Framställande av topografiska kartor Bilda förståelse för förändring i landskapet, såsom: Erosionsmönster och avlagringar Förändringsmönster hos floder; meander Släntprocesser Underjordskartering genom geofysiska metoder Dessa metoder innefattar: Grunda seismologiska kartläggningar Markgenomträngande radar resistivitetsmätningar och används för att: Finna petroleum och malm Finna grundvatten Finna arkeologiska lämningar Högupplöst stratigrafi Mätning och beskrivning av stratigrafiska områden på jordytan Brunnsborrning och undersökningar av borrhål Biogeokemi och geomikrobiologi Provtagning för att: Bestämma biokemiska vägar Identifiera nya organismer. Dessa organismer kan användas för att: Identifiera nya kemiska föreningar och använda dessa upptäckter för att: Förstå hur det tidiga livet på jorden fungerade, och dess metabolism Finna viktiga föreningar som kan användas i läkemedel Paleontologi: utgrävning av fossil För att förstå tidigare liv på jorden och evolutionen Till museer och utbildning Insamlande av prover till geokronologi och termokronologi Glaciologi: mäta kännetecken och rörelser hos glaciärer. Laboratoriemetoder Petrologi Petrologer identifierar bergprover i laboratorium som ett komplement till fältkartering av bergarter. Två av de grundläggande metoderna för att identifiera bergarter i laboratorium är genom optiskt mikroskop och med elektronmikrosond. I en optisk analys av mineralen i bergprov undersöks tunna skivor av provet i ett mikroskop. Mineralen i provet bestäms med hjälp av kunskap om deras egenskaper i olika former av polariserat ljus. Vid ekektronmikrosondering analyseras den exakta kemiska sammansättningen och variationer inom varje kristall hos en del av ett bergartsprov. Studier av stabila och radioaktiva isotoper ger insikt om den geokemiska utvecklingen av bergenheter. Petrologer använder sig av data om små bubblor av vätska och gas som inneslutits i mineralkristaller och utför fysiska experiment under hög temperatur och högt tryck för att förstå vid vilka tryck och temperaturer som olika mineral bildas och hur de förändras genom magmatiska och metamorfa processer. Dessa studier kan sedan användas för att förstå metamorfa processer och kristallisation av magmatiska bergarter. Studierna kan även bidra till att förklara de processer som sker inuti jorden, till exempel subduktion och magmakammare. Strukturgeologi Strukturgeologer analyserar tunna skivor av geologiska prover för att finna den strukturella sammansättningen i provet som ger information om spänningar i kristallstrukturen hos bergarten. De kombinerar även mätningar på geologiska strukturer för att rekonstruera de historiska bergdeformationerna i området. Strukturgeologiska analyser genomförs ofta genom att riktningen hos olika särdrag plottas i stereografiska projektioner. En sådan projektion projicerar en sfär på ett plan, där plan i sfären blir linjer och linjer blir punkter. Dessa projektioner kan användas för att hitta veckaxlar, förhållanden mellan förkastningar och förhållanden mellan andra geologiska strukturer. Till de mest välkända experimenten inom strukturgeologin hör de med orogena kilar, som är de zoner där bergskedjor bildas längs konvergenta tektoniska plattgränser. I den analoga versionen av sådana experiment dras horisontella sandlager mot ett stopp, vilket ger realistiska förkastningsmönster och bildar en orogen kil. Numeriska modeller av orogena kilar fungerar på samma sätt, men är mer sofistikerade och kan ta hänsyn till erosionsmönster och höjningar i bergskedjan. Dessa modeller bidrar till förståelse om förhållandet mellan erosion och formen hos en bergskedja. Stratigrafi I laboratorium undersöker stratigrafer prover av stratigrafier som kan samlas in i fält, till exempel borrkärnor. Stratigrafer analyserar även data från geofysiska undersökningar som visar stratigrafin under markytan. Geofysiska data och borrhålsundersökningar kan kombineras för att få en bättre bild av hur det ser ut under markytan. Till detta används ofta datorprogram som arbetar i tre dimensioner. Denna data kan sedan användas för att rekonstruera uråldriga processer som inträffat på jordytan, tolka miljön och därigenom lokalisera områden lämpliga för att utvinna vatten, kol, eller petroleum. Biostratigrafer utför även laboratorieanalyser på fossil i bergprover från hällar och borrkärnor. Dessa fossil bidrar till förståelse om sedimentationsmiljön som bergproverna bildats i. Geokronologer daterar bergarter inom stratigrafin för att få snävare intervall kring tid och hastighet för depositionen. Det går även att analysera magnetiska förändringar i magmatiska bergarter i borrkärnor. Sedimentologi Sedimentologi är studier av sediment och de processer som bildat sedimenten. Sedimentens kretslopp kan beskrivas enligt följande: vittring, erosion, transport, avsättning, diagenes och litifikation. Vittring är nedbrytning av bergarter till jord eller sediment, antingen fysiskt eller kemiskt. Erosion förflyttar lösa sediment från en plats till en annan. Transport är den huvudsakliga rörelsen som sedimenten utsätts för från att de lösgörs från berget tills att de hamnar i havet. Tillämpad geologi Geologisk kunskap är till stor nytta vid flera olika tillfällen. Upptäckter av nya mineral kan ge upphov till nya, bättre material. Inom samhällsplaneringen spelar geologin en stor roll på flera olika sätt. En bergarts mekaniska egenskaper är viktiga för att man ska kunna bryta rätt sorts material till ballast för vägar och järnvägar. Det är viktigt att man tar reda på hur geologiskt stabilt ett område är så att det inte finns risk för skred när en lera kommer i rörelse på grund av mycket regn. Spricksystemen i berggrunden fungerar som viktiga transportörer av grundvatten, vilket innebär att miljöföroreningar och utsläpp som når ner till grundvattnet kan spåras om man har kunskap om hur vattnet i ett område rör sig. Ekonomisk geologi De geologer som arbetar med ekonomisk geologi inriktar sig på att finna och hantera jordens naturresurser. De resurser som mest arbete riktas mot är petroleum och kol för energiutvinning och malm för metallutvinning. Gruvgeologi Gruvgeologi behandlar utvinnande av mineralresurser ur jordskorpan. Några resurser av ekonomiskt intresse är ädelstenar, metaller och många mineraler, såsom asbest, perlit, glimmer, fosfater, zeoliter, lera, pimpsten, och även grundämnen som svavel, klor och helium. Petroleumgeologi Petroleumgeologer studerar platser i jordskorpan som kan innehålla kolväten som går att utvinna, främst petroleum och naturgas. Eftersom många petroleumfynd är i sedimentärbäcken studerar petroleumgeologer även bildandet och den tektoniska utvecklingen av dessa bäcken. Geoteknik och jordmekanik Inom Väg- och vattenbyggnadsteknik används geologiska principer och analysmetoder för att bestämma de mekaniska egenskaperna för det material som byggnader och andra konstruktioner byggs på. Detta möjliggör att tunnlar kan byggas utan att rasa; broar och skyskrapor kan byggas med robust grund och för byggnader på lera kan sättningar minimeras. Hydrologi och miljöfrågor Geologi och geologiska principer kan även tillämpas på miljöproblem såsom att återställa flodfåror vars lopp påverkats, eller att sanera gamla industritomter. Hydrogeologi används för att finna grundvatten, något som är särskilt viktigt för att förse torra områden med oförorenat vatten. Hydrogeologi kan också användas för att övervaka och förutse utbredningen av föroreningar i grundvattenbrunnar. Geologer samlar data genom stratigrafier och borrhål, där även borrkärnor och iskärnor kan utvinnas. Iskärnor och sedimentkärnor används för att få kännedom om hur till exempel nederbördsmängder, temperaturen och havsnivån har varierat över tiden. Dessa data är den huvudsakliga informationskällan om den globala klimatförändringen, bortsett från mätdata. Naturkatastrofer Geologer och geofysiker studerar naturkatastrofer för att kunna stadga säkra byggnormer och varningssystem som undviker att egendom och liv går till spillo. Några exempel på sådana naturfenomen, som är relevanta för geologi är: Laviner Jordbävningar Översvämningar jordskred Sättningar Vulkaner Tsunamier Slukhål Se även Geokemi Geofysik Grundvatten Kvartärgeologi Maringeologi Sveriges geologiska undersökning Medicinsk geologi Geovetenskap Geologin i Sverige Geologins dag Referenser Där anges följande referenser: Externa länkar Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Gnosticism (från det gammalgrekiska ordet γνωστικός gnostikos, ungefär "att besitta kunskap") är ett samtida begrepp för en uppsättning religiösa idéer som frodades i det judisk-kristna kulturområdet runt år 1–200. Baserat på en viss tolkning av Torah och andra religiösa skrifter trodde dess anhängare att världen skapats av en emanation av Gud som fångat en ursprunglig gudsgnista i människans kropp, en gnista som kunde befrias genom gnosis (andlig insikt). Gnosticism var ingen självständig religion, utan är en religionshistorisk fackterm från 1800-talet, myntad i syfte att användas som samlingsterm för ett antal, inbördes olika, mystiska, andliga idéströmningar med mångtusenåriga anor. Dess utövare kallade inte själva sin religion för gnosticism (Valentinus kallade den kristendom), men några av dem (framför allt Satornilos och Marcellina) kallade den för gnosis (insikt eller kunskap). Ursprung De flesta större religioner har innehållit ett trossystem för majoriteten av anhängare, och mystiska utläggningar och förklaringsmodeller för en mycket liten andel av de troende som brottas med frågor som exempelvis teodicéproblemet. Exempel på sådana esoteriska läror är exempelvis kabbalan inom judendomen och sufismen inom islam. Gnosticismen har förmodligen uppkommit av liknande skäl, men de exakta omständigheterna är inte kända. Både inom judisk och kristen gnosticism återkommer i många gnostiska skrifter en kreativ omtolkning av Jesaja 45:5, så att den som yttrar orden inte är den högsta gudomen utan en lägre, ond eller okunnig, skapargud, Demiurgen. Birger A. Pearson har därför ansett det sannolikt att judisk och samaritansk gnosticism uppkommit bland annat för att skylla lidande och ondska, inklusive antropomorfa och frånstötande drag i den gammaltestamentliga gudsbilden, på Demiurgen. Den förste med säkerhet kände gnostikern var Menander i Samarien på 80-talet e.Kr., men vad som utgjorde hans influenser är däremot oklart. På 1970-talet sökte Elaine Pagels dess ursprung hos dem som påverkade judarna; det rörde sig i alla händelser om en synkretistisk strömning. Många judar stannade i Babylon sedan landet erövrats av Persien år 539 f.Kr. och judarna befriades från sin fångenskap. I Babylon, som då var världens största stad och en handelsknutpunkt där många kulturer och religioner möttes, blandades zoroastrismen och andra dualistiska iranska föreställningar med indiska uppfattningar om själens fångenskap i kroppen, med väst-semitisk och judisk mystik, med kaldéernas astrologi och numerologi, och med den grekiska filosofin och individualismen. För Zarathustra var ondskan i världen inget mysterium därför att han laborerade med en dualistisk lära med en god och en ond gud. Allt gott kommer från Gud (Ahura Mazda), även det materiellt goda. Våld, kaos och viljan att förstöra är det ondas kännetecken, vållat av en från Gud oberoende djävul, en ond ande, benämnd Ahriman på medelpersiska. Ahrimans enda mål är att till varje pris försöka förstöra Guds goda skapelse genom att förorena alla delar av den, och han kunde mycket väl ha lyckats om inte Zarathustra som förste profet (det följer fler med ungefär 1000 års mellanrum) uppenbarat den goda religionen och beskrivit människans roll för henne. Människans uppgift är att i varje handling välja rätt i den kosmiska kampen mellan gott och ont. Ingen annan kan ta på sig en människas synder och frälsa henne, och varje människa har en lika betydande roll i kriget mellan Gud och Ahriman. Genom andlig vägledning förmås människorna bidra till skapelsens förnyelse. Denna gamla iranska religion har påverkat såväl europeiska filosofer som bibliska profeter och har tydligt influerat judendom och kristendom, och därmed även senare religioner som islam och bahá'í, men de nyare religionerna har i praktiken avskaffat djävulen eller har en så allsmäktig gud att djävulen inte torde vara något större problem – och då uppstår behovet att förklara hur ondska kan finnas om en god gud är universums maktcentrum. Det är sannolikt att det finns samband mellan forniranskt religiöst tänkande och gnosticism, men inte enkelt att klarlägga exakt hur detta samband ser ut. Forskningsläget har utvecklats sedan 1970-talet, och medan Birger A. Pearson betraktar förloppet som en inomjudisk bearbetning av teodicéproblemet, återstår en djupare analys av eventuella influenser från den fornegyptiska religionens föreställning om den hermopolitanska ogdoaden. Under de många erövringskrigen och folkomflyttningarna under antiken kom många folk (greker, judar, egyptier, fenicier med flera) i kontakt med den iranska världsbilden och införlivade denna i sina egna religiösa tolkningar. Samtidigt vet vi att den forniranska världsbilden har mycket gemensamt med den indiska innan hinduismen officiellt blev ett religiöst system. Vid tidpunkten för gnosticismens utveckling var medelplatonismen inflytelserik, och gnosticismen uppvisar vissa gemensamma drag med medelplatonism, hermetism och nyplatonism. Man brukar skilja mellan två typer av gnosticism, dels den iranska typen som representeras av manikeism och mandeism och som är tydligt dualistisk, dels en syrisk-egyptisk typ med en svagare dualism som ofta är den man avser när man talar om gnosticism. Gnostiska texter tillhandahölls under antiken enbart de invigda och de olika gnostiska lärorna hade starka drag av mysticism. Gnosticism har delvis varit ett verktyg för ett fåtal inom en etablerad religion för att förstå Guds och skapelsens sanna natur, men har också genom historien utvecklats till självständiga religioner med egna heliga skrifter. Källmaterial Forskningen kring gnosticismen lider av brist på källor. Länge var gnosticismen främst känd genom den kristna polemiken mot den, i synnerhet skrifter av Irenaeus, Hippolytos och Epifanios av Salamis. James Bruce köpte 1769 den så kallade Brucekodexen i Egypten, som har visat sig innehålla tre gnostiska skrifter: Första Jeu Andra Jeu En namnlös skrift Den så kallade Askewkodexen förvärvades av Anthony Askew 1773, och hamnade efter hans död på British Library. Den visade sig innehålla den gnostiska skriften Pistis Sofia. En tysk forskare köpte 1896 en papyrusbok (känd som Akhminkodexen, den gnostiska Berlinkodexen eller Papyrus Berolinensis 8502) upphittad i Akhmin, Egypten. Den innehåller: Maria Magdalenas evangelium Johannesapokryfen (de proto-ortodoxa) Petrusakterna Jesu Kristi visdom Salomos oden, som inte genomgående uppvisar gnostiska drag, men som citerades med gillande i Pistis Sophia, upphittades 1909. Bland skriftfynden i Nag Hammadi 1945 fanns flera gnostiska skrifter på koptiska, bland annat Eugnostos brev i två versioner, dels en nästan utan kristna tankegångar, dels en som bearbetats i kristen riktning. Till de upphittade skrifterna med setiansk inriktning hör: Johannesapokryfen Adamsapokalypsen Arkonternas väsen Världens ursprung Sets tre pelare Norea Den treformiga Protennoia Marsanes Zostrianos Allogenes Till de upphittade skrifterna med valentinianskt kristen gnostisk inriktning hör: Sanningens evangelium Filipposevangeliet Rheginusbrevet Paulus bön Den koptiska Paulusapokalypsen Första Jakobsapokalypsen Om smörjelsen och dopet Om eukaristin Till de upphittade skrifterna med annan kristen gnostisk inriktning hör: Jakobsapokryfen Den tredelade traktaten Andra Jakobsapokalypsen Den koptiska Petrusapokalypsen Petrus brev till Filippos Sanningsvittnet Kunskapens uttolkning Det koptiska egypterevangeliet är en setiansk skrift som, i likhet med Johannesapokryfen, i efterhand försetts med kristen ramberättelse. Melkisedek är, enligt Birger Pearson, en proto-ortodox skrift som senare försetts med setianska inskott. Till de svårdefinierade skrifterna från Nag Hammadi hör: Semsparafrasen Den store Sets andra undervisning Dundret Den stora makten Tomas Kämpens bok Hysifrone I Nag Hammadi hittade man också ett antal icke-gnostiska skrifter, såsom Platons Staten, den platonska skriften Den bemyndigade läran, den asketiska Sixtus sentenser (som i fragment var känd från medeltida ortodoxt kristna skrifter), de hermetiska skrifterna Asklepios, Om den åttonde och nionde och en tacksägelsebön, de proto-ortodoxa skrifterna Petri och de tolv apostlarnas gärningar och Silvanus undervisning, och den enkratitiska skriften Tomasevangeliet. Kodex Tchacos är en papyruskodex upphittad på 1970-talet. Den innehåller Petrus brev till Filippos Första Jakobsapokalypsen JudasevangelietAllogenes Grundläggande drag Alla gnostiska riktningar förenas av en världsbild som gör åtskillnad på Gud – det transcendenta Högsta Väsendet – som bland annat kallas för den Osynliga Eviga Anden å ena sidan, och den lägre Skaparen, Demiurgen, å andra sidan. Ett sådant synsätt finns både inom markionismen, setianismen, valentinianismen, i Justinus' Baruksbok, inom manikeismen och mandeismen. De syrisk-egyptiska gnostiska rörelserna under 100-talet var sinsemellan olika, och medan några hade en monistisk syn som liknar nyplatonismen (så exempelvis synsättet i skrifterna Zostrianos, Allogenes och Marsanes, och i den ursprungliga öst-valentinianismen) hade andra en dualistisk syn (så exempelvis den yngre väst-valentinianismen och kretsarna bakom de tre skrifterna i Brucekodexen – den namnlösa skriften och Första och Andra Jeu – och Pistis Sophia). Ett drag som är kännetecknande för den persiska gnosticismen på 200- och 300-talen är den dualistiska världsbilden, som präglas av föreställningen att människosjälen är fången i kroppen och materien och att den materiella världen är något i grunden ont. Dessa uppfattningar ligger inte långt från de indiska religionernas negativa syn på att återfödas till ett liv på jorden gång efter gång. Dualismen, att det goda står mot det onda, ljus mot mörker, andlighet mot materialism, etcetera – går att spåra till zoroastrismen, en forniransk religion. Den kristna gnosticismen hävdade att vissa människor, det vill säga gnostikerna, har en inre förmåga att söka och finna det inre ljuset. Några kristna gnostiska riktningar, framför allt basilidianerna, trodde att denna inre förmåga berodde på gudomlig predestination, och att majoriteten av mänskligheten var förutbestämd till helvetet, medan andra gnostiker hade en mer positiv syn på människans fria val och alla människors förmåga att utvecklas. Den gnostiska rörelsen hade vissa likheter med nutida metoder för att utforska jaget med hjälp av psykoterapi. Dessa metoder för analys av människans psykologi kan möjligtvis komma från buddhismen, som vid tidpunkten för gnosticismens uppkomst hade hunnit spridas till Alexandria.Conze, E. (1967) Buddhism and Gnosis ss 665–666 i Origini dello Gnosticismo: Colloquio de Messina 13–18 Aprile 1966. Leiden. De kristna gnostikerna, som Monimus, menade att den som söker Gud måste börja med att söka inom sig själv, Detta är dock inte en unikt gnostisk föreställning. Dels fanns liknande föreställningar även hos proto-ortodoxa inomkyrkliga tänkare som Klemens av Alexandria och Origenes, dels fanns liknande föreställningar inom den så kallade enkratitiska rörelsen som sammanställde och läste den icke-gnostiska (då den saknar föreställningen om en lägre skapare) skriften Tomasevangeliet, som innehåller sådana aforismer som: När lärjungarna frågade Jesus vart de skulle gå, svarade han blott:, Det finns ljus inom en människa av ljus, och det lyser upp hela världen. Om hon inte lyser är hon mörker. Gnosticismen var inget enhetligt trossystem, men vissa bärande grundtankar, som från början härstammar från judisk mystik, gick igen i de flesta riktningarna. Dessa grundläggande principer brukar beskrivas i presens eftersom händelseförloppet ur människans synvinkel pågår oavbrutet. Den högste guden – Den utan slut – är transcendent, upphöjd, onåbar och omöjlig för människan att förstå. Från Den utan slut emanerar (utgår, utflödar) eoner, väsen eller en strålglans som fyller den högre världen, Pleroma (fullheten). En av eonerna, ofta den lägsta, sjunker dock på grund av sitt begär ner i sinnevärlden där den splittras och blir fången. I denna splittring finns Demiurgen, som uppträder som skapare och gud – Gamla testamentets svartsjuke och lynniga gud, som låser människornas själar till den fysiska kroppen. En gnista från den gudomliga världen kan emellertid befria människorna genom att de når insikt, gnosis. I den kristna gnosticismen är det Kristi uppgift att ge denna gnosis så att människan blir frälst, medan andra gnostiska system hade andra frälsargestalter, exempelvis Set. Pleroma består ofta av, eller innehåller, en grupp av åtta tidiga andeväsen – ogdoaden – en föreställning som kan ha övertagits från fornegyptisk religion. Förklaringen till hur fallet kunde ske skiljer sig åt i de olika systemen. I flera riktningar är det en urmänniska som faller. Till exempel hermetismen menar att den av det högsta Nous födda människan steg ner genom de sju planetsfärerna till naturen och älskades av den och gav därmed upphov till människosläktet. Till skillnad från den ovanstående tankegången, ofta kallad manlig, finns också en kvinnlig variant i vilken det är ett kvinnligt väsen, ofta Sofia (visheten), som orsakar fallet. Simonianerna lärde till exempel att den högste gudens tanke blev ett kvinnligt väsen som steg ner i de lägre regionerna och födde de änglar och makter som skapade världen. Själv blev hon fången genom dessa makter för att till sist bli den Helena som Simon magern (som representerar den gudomliga kraften) fann och frälste. Hos ofiterna finns två kvinnliga gestalter, en högre och en lägre. Den senare föder Jaldabaoth, skaparen och Gamla testamentets gud. Den gudomligt ingripande kraften för dem åt Kristus. Gnostiska tankegångar har därefter återkommit i olika skepnader. Hermetismen under renässansen och mystikern Jakob Böhme kan sägas ha gnostiska drag, men inget av dessa exempel uppvisar den strikta dualism som förekom inom många gnostiska riktningar. Av den gamla gnosticismen finns fortfarande en liten grupp mandéer i Iran och Irak. Några ur denna folkgrupp lever nu i Sverige som flyktingar. Judisk och hednisk gnosticism Den förste kände företrädaren för en slags gnosticism var Menander, en man med samaritansk bakgrund, verksam i Samarien och Syrien på 80-talet. På 120-talet var Satornilos, som kan ha varit påverkad av Menander, verksam i Syrien. Irenaeus beskriver sextio år senare Satornilos skapelsemyt, som uppvisar mycket stora likheter med den mer detaljerade Johannesapokryfen. Det förefaller därför sannolikt att Johannesapokryfen är en skrift med satornilosianskt ursprung, som emellertid genomgått flera bearbetningar med tillägg i både icke-kristna och kristna gnostiska miljöer. Satornilos rörelse splittrades efter en tid. Bland nutida forskare används ibland ordet setianism som paraplybeteckning på alla dessa riktningar. Den nutida paraplybeteckningen är dock mycket bred, och innefattar både de riktningar som själva kallade sig för setianska och andra riktningar. Därför undviks den av några som forskar om gnosticismen. En av Satornilos dottergrenar blev kristen, och sammanställde Johannesapokryften. Under inflytande av medelplatonismen närmade sig en gren av setianismen platonsk filosofi. Hit hör skrifterna Allogenes, Marsanes och Zostrianos. Under kritik från både de hedniska nyplatonska filosoferna Plotinos och Porfyrios och de kristna riktningarna utvecklades delar av den sena setianismen i radikalt dualistisk riktning. I denna miljö hör skrifterna i Askewkodexen och Brucekodexen hemma. Vid sidan av den setianska riktningen fanns från och med mitten av hundratalet en riktning, simonianismen, som åberopade sig på Simon Magus och legenderna om Helena. De så kallade naassénerna företrädde strax före år 200 en hednisk typ av gnosticism i vilken gudinnan Kybele och hennes älskare, guden Attis spelade stor roll. Kristen gnosticism Den kristna gnosticismen nådde sin höjdpunkt under åren ca 80–160 e.Kr. då ett stort antal sekter skapade egna, starkt avvikande tolkningar av den kristna läran. Två kristna gnostiska riktningar är kända före Valentinus tid: basilidianismen och markionismen. Men ett tredje system, som presenteras i den äldre skriften Eugnostosbrevet och den yngre skriften Jesu Kristi visdom, måste, som Roelof van den Broek har visat, ha varit känt av Valentinus, åtminstone i dess äldre utformning.Basilides, som kan ha varit påverkad av Menander, och gjorde anspråk på kunskap från Simon Petrus' tolk Glaukias, var verksam i Alexandria på 120-talet. Människan står mellan kärlek och hat, rättvisa och godtycke, förnuft och dårskap, insikt och ignorans, tillförlitlighet och opålitlighet, barmhärtighet och grymhet, etcetera), och de flesta människor är förutbestämda (predestinerade) att tro eller inte tro, och hamna på ett av två ställen efter döden: himlen eller helvetet, beroende på om människan är hyliker (fast i det kroppsliga och materiella) eller pneumatiker (andlig, det vill säga förutbestämd till gnostisk kunskap eller insikt). Så kallade psykiker (bundna i själen) förefaller däremot ha ansetts återfödas till dess de föddes som pneumatiker. Världen består enligt Basilides av 365 himlar och en högre, sannare, verklighet bestående av fem gudavarelser, eoner. De båda eonerna Sophia (Visheten) och Dynamis (Kraften) skapar den lägre andevärlden med dess 365 himlar. Den lägsta himlens ande är Gamla Testamentets Gud, som skapar materien. Eonen, Nous (Medvetandet), stiger ned i Jesus, möjligen vid dopet, för att rädda de förutbestämda pneumatikerna. Enligt basilidianerna korsfästes Simon från Kyrene i Jesu ställe, ett synsätt som även återfinnes i Den store Sets andra undervisning. En gudavarelse med namnet Abraxas eller Abrasax (avbildad på amuletter som en tupphövdad antropomorf med reptilunderkropp) fyllde en funktion i Basilides världsbild, med det är inte helt klart om Abraxas sågs som en Demiurg, eller hade en annan, högre eller lägre, plats i världsbilden. Det är bland basilidianerna som det äldsta kända firandet av högtiden Epifania (numera känd under det yngre namnet Trettondedag jul) är belagt, men spreds från basilidianerna till den proto-ortodoxa kristendomen. Namnet Abrasax har talvärdet 365, och kan vara konstruerat för talvärdets skull, men kan alternativt vara en hellenisering av det hebreiska gudsnamnet Ab Raza, den hemlige Fadern. Senare basilidianer påstod sig ha erhållit kunskap genom ett evangelium författat av aposteln Mattias. Markion lärde att det fanns två gudar: Å ena sidan Jesu Gud och Fader, å andra sidan en ond skapargud som skildras i Gamla Testamentet. Markioniterna läste därför endast Lukasevangeliet och några av Paulusbreven. Valentinus, som verkade i Rom 135–160, har gett den klassiska framställningen av gnosticismens system. Gnosticismen har beskrivits som en elitistisk religiös filosofi eftersom anhängarna ansåg sig äga en exklusiv kunskap (gnosis) som var vida överlägsen det kyrkan lärde ut. Återlösningen eller frisläppandet av en människas själ beror på hennes andliga insikt eller kunskap. Valentinianismen splittrades med tiden i flera grenar. Västvalentinianismen, företrädd av Ptolemaios, Herakleon och Flora, blev mycket mer dualistisk än vad Valentinus ursprungliga riktning hade varit. En eller flera setianska riktningar utvecklades senare i kristen riktning. Därför finns Judasevangeliet, och de kristna versionerna av Johannesapokryfen och Egypterevangeliet (inklusive deras titlar, som inte är ursprungliga). Å andra sidan bearbetades den troligtvis proto-ortodoxt kristna texten Melkisedek i setiansk riktning av en gnostisk grupp som, till skillnad från andra gnostiker, accepterade läran om en kroppslig uppståndelse. En gnostiker vid namn Markos var aktiv i Gallien från och med ca 150, och kombinerade valentiniansk och setiansk gnosticism. Markos företräde en mycket mer extrem dualism än de flesta andra syrisk-alexandrinska gnostiker, och förebådar utvecklingen inom den persiska gnosticismen. Bland markosianerna förekom att kvinnor kunde leda firande av eukaristin. Med tiden utvecklades fler grenar av kristen gnosticism, exempelvis miljön i vilken Den tredelade traktaten tillkom. Kretsen bakom Sanningsvittnet kritiserar nästan alla andra gnostiska och icke-gnostiska riktningar, medan kretsen bakom Kunskapens uttolkning försökte medla mellan de flesta riktningar. De under kristen tid utbildade gnostiska systemen framträder under andra och tredje århundradena som den proto-ortodoxa kristendomens värsta fiende, intensivt bekämpad av kyrkofäderna och slutligen nedgjord av den kyrkliga teologins angrepp. Sålunda besegrades rörelser som åberopade sig på den ursprungliga kristna gnosticismen: manikeismen på 200-talet, och under 1000–1400-talen bogomilerna i det bysantinska riket respektive katarerna i södra Frankrike.Pagels, E. (1979, 2004) De gnostiska evangelierna. Wahlström & Widstrand, ss 9–18; ss 19–25 Nutida samfund Sedan upplysningstiden har försök gjorts, främst inom förespråkare för den så kallade västerländska esoteriska traditionen, att återskapa gnosticismen, och flera gnostiska samfund har uppstått. Den Gnostisk-apostoliska kyrkan fick sitt nuvarande namn på 1960-talet, men härstammar från två franska trossamfund: Eglise Gnostique, grundat av Jules Doinel 1890, och Eglise Gnostique Catholique, grundad av Jean Bricaud 1907, som förenades på 1920-talet. Dessa kyrkor präglades av vad som var känt om gnosticismen innan skrifterna från Nag Hammadi upphittades, och det kanoniska Johannesevangeliet uppfattades av dem som "gnostiskt" (ett synsätt som var i svang bland – de med de tidiga franska nygnostikerna samtida – tyska exegeter kring fin-de-siecle). Eglise Gnostique Catholique skall inte förväxlas med det thelemiska trossamfundet Ecclesia Gnostica Catholica, som är ett thelemiskt trossamfund grundat av lekmän inom Eglise Gnostique Catholique 1913, som dock senare erhöll den Gnostisk-apostoliska kyrkans biskopsämbete. De gnostiska lärorna har emellertid fått en renässans sedan fynden av gnostiska originaltexter år 1945 i Nag Hammadi har börjat publiceras. Ecclesia Gnostica (grundad 1967) i USA leds av den gnostiske biskopen Stephan A. Hoeller. Gnosticismen lever även kvar som inspirationskälla i nyandligheten, exempelvis inom teosofin och New Age. Gnosticism inom islam Under islams tidiga utveckling kan vissa gnostiska drag skönjas hos dåtida tänkare, även om religionen som helhet och längre fram i tiden kom att ta avstånd från den gnostiska teologin. Abdallah Ibn al-Muqaffa (död 756) försökte tidigt skapa en kompromiss mellan islam och gnosticism, genom en rad språkliga ändringar. Bland annat försökte han byta ut gudsnamnet mot ordet Ljus för att närma sig gnosticismen, men även tona ned Allahs roll som skapare, samtidigt som han framställde Allah som en distanserad gudom. Al-Muqaffa kom att kritisera islams problematik med antropomorfism och skapelseteori utifrån ett gnostiskt perspektiv. Teorier pekar mot att al-Muqaffa ville skapa en hybrid mellan sin samtids dominerande tolkning av islam (ur ett politiskt perspektiv) och gnosticismen för att på så sätt skapa en renare tolkning. Andra muslimska teologer närmade sig gnostisk mythos, däribland Abu ’Isa al-Warraq (död 861), som förskjutits från Mu’ tazila för sina heretiska tankar. Han skrev ner en islamisk variant av myten kring hur gnistorna kom att falla och historien kring hur ljuskonungen, på grund av detta, beordrar att världen skall byggas. Det hela mynnar ut i ett par huvudpoänger, stjärnornas skapelse, skapelsen av ett antal högre ideal, samt att mörkret stängs in. Al-Warraqs skapelsemyt stämmer väl med den manikeiska, men i förenklad form, som för att passa en annan publik. "De rena bröderna från Basra" (Pure brothers of Basra) och senare Ibn Rushd (inom europeiska källor känd som Averroes) är ytterligare exempel på muslimska tänkare som blandat in gnostiska idéer i muslimsk teologi. Brödraskapet tog bland annat till sig den gnostiska tanken på "räddande själar" som stigit ner till världen för att föra andra själar med sig tillbaka vid döden. De gör en liknelse med fängelser: "Inte alla kommer till ett fängelse för att stanna där, vissa kommer för att frige någon av dem som sitter fängslade." Dessa "frigivare" är profeterna, som kommit till jorden för att frige själar. För att stödja sin allegori använde de bland annat Koranens sura 17:73. Deras integration med gnosticismen sträckte sig även till den gnostiska världsbilden med en dualistisk värld. Brödraskapet kom att se världen som uppdelad, i en materiell och en andlig del. Den materiella är den som man uppnår kunskap om först, den andliga förstår man först efter att ens själ fötts ur kroppen, "så som kroppen föds ur kvinnan". Shiitisk gnosticism Tidiga shiitiska sekter innehöll stundtals klart gnostiska tendenser som till exempel ett cykliskt tänkande. En teori som presenteras var att människans frälsning kommer i sju cykler som inleds med Adams födsel och därefter sträcker sig 50 000 år fram i tiden, tills en ny Adam föds och cykeln börjar om på nytt. Följeslagare till ibn Harb menade även att det fanns ett lägre himmelrike och ett lägre helvete, där rättroende respektive syndare först hamnade. Sedan skulle den nästkommande Adam komma att göra de dödas rättrognas själar till änglar i det högre himmelriket, samt flytta ner syndarnas själar. Ali och hans imamer bar då rollen som frälsare, som skulle frälsa så många själar som möjligt, innan en ny cykel tog sin början. Tidiga shiitiska källor talar om de sju cyklerna och att dessa skulle ha var sin designerad profet i ordningen: Adam, Noah, Abraham, Moses, Jesus, Muhammed och slutligen imamen Mahdi. Med den siste profeten skulle den absoluta sanningen framkomma och frälsningen bli absolut, men före Mahdi skulle ängeln Gabriel komma för att tillkännage den sista imamens ankomst. Några kristna gnostiska skrifter som delvis finns bevarade Gnostiska skrifter accepterades inte som kanon av den samtida kyrkan under första, andra och tredje århundradena efter Kristus, och de accepteras fortfarande inte av vare sig katoliker, ortodoxa och protestantiska kristna. De flesta av dessa skrifter är av senare datum än den bibliska kanon och skiljer sig markant från den, på frågor som exempelvis Jesus ord och handlingar, lärjungarnas agerande eller synen på de tidiga kristna församlingarna. Arkonternas väsen Den stora förkunnelsen Den store Seths andra traktat Den tredelade traktaten Dundret, den fullkomliga tanken Det koptiska egypterevangeliet Filippusevangeliet Samtal med Frälsaren Jakobs hemliga bok Johannes-akterna Johannes-apokryfen Judasevangeliet Maria Magdalenas evangelium som även är känt som Maria av Magdalas evangelium' Den koptiska paulusapokalypsen Petrus-apokryfen Petrus brev till Filippus Petrusevangeliet Den koptiska petrusapokalypsen Sanningens evangelium Sanningens vittnesbörd Thomas-evangeliet Thomas Kämpens bok Se även Markionism Kaosgnosticism Valentinus (gnostiker) Marcellina (gnostiker) Demiurg Katarer Kristologi Giordano Bruno Erik Johan Stagnelius Den Jesus som aldrig funnits Antignostiska fäderna Sofia (visdom) Nyplatonism Abdallah Ibn al-Muqaffa Abu ’Isa al-Warraq Ibn Rushd ibn Harb Källor Böcker Studies in Gnosticism and Alexandrian Christianity, Roelof van den Broek, History of Gnosticism, Giovanni Filoramo, Gnosticism, Judaism and Egyptian Christianity, Birger A. Pearson, De gnostiska evangelierna, Elaine Pagels, Gnosis, Kurth Rudolph Rethinking Gnosticism, Michael A. Williams, Gnosticism, Stephan A. Hoeller The Nag Hammadi Library,'' James M. Robinson (ed.) Externa länkar The Gnosis Archive Nag Hammadi Library Gnostiska Föreningen för Antropologiska, Kulturella och Vetenskapliga Studier (AGEAC) -Asociacion Gnostica de Estudios Antropologicos, Culturales y Cientificos) grundad av Dr. Samael Aun Weor


text: Gnosis är ett grekiskt ord för kunskap, vetande och insikt. Ordet används som filosofisk och teologisk term, i synnerhet i samband med gnosticism och andra antika traditioner. Det utgör också ett led i ord som diagnos och prognos. Gnosis i äldre tradition Sedan hellenistisk tid, från omkring 350 f.Kr. har ordet gnosis främst använts för andlig insikt. Även i Nya Testamentet används ordet endast i sådan mening, där gnosis är enheten av uppenbarelse och lydnad till Gud. Människan har enligt Nya Testamentet kunskap om Gud endast genom gnosis som uppenbarelse, och gnosis innehåller då inte, (som tidigare hos Platon) något rationellt meddelande, utan har ett rent existentiellt innehåll. Gnosticism Under senantiken var alltså gnosis eftertraktat även inom den kristna kyrkan. Det som efter hand kom att urskilja de traditioner som kallats gnosticism är att gnosis där var den främsta frälsningsvägen. Gnosticism har använts som samlande beteckning på olika rörelser, som växte fram århundradena efter Kristi födelse ur en miljö i vilken gnosis, troligen sedan lång tid, hade uppfattats som avgörande för frälsning. Dessa rörelser var ett typiskt uttryck för hellenistisk synkretism och de hade likheter med buddhism, hinduism och platonisk filosofi samt inslag av främreorientalisk, persisk och grekisk mytologi. En dualism med det andliga som gott och det synliga som ont var ofta ett kännetecknande drag. Inom gnosticismen var gnosis bara ett fåtal förunnade, en elit. Gnosis uppdagade den hemliga enheten i allt och sammanhanget mellan Gud, den andliga världen och den synliga världen. Först på 300-talet började kyrkan dra en strikt gräns mot de rörelser som uppfattades vara gnosticism. Gnosis i nyare kristen tradition Fram till 1800-talet kom ordet gnosis främst att användas som ett historiskt begrepp knutet till gnosticismen. Därefter började det användas i betydelsen tolkning av den religiösa sanningen i motsats till det då traditionella - att ta den religiösa sanningen för given. Under 1900-talet har gnosis kommit att få en än vidare mening, se till exempel tidskriften Gnosis. Källor Paul Lübcke, Filosofilexikonet (1988). Nationalencyklopedin. Teologi Mystik Termer inom religionsfilosofi


text: Giordano Bruno, född i januari 1548 i Nola i Kungariket Neapel som Filippo, död (avrättad) 17 februari 1600 i Rom i Kyrkostaten, var en italiensk dominikanmunk, filosof och författare. Giordano Bruno tillhörde den så kallade hermetiska skolan (uppkallad efter Hermes Trismegistus), en skola som influerats av klassiska grekiska filosofer som Platon samt en del förkristen magi. Han inskrevs år 1565 som novis i dominikanklostret San Domenico Maggiore i Neapel och antog namnet Giordano efter ordensgeneralen Jordan von Sachsen; han prästvigdes år 1572. På grund av sitt intresse för magi blev Bruno uppmärksammad av inkvisitionen och fick därför lämna Neapel 1576. Han studerade sedan flera år i Frankrike och kom då att skriva böcker som försvarade den heliocentriska världsbilden så som den framställts av Nicolaus Copernicus. I boken De l'Infinito, Universo e Mondi från 1584 hävdar han, att universum var oändligt, att det innehöll oändligt många världar och att alla dessa befolkades av intelligenta varelser. På grund av denna, i vår tid inte särskilt kontroversiella hypotes, blev han en mycket omdebatterad person och bemöttes ofta hätskt runt om i Europa. Efter att han flyttat till Venedig 1591 greps han slutligen av inkvisitionen och 1592 skickades han till Rom för en andra rättegång, eftersom han vägrat att avsvära sig sina påståenden vid den tidigare rättegången i Venedig. I Rom hölls han fången i 8 år och avrättades slutligen på ett kättarbål den 17 februari 1600 på Campo dei Fiori. Man vet inte exakt på vilka grunder Bruno avrättades. Många har hävdat att det var för att han försvarade den heliocentriska världsbilden, men detta är inte ett historiskt faktum. Det kan lika gärna ha varit hans intresse för hermetism och mystisk filosofi som var grunden för avrättningen. Troligare är att han avrättades för sina religiösa kätterier av gnostisk natur, bland annat hävdas att han liksom gnostikerna ansåg att Jesus inte var en fysisk person utan bara en skenbild, sänd av Gud (doketism). För många har han dock fått vara en martyr för vetenskapens sökande efter sanning samt yttrandefrihet. Till skillnad från fallet Galileo där påve Johannes Paulus II faktiskt bad om ursäkt har man aldrig omprövat Brunos fall. På initiativ av Romuniversitetets studenter restes 1889 ett monument till hans minne på Campo dei Fiori i Rom, där han avrättades. Monumentet utfördes av Ettore Ferrari. Biografi De tidiga åren, 1548–1576 Filippo Bruno föddes i Nola (i Kampanien, som då var en del av Kungariket Neapel) år 1548, son till Giovanni Bruno, en soldat, och Fraulissa Savolino. Han skickades till Neapel för att få utbildning. Han fick privatlektioner på ett augustinskt kloster där och gick på allmänna föreläsningar på Studium Generale. Vid 17 års ålder inträdde han i dominikanorden vid det berömda klostret San Domenico Maggiore i Neapel, och tog namnet Giordano, efter ordensgeneralen Jordan von Sachsen (italienska Giordano di Sassonia). Han fortsatte att studera där och år 1572, då han var 24 år gammal, prästvigdes han. Under sin tid i Neapel blev han känd för skicklighet i minneskonst och vid ett tillfälle reste han till Rom för att visa sitt mnemoniska system för påven Pius V och kardinalen Scipione Rebiba. Bruno menade i sina senare år att påven accepterade hans dedikation till honom i det förlorade verket De arca Noe (Om Noaks ark) vid denna tidpunkt. En sådan ära tyder på att Bruno utmärkte sig med sin skicklighet. Men Brunos intresse för fritt tänkande och förbjudna böcker gav honom snart problem, och med tanke på den kontrovers som han senare i livet kom att orsaka är det förvånande att han kunde vara kvar inom klostersystemet i elva år. I sitt vittnesmål inför venetianska inkvisitorer, många år senare, uppgav han att två gånger hade han anklagats för att han kastat helgonbilder och bara behållit ett krucifix och givit kontroversiella läsrekommendationer till en novis. Sådant agerande kunde man kanske ha överseende med, men Brunos situation kom att bli betydligt allvarligare, då han uppgavs ha försvarat arianskt kätteri, och när ett exemplar av Erasmus, med hans anteckningar i, upptäcktes gömd på klosterdasset. När han fick veta att ett åtal förbereddes mot honom i Neapel flydde han och övergav sin klosterdräkt, åtminstone för en tid. De första vandringsåren, 1576–1583 Bruno for först till kuststaden Noli, och sedan vidare till Savona, Turin och slutligen Venedig, där han gav ut sitt förlorade verk De temporum signis (Om tidens tecken) med dominikanen Remigio Nannini Fiorentinos tillåtelse (hävdade han vid sin rättegång). Därifrån reste han till Padua där han mötte dominikaner som övertalade honom att bära prästdräkt igen. Från Padua reste han till Bergamo och sedan över Alperna till Chambéry och Lyon. Hur han sedan reste är oklart. År 1579 anlände han till Genève. Det verkar som om han under en kort tid anslutit sig till kalvinisterna. Under rättegången i Venedig menade han dock att han inte hade tänkt att ansluta sig till den stadens religion utan bara ville bo där för att kunna leva i frihet och trygghet. Bruno lät sy upp ett par knäbyxor och han fick i gåva ett svärd, en hatt, en cape och annat så att han kunde klä sig utan att bli igenkänd som präst. Under en tid tycks det ha gått bra för Bruno, han skrev in sig vid universitetet i Genève i maj 1579. Men han kunde inte hålla tyst länge. I augusti publicerade han en attack mot den ansedda professorn Antoine de la Fayes verk. Han och boktryckaren arresterades. Istället för att be om ursäkt fortsatte han att försvara sin skrift. Han tilläts inte ta emot sakramenten. Även om detta sedan återtogs var Genève inte längre någon trygg plats för Bruno. Han reste till Frankrike, först till Lyon, och bosatte sig sedan en tid (1580-1581) i Toulouse, där han doktorerade i teologi och valdes av studenterna som föreläsare i filosofi. Det verkar som om han försökte återvända till katolicismen, men han nekades absolution från den jesuitpräst han kontaktade. Då religiösa oroligheter utbröt sommaren 1581 flyttade han till Paris. Där höll han trettio föreläsningar i teologiska ämnen, och blev även känd för sitt fantastiskt goda minne. Brunos goda minne berodde, åtminstone delvis, på hans genomtänkta mnemoniksystem, men vissa av hans motståndare tyckte att det var enklare att påstå att det berodde på magiska krafter. Hans skicklighet gjorde kung Henrik III intresserad. I Paris fick han beskydd av sina mäktiga franska mecenater. Under denna tid publicerade han flera verk om mnemonik, som De umbris idearum (Om ideernas skugga, 1582), Ars Memoriae (Minnets konst, 1582) och Cantus Circaeus (Circes sånger, 1582). Alla dessa baserades på hans mnemonikmodeller, baserade på organiserad kunskap och erfarenhet, till skillnad från Petrus Ramus förenklade logikbaserade mnemoniktekniker, som vid denna tid var populära. Bruno skrev även en komedi som sammanfattade en del av hans filosofiska ståndpunkter, Il Candelaio (Ljusstöparen, 1582). De umbris idearum dedicerades till kung Henrik III. På 1500-talet godkändes i regel dedikationer i förhand, och var därmed ett sätt att skydda verket genom en mäktig person. Med tanke på att Bruno dedicerade verk till personer som Henrik III, Philip Sydney, Michel de Castelnau (den franske ambassadören i England), och möjligen påve Pius V, är det tydligt att denne vandrare nu hade tagit sig in i mäktiga kretsar. England, 1583–1585 I april 1583 for Bruno till England med rekommendationsbrev från Henrik III som den franske ambassadörens Michel de Castelnaus gäst. Där blev han bekant med poeten Philip Sidney (som han dedicerade två böcker till) och andra medlemmar av den hermetiska kretsen kring John Dee, men det finns inga bevis för att han personligen träffade Dee. Han undervisade också vid Oxford, och sökte förgäves en lärarställning där. Hans åsikter orsakade kontroverser, framförallt med John Underhill, som var rektor vid Lincoln College och från 1589 biskop i Oxford, samt med George Abbot, som senare blev ärkebiskop av Canterbury. Abbot hånade Bruno för att stödja "Copernicus uppfattning att jorden kretsade och att himlarna stod stilla; medan det snarare var så att hans eget huvud snurrade runt och hans hjärna som inte stod still." och framförde anklagelser om att Bruno kopierade Ficinos arbeten. Trots detta var tiden i England fruktsam. Under denna tid fullbordade och publicerade Bruno några av sina mest betydelsefulla arbeten - de sex "Italienska Dialogerna" bestående av den kosmologiska allegorin La Cena de le Ceneri (Askonsdagsmåltiden, 1584), De la Causa, Principio et Uno (Om orsaken, principen och enheten, 1584), De l'Infinito Universo et Mondi (Om det oändliga, alltet och världarna, 1584) såväl som Lo Spaccio de la Bestia Trionfante (Det triumferande vilddjurets fördrivande, 1584) och De gl' Heroici Furori (Om det heroiska raseriet, 1585) samt Cabala del cavallo Pegaseo con l'aggiunta dell'Asino Cillenico (Hästen Pegasus’ kabbala med den killenska åsnans tillägg, 1585). Vissa av dessa trycktes av John Charlewood. En del av verken som Bruno publicerade i London, speciellt Askonsdagsmåltiden, förefaller ha väckt anstöt. Det var inte den första, eller sista, gången som Bruno förlorade sina vänners stöd på grund av sina kontroversiella åsikter i förening med hans bitande sarkasm. Författaren John Bossy har framfört att medan Bruno bodde på den franska ambassaden i London spionerade han samtidigt på katolska konspiratörer under pseudonymen "Fagot" åt Sir Francis Walsingham, Drottning Elisabets underrättelsechef. De senare vandringsåren, 1585–1592 I oktober 1585, sedan franska ambassaden i London attackerats av en folkhop, återvände Bruno till Paris med Castelnau och fann det politiska läget spänt. Dessutom hamnade han snart i onåd på grund av sina 120 teser mot Aristoteles naturvetenskap och sina pamfletter mot matematikern Fabrizio Mordente. 1586, efter ett våldsamt gräl om Mordentes uppfinning "differentialkompassen", for han till Tyskland. I Tyskland misslyckades han med att få en lärarställning vid Marburg, men fick tillstånd att undervisa vid Wittenbergs universitet där han gav lektioner om Aristoteles i två år. Men, efter en förändring av det intellektuella klimatet där, var han inte längre välkommen och han for 1588 vidare till Prag. Där fick han 300 daler från Rudolf II, men ingen lärarställning. Han fortsatte med att tjänstgöra kortvarigt som professor vid universitetet i Helmstedt, men var tvungen att åter fly när han bannlystes av lutheranerna. Under den här perioden producerade han flera verk på latin som han dikterade för sin vän och sekreterare Girolamo Besler (eller Bisler), bland andra De Magia (Om magi), Theses De Magia (Teser om magi) and De Vinculis In Genere (Om förbund i allmänhet). Alla dessa nedskrevs uppenbarligen av Besler mellan 1589 och 1590. Han publicerade även De Imaginum, Signorum, Et Idearum Compositione (Om komposition av bilder, tecken och idéer, 1591). 1591 befann han sig så i Frankfurt. Tydligen fick han under Bokmässan i Frankfurt en inbjudan till Venedig från patriciern Giovanni Mocenigo, som ville bli undervisad i minneskonst, och han fick också höra talas om en ledig stol i matematik vid universitetet i Padua. Uppenbarligen i tron att inkvisitionen hade förlorat något av sin kraft, återvände han till Italien. Han reste först till Padua, där han undervisade kortvarigt, och sökte utan framgång till matematikerstolen, vilken i stället tillföll Galileo Galilei ett år senare. Bruno accepterade Mocenigos inbjudan och flyttade till Venedig i mars 1592. I ungefär två års tid verkade han som inneboende lärare åt Mocenigo. När Bruno kungjorde sin plan att lämna Venedig för sin värd anmälde denne, som var otillfredsställd med den undervisning han fått och som uppenbarligen utvecklat en personlig motvilja, Bruno för den venetianska inkvisitionen som arresterade honom den 22 maj 1592. Bland de många anklagelser om hädelse och kätteri som lades fram mot honom i Venedig, och som grundades på Mocenigos angivelse, var hans tro på världarnas mångfald såväl som ett dåligt uppförande. Bruno försvarade sig skickligt och betonade den filosofiska karaktären hos vissa av sina inställningar, förnekade andra och medgav att han hade vissa dogmatiska tvivel. Emellertid begärde den romerska inkvisitionen honom förflyttad til Rom. Efter flera månader och lite käbbel föll Venedig till föga och sände Bruno motvilligt till Rom i februari 1593. Fängslande, rättegång och avrättning, 1592–1600 I Rom hölls han internerad i sju år under sin långa rättegång, mot slutet i Tor di Nona. Några viktiga dokument som rör rättegången har förlorats; men andra har bevarats, bland dem en sammanställning av förhandlingarna som återupptäcktes 1940. De många anklagelserna mot Bruno, baserade såväl på några av hans böcker som på vittnesmål, innefattade hädelse, omoraliskt uppförande samt kätteri i frågor rörande dogmatisk teologi, och omfattade några av hans filosofis och kosmologis grundsatser. Enligt Luigi Firpo anklagades Bruno av den romerska inkvisitionen för att: hysa åsikter som stred mot den katolska läran och för att tala mot denna och dess ämbetsmän, hysa åsikter som stred mot den katolska läran om treenigheten, Kristi gudomlighet och inkarnation, hysa åsikter som stred mot den katolska läran gällande Jesus varande Kristus, hysa åsikter som stred mot den katolska läran rörande Marias jungfrulighet, hysa åsikter som stred mot den katolska transsubstantiationsläran och mässan, hävda existensen av en mångfald andra världar och deras evighet, tro på själavandring, samt syssla med magi och divination. Under dessa svåra omständigheter fortsatte Bruno sin defensiva strategi, vilken bestod i att böja sig för kyrkans dogmatiska läror och samtidigt försöka bevara basen för sin filosofi. Bruno höll speciellt fast vid sin tro på världarnas mångfald, trots förmaningar att överge den. Hans rättegång övervakades av inkvisitionskardinalen Roberto Bellarmino, som krävde ett fullständigt tillbakatagande, vilket Bruno slutligen vägrade. Den 20 januari 1600, förklarade påve Clemens VIII Bruno för kättare och inkvisitionen utfärdade en dödsdom. Enligt korrespondens från en Gaspar Schopp från Breslau sägs Bruno ha gjort en hotfull gest mot sina domare och ha svarat: "Maiori forsan cum timore sententiam in me fertis quam ego accipiam (Ni kanske uttalar denna dom mot mig med större fruktan än jag mottar den)." Han överlämnades strax till de sekulära myndigheterna och, den 17 februari 1600, på Piazza Campo dei Fiori, ett marknadstorg i Roms centrum, blev han "med tungan fängslad för sina galna ord" bränd på bål. Bruno hade förts från inkvisitionens fängelse i Tor di Nona, över Piazza di Ponte Sant'Angelo och in på Via dei Banchi Vecchi. Processionen fortsatte på Via del Pellegrino och passerade Palazzo della Cancelleria för att kort därefter nå Campo dei Fiori. Efter avrättningen kastades Brunos aska i floden Tibern. Alla Brunos arbeten placerades på Index librorum prohibitorum 1603. De inkvisitionskardinaler som dömde Bruno var Roberto Bellarmino, Ludovico Madruzzo, Camillo Borghese (senare påve Paulus V), Domenico Pinelli, Pompeo Arrigoni, Paolo Sfondrato, Pietro Dezza, Giulio Antonio Santori, Lutio Sasso och Hieronymo Bernerio d’Ascoli. Vatikanens sentida inställning Under de år som gått sedan Brunos avrättning har Vatikanen gjort få offentliga uttalanden i ärendet. 1942 hävdade kardinal Giovanni Mercati, som upptäckte ett antal förlorade dokument med anknytning till rättegången, att kyrkan gjorde helt rätt i att fördöma honom. Vid fyrahundraårsjubileet av Brunos död år 2000 beskrev kardinal Angelo Sodano Brunos död som en "tråkig händelse", men trots sitt beklagande försvarade han Brunos anklagare och fasthöll att inkvisitorerna "hade önskan att tjäna friheten, befrämja det allmänna goda och hade gjort allt som var möjligt för att rädda hans liv" . Kosmologi Kosmologi före Bruno Enligt Aristoteles och Platon var universum en ändlig sfär. Dess yttersta gräns var primum mobile, vars rotation med ett varv per dygn påfördes av en transcendental Gud, som inte var en del av universum - en orörlig förste rörare och första orsak. Fixstjärnorna var en del av denna himmelssfär, alla på samma avstånd från den orörliga jorden i sfärens centrum. Ptolemaios hade räknat dessa till 1022 och grupperat dem i 22 stjärnbilder. Planeterna var fixerade vid varsin genomskinlig sfär. Under första halvan av 1400-talet återupptog Nicolaus Cusanus (ej att förväxla med Kopernikus ett århundrade senare, se nedan) de idéer som framlagts under antiken av Demokritos och Lucretius och övergav Aristoteles kosmos. Han föreställde sig ett oändligt universum vars centrum var överallt och vars omkrets var ingenstädes, med oräkneliga roterande stjärnor av lika värde, av vilka jorden var en. Han ansåg vidare att banorna ej var cirkulära och ej heller var rörelsen enhetlig. Under andra halvan av 1500-talet började Kopernikus' (1473-1543) idéer att spridas över Europa. Kopernikus behöll idén om att planeterna var fixerade vid solida sfärer, men betraktade stjärnornas rörelse över himlavalvet som en illusion skapad av jordens rotation kring sin egen axel. Han behöll också föreställningen om ett orörligt centrum, men detta utgjordes av solen i stället för jorden. Kopernikus menade också att jorden var en planet som rörde sig i en bana runt solen en gång per år. Men, han behöll den ptolemaiska hypotesen att planeternas banor var perfekta cirklar - med deferenter och epicykler - och att stjärnorna var fixerade vid en stationär yttre sfär. Få astronomer på Brunos tid accepterade Kopernikus heliocentriska världsbild. Bland dem som gjorde det fanns tyskarna Michael Maestlin (1550–1631), Christoph Rothmann, Johannes Kepler (1571–1630), engelsmannen Thomas Digges, författare till A Perfit Description of the Caelestial Orbes, och italienaren Galileo Galilei (1564–1642). Märkligt nog trodde Brunos landsman Nicola Antonio Stigliola (1546-1623), som föddes i Nola bara två år innan Bruno, på den kopernikanska modellen - de två träffade dock sannolikt ej varandra i vuxen ålder. Brunos kosmologi Bruno trodde (och hyllade Kopernikus för att ha etablerat en vetenskaplig förklaring) att jorden kretsar kring solen och att himlens skenbara rotation under dygnet orsakas av jordens rotation kring sin egen axel. Bruno anslöt sig också till Nicolaus Cusanus uppfattning att eftersom Gud är oändlig, så bör universum återspegla detta genom att ha en gränslös utbredning. Universum är därför ett, oändligt, orörligt... Det är ej möjligt att förstå och därför ändlöst och gränslöst, och i den meningen oändligt och obestämbart, och följaktligen orörligt. Bruno hävdade också att himlens stjärnor i verkligheten var andra solar som vår egen, kring vilka andra planeter kretsade. Han påpekade att ett stöd för en sådan tro på intet sätt motsade skrifterna eller den sanna religionen. 1584 pulicerade Bruno två viktiga filosofiska dialoger i vilka han argumenterade mot planetsfärerna (två år senare gjorde Rothmann samma sak, liksom Tycho Brahe gjorde 1587). Brunos oändliga universum var fyllt av en substans - en "ren luft", eter, eller spiritus, som inte bjöd motstånd mot himlakropparna vilka, enligt Brunos uppfattning, i stället för att vara fixa rörde sig av egen impuls (impetus). Mest dramatiskt var att han övergav idén om ett hierarkiskt universum. Jorden var bara en himlakropp som alla andra, liksom solen. Gud hade ingen speciell relation till en viss del av det oändliga universum. Gud var enligt Bruno lika närvarande på jorden som i himlen, en immanent Gud, den Ende underordnande i sig själv existensens mångfald, snarare än en avslägen himmelsk gudomlighet. Bruno försäkrade också att universum var homogent och överallt bestod av de fyra elementen (vatten, jord, eld och luft), snarare än att stjärnorna skulle bestå av en särskild kvintessens. I grunden samma naturlagar verkade överallt, fast användande av begreppet är anakronistiskt. Rum och tid uppfattades båda som oändliga. Det fanns inget utrymme i hans stabila och permanenta universum för de kristna uppfattningarna om skapelse och domedag. I den här modellen var solen helt enkelt en stjärna vilken som helst och alla de andra stjärnorna solar, var och en med sina egna planeter. Bruno ansåg ett solsystem med en sol/stjärna och tillhörande planeter som den grundläggande enheten i universum. Enligt Bruno skapade en oändlig Gud med nödvändighet ett oändligt universum, bestående av ett oändligt antal solsystem skilda av enorma områden fulla med eter, eftersom tomrum inte kunde existera (Bruno kom aldrig fram till begreppet galax). Kometer var en del av ett synodus ex mundis av stjärnor, och inte - som andra författare vidhöll på den tiden - tillfälliga konstruktioner, gudomliga instrument eller himmelska budbärare. Varje komet var en värld, en permanent himlakropp, uppbyggd av de fyra elementen. Brunos kosmologi kännetecknas av oändlighet, homogenitet och isotropi, med planetsystem jämnt fördelade rakt igenom. Materien följer en aktiv animistisk princip: den är intelligent och diskontinuerlig till sin struktur, uppbyggd av åtskilda atomer. Denna animism (och ett motsvarande förakt för matematik som ett medel för att uppnå förståelse) är den mest avgörande skillnaden mellan Brunos kosmologi och den moderna naturvetenskapliga förståelsen av universum. Under sent 1500-tal och genom hela 1600-talet var Brunos idéer föremål för åtlöje, debatt eller inspiration. Exempelvis skrev Margaret Cavendish en hel serie poem mot "atomer" och "oändliga världar" i "Poems and Fancies" 1664. Brunos verkliga, om än bara delvisa, återupprättelse skulle få vänta på slutsatserna från den newtonska kosmologin. Brunos totala bidrag till den moderna vetenskapens födelse är fortfarande ett kontroversiellt ämne. Vissa forskare följer Frances Yates och betonar vikten av Brunos idéer om ett oändligt universum utan en geocentrisk struktur som en avgörande brytpunkt mellan gammalt och nytt. Andra ser i Brunos idéer om många världar som möjliggör oändliga möjligheter till ett ursprungligt Ett som en föregångare till Hugh Everetts flervärldstolkning av kvantmekaniken. Eftervärldens bild av Bruno En martyr för naturvetenskapen Några författare har beskrivit Bruno som en "martyr för naturvetenskapen", och dragit paralleller med processen mot Galilei som började kring 1610. De hävdar att fastän Brunos teologiska uppfattning spelade en stor roll i kätteriåtalet hade även hans kosmologiska åsikter ett betydande inflytande på utfallet. Andra forskare motsätter sig denna syn och hävdar att Brunos roll som vetenskapsmartyr är överdriven eller rentav falsk. Kätteri Hegel skriver i Philosophie der Geschichte (Föreläsningar över historiens filosofi) att Brunos liv utgjorde "ett modigt tillbakavisande av alla katolska föreställningar som huvudsakligen vilade på auktoritet" Alfonso Ingegno skriver att Brunos filosofi "utmanar reformationens utveckling, ifrågasätter hela kristendomens sanningsvärde och hävdar att Kristus begick ett svek mot mänskligheten... Bruno antyder att vi nu kan erkänna den universella lag som styr de eviga händelserna i ett oändligt universum." A. M. Patterson skriver att, fast vi inte längre har det officiella påvliga fördömandet av Bruno, innefattade hans kätteri "doktrinen om det oändliga universum och de oräkneliga världarna" och hans tro på "jordens rörelse". Michael White påpekar att inkvisitionen kan ha förföljt Bruno tidigt i hans liv på grund av hans opposition mot Aristoteles, intresse för arianism, läsning av Erasmus och innehav av förbjudna texter. White skriver att Brunos senare kätteri var "mångfacetterat" och kan ha vilat på Brunos begrepp om oräkneliga världar. "Detta var kanske den farligaste åsikten av dem alla... Om andra världar med intelligenta varelser existerade, hade de också haft besök? Idén var ganska otänkbar." Frances Yates tillbakavisar vad hon beskriver som "legenden om att Bruno förföljdes som en filosofisk tänkare, brändes för sin modiga syn på oräkneliga världar eller jordens rörelse." Yates skriver dock att "Kyrkan gjorde... helt rätt om den innefattade filosofiska argument i sitt fördömande av Brunos kätteri" eftersom "de filosofiska argumenten var tämligen oskiljbara från kätteriet". Enligt Stanford Encyclopedia of Philosophy: "År 1600 fanns det ingen officiell katolsk ställning till Kopernikus system, och det var säkerligen inte kätteri. (...) [När Bruno] brändes på bålet som kättare hade det inget med hans stöd för den kopernikanska kosmologin att göra." Likaledes försäkrar Catholic Encyclopedia (1908) att "Bruno fördömdes inte för sitt försvar av Kopernikus astronomiska system eller för sin doktrin om en mångfald bebodda världar, utan för sina teologiska fel bland vilka var: att Kristus inte var Gud utan mer en skicklig magiker, att Den Helige Ande är samma sak som världssjälen, att Djävulen kommer att frälsas, etc." Vatikanens hemliga arkivs hemsida gör en sammanställning av rättsprocesser mot Bruno i Rom och hävdar: "I samma rum som Giordano Bruno förhördes, av samma viktiga skäl beträffande förhållandet mellan vetenskap och tro, vid den nya astronomins gryning och vid den aristoteliska filosofins nedgång, sexton år senare, väckte kardinal Bellarmino åtal mot Galileo Galilei, som också stod inför en berömd inkvisitionsrättegång vilken, till hans lycka, slutade med ett enkelt avsvärjande". Konstverk Sedan det nyligen bildade Kungariket Italien intagit Rom 1870 och gjort slut på Kyrkostatens makt över staden, blev uppförandet av ett monument över Bruno på den plats han avrättats möjlig. 1885 bildades en internationell kommitté för ändamålet. Kommittén innefattade Victor Hugo, Herbert Spencer, Ernest Renan, Ernst Haeckel och Henrik Ibsen. Monumentet mötte skarpt motstånd från det klerikala partiet, men uppfördes slutligen av staden Rom och invigdes 1889. En staty av en uttänjd människokropp stående på huvudet designad av Alexander Polzin och symboliserande Brunos död på bålet installerades på järnvägsstationen Potsdamer Platz<ref>Giordano Bruno Denkmal: </ref> i Berlin den 2 mars 2008.Giordano Bruno Denkmal, webbsida på tyska Utseende Den äldsta avbildningen av Bruno är en gravyr som publicerades 1715 och som av Salvestrini anges som "det enda kända porträttet av Bruno". Salvestrini förmodar att det är en nygravyr av ett nu förlorat original. Gravyren har varit förebild för senare avbildningar. Den venetianska inkvisitionens anteckningar om Brunos anhållande i maj 1592 beskriver honom som en man "av medellängd, med nötbrunt skägg och som ser ut att vara ungefär fyrtio år gammal". I motsats till detta antyder en passage i ett arbete av George Abbot att Bruno var mindre reslig: "När den italienska smådoppingen som titulerade sig själv Philotheus Iordanus Brunus Nolanus, magis elaborata Theologia Doctor, &c med ett namn längre än sin kropp...". Ordet "didapper" (här översatt med "smådopping") som användes av Abbot är en förringande term som betyder "liten dykande sjöfågel". "Vetenskapliga" efterhandskonstruktioner visar honom med en dominikansk kåpa men utan tonsur. Edward Gosselin framförde att det var sannolikt att Bruno behöll sin tonsur åtminstone till 1579 och att det är möjligt att han återupptog den senare. VerkDe umbris idearum (Paris, 1582)Cantus Circaeus (1582) (Engelsk översättning tillhandahållen av en amerikansk förläggare.)De compendiosa architectura (1582)Candelaio (1582)Ars reminiscendi (1583)Explicatio triginta sigillorum (1583)Sigillus sigillorum (1583)La Cena de le Ceneri (1584) Askonsdagsmåltiden (översättning Paul Enoksson) (Atlantis, 1994)De la causa, principio, et Uno (1584)De l'infinito universo et Mondi (Översättning till engelska online) (1584)Spaccio de la Bestia Trionfante (L'expulsion de la bête triomphante) (London, 1584), allégorie où il combat la superstition Cabala del cavallo Pegaseo- Asino Cillenico(1585)De gli heroici furori (1585) (Engelsk översättning online)Figuratio Aristotelici Physici auditus (1585)Dialogi duo de Fabricii Mordentis Salernitani (1586)Idiota triumphans (1586)De somni interpretatione (1586)Animadversiones circa lampadem lullianam (1586)Lampas triginta statuarum (1586)Centum et viginti articuli de natura et mundo adversus peripateticos (1586)Delampade combinatoria Lulliana (1587)De progressu et lampade venatoria logicorum (1587)Oratio valedictoria (1588)Camoeracensis Acrotismus (1588)De specierum scrutinio (1588)Articuli centum et sexaginta adversus huius tempestatismathematicos atque Philosophos (1588)Oratio consolatoria (1589)De vinculis in genere (1591)De triplici minimo et mensura (1591)De monade numero et figura (Francfort, 1591)De innumerabilibus, immenso, et infigurabili (1591)De imaginum, signorum et idearum compositione (1591) (Översättning till engelska online)Summa terminorum metaphisicorum (1595)Artificium perorandi (1612)Jordani Bruni Nolani opera latine conscripta, Dritter Band (1962) / curantibus F. Tocco et H. Vitelli I moderna media Bruno Giordano uppträder som hjälten i en serie historiska kriminalromaner av S.J. Parris (pseudonym för Stephanie Merritt.)The Last Confession av Morris West (publicerad postumt) är en uppdiktad självbiografi av Bruno, till synes skriven kort före hans avrättning. Datorspelet In Memoriam har en huvudfigur som utger sig för att vara Bruno och som återvänt från de döda för att hämnas. Bruno uppträder i de historiska partierna av John Crowleys mystiska Ægypt-tetralogi. Historien täcker hans utbildning som dominikanermunk och utredningen av hans kätteri samt presenterar flera versioner av avrättningen på Piazza Campo dei Fiori. Giordano Bruno and the Hermetic Tradition är en facklitterär bok från 1964 av Frances Yates som omvälvt synen på Hermetismen och Renässansen. Anime/manga-serien Those Who Hunt Elves har ett avsnitt i vilket Bruno nämns vid namn. "Jorden rör sig" är en del av intrigen i avsnittet. Övrigt Asteroiden 5148 Giordano är uppkallad efter honom. Se även 5148 Giordano Referenser Den här artikeln är helt, eller delvis, översatt från engelskspråkiga Wikipedia Noter Källor McIntyre, J. Lewis, Giordano Bruno, (1903), McMillan and Co, New York på Project Gutenberg Fördjupningslitteratur Berggren, Lars, Giordano Bruno på Campo dei Fiori: ett monumentprojekt i Rom 1876-1889''. Lund: Artifex 1991. Externa länkar Böcker av och om Giordano Bruno på svenska bibliotek. Libris. Renässansens filosofer Födda 1548 Avlidna 1600 Italienska filosofer Män Personer som blivit avrättade för kätteri Personer som blivit avrättade genom bränning Personer från Nola


text: Gorillor (Gorilla) är ett släkte marklevande växtätande primater i Afrika. De är den största arten primater, med lika lång kropp som en människa men axelbredare och avsevärt tyngre. Gorillorna är människans närmast levande släkting efter schimpanserna. Systematik, utbredning och status I slutet av 1800-talet började man dela upp gorillan i två arter, dels de som levde i det låglänta Västafrika, och dels de som levde i det bergiga Östafrika. Man kallade dem för västliga resp östliga gorillor. Men under lång tid under 1900-talet betraktades alla gorillor som samma art, Gorilla gorilla. Genetiska studier har visat att uppdelningen i två arter är korrekt: Västlig gorilla (Gorilla gorilla) och östlig gorilla (Gorilla beringei), som var och en är indelad i två underarter. Ibland skiljer man på låglandsgorilla med både västlig och östlig låglandsgorilla och bergsgorilla, en underart till den östliga gorillan. Dessa beteckningar har viss ekologisk relevans, men beteckningen "låglandsgorilla" buntar ihop underarter som inte är närmare släkt med varann. För 100 år sedan var gorillan spridd över ekvatoriala Västafrika, skogsområden i Kamerun, Gabon, Kongo-Brazzaville och Kongo-Kinshasa. Österut förekom den ända till gränsområdet mot Tanzania. "Bergsgorillan", G b beringei, lever idag i Virungabergen mellan Rwanda och Uganda. Det finns endast 750 levande bergsgorillor så den anses hotad av utrotning. För G b graueri som lever i östra delen av Demokratiska Republiken Kongo är situation inte fullt så kritisk. Däremot är den västliga gorillan, som främst lever i Gabon och Kamerun, klassad som akut utrotningshotad, eftersom den snabbt minskar i antal på grund av jakt och sjukdomar, särskilt ebolafeber. Utseende Den fullvuxne hannen blir runt 1,65-1,80 m lång och väger 135-180 kg. Gorillor i fångenskap blir emellertid ofta mycket tyngre än så, eftersom de inte får så mycket motion. Skulderbredden uppges till 95 cm. Honan är ungefär hälften så stor som hannen. Gorillornas livslängd uppgår till cirka 30-50 år. Tänderna är kraftigt utvecklade, och hörntänderna hos hannen bildar starka betar. Den som tuggmuskel viktiga temporalismuskeln sträcker sig långt upp på hjässan och har hos den gamle hannen givit anledning till utbildande av en stor hjässkam (crista sagittalis) på kraniet. Käkpartiet är liksom hos andra apor i jämförelse med förhållandet hos människan starkt framåtskjutande; dock framträder detta drag ej hos ungen, utan först hos äldre individer, varför gorillaungens kranium mera liknar människans. Näsan är platt med vida näsborrar och öronen är små. Ansiktet och öronen är liksom händernas och fötternas undersida nakna och av skiffersvart färg, övriga delar av kroppen är täckta av en mer eller mindre tät, något stripig hårbeklädnad, som till färgen är gråaktig med rödbrun inblandning. Armarna är i förhållande till de bakre extremiteterna kraftigt utvecklade. Händerna och fötterna är stora. Såväl tummen som stortån är förenade med hudveck; båda kan sättas mot fotsulan respektive handflatan. När gorillan går på alla fyra, stöder den på hela fotsulan, men på den knutna handens knogar, som därför är försedda med hårda valkar. Dock går den med lätthet på bakbenen. Ekologi Honan är dräktig i 8 1/2 månad och får en unge med cirka 3-4 års mellanrum, vilket också är så länge som ungen följer honan. Honorna blir könsmogna vid cirka 7-8 år och hannarna vid 11-12 år. Gorillorna är huvudsakligen växtätare och äter frukt, löv och växtskott. Insekter utgör någon procent av dieten. Gorillan för ett kringströvande liv. Den förekommer enstaka och i mindre sällskap under ledning av någon gammal hane som vakar över gruppen. För natten reder gorillorna ett näste av trädgrenar, i vilket honan och ungarna vilar, medan den gamle hannen sover sittande på marken vid trädets fot. Ibland finns i gruppen flera fullvuxna individer av såväl han- som honkön, i andra fall är den gamle åtföljd endast av en hona med ungar. Möjligen uppträder hos gorillan monogami omväxlande med polygami, men i bägge fallen med beständiga förhållanden. Man vet inte om gorillan, utan att vara retad eller sårad, anfaller människor. I regel tycks den gå ur vägen för dem. Många berättelser om gorillans farlighet är överdrivna. Anfaller den gör den det gående på alla fyra eller hoppande. Vid anfallet tycks den dock ibland resa sig och försöka krossa sin motståndare genom en omfamning med de starka armarna, annars är hörntänderna anfallsvapnet. Att gorillor rövar bort kvinnor och barn är en myt. Gorillor och människan Namn Gorilla är ursprungligen ett afrikanskt ord för en människoliknande varelse, enligt SAOB. "Gorillor" omtalas redan 500 f.Kr. i Hanno Sjöfararens rapport om en upptäcktsfärd till Afrika i syfte att anlägga kolonier där. Hanno skriver att på en plats som kan ha varit dagens Sierra Leone (eller Kamerun eller rentav Marocko) påträffade de människoliknande varelser: "Flertalet var kvinnor med hårig kropp, och tolkarna kallade dem Γοριλλαι (Gorillai, grekiska för "håriga kvinnor"). Männen kunde vi inte få fatt, då vi förföljde dem; de undkom oss lätt, eftersom de klättrade över avgrunder och försvarade sig med klippstycken. Vi infångade tre kvinnor, men vi kunde ej föra dem med oss, eftersom de bet och klöstes. Därför måste vi döda dem; vi flådde dem och skickade skinnen till Kartago." Dock finns Hannos berättelse ej bevarat i den puniska originaltexten, utan bara som en grekisk kopia gjord flera hundra år senare, och det går idag knappast att säga med någon säkerhet vad Hannos "gorillor" egentligen var för art. Det mest sannolika var att kartagerna träffat på schimpanser Vetenskaplig upptäckt För västvärlden blev släktet känt 1846 då gorillor observerades av den amerikanske missionären Wilson. Släktet beskrevs vetenskapligt 1853 av Isidore Geoffroy Saint-Hilaire. Den förste europé som observerade gorillor i naturen och även sköt en gorilla var von Koppenfels 1874. Till Europa överfördes den första levande gorillan redan 1861, men förevisades som schimpans i England. Stort uppseende väckte en ung gorilla, som 1876 kom till akvariet i Berlin och levde där i över 16 månader. De tidiga uppvisningsgorillorna i Europa var i allmänhet ungar som dog efter högst ett år. Ett undantag vid denna tid var en hona, som vid 4 års ålder kom till zoologiska trädgården i Breslau och levde där 7 år. Hos henne inträffade tandömsningen vid 8 års ålder. Hon levde mest på vegetarisk mat, andra gorillor i fångenskap vid den här tiden hade huvudsakligen fått kött. Den första gorillan som föddes i fångenskap var Colo, en västlig gorilla. Gorillor i populärkultur King Kong Donkey Kong Tracy the Gorilla (The Ghost Busters och Filmation's Ghostbusters) Sally Jones (Legenden om Sally Jones) Gorilla Grodd Grobian Harambe Referenser Hominider


text: Grafton Elliot Smith, född 15 augusti 1871 i Grafton i New South Wales, död 1 januari 1937 i London, var en australisk anatom. Han var professor i anatomi vid Victoria University of Manchester 1909–1919 och vid University College London 1919–1937. Smith är bland annat känd för att tillsammans med sin kollega Arthur Keith ha förkastat sin student Raymond Darts åsikt, att dennes fynd Barnet från Taung, skulle vara en apmänniska, beroende på att fyndet gjorts i Afrika. Det visade sig dock senare att Dart hade rätt. Källor Noter Australiska professorer Anatomer Födda 1871 Avlidna 1937 Män Personer från New South Wales Ledamöter av Royal Society Alumner från St. John's College, Cambridge Personer verksamma vid University College London Alumner från University of Sydney


text: Otto Gustaf Svensson, född 9 april 1893 i Vimmerby, Kalmar län, död 12 november 1957 i Sollentuna, Stockholms län, var en svensk målare och tecknare. Han var son till lantbrukaren Sven Fredrik Svensson och dennes maka och växte delvis upp i Vetlanda. Han gift med Svea Erixson. Han utbildade sig först till hantverksmålare och studerade konst på sin fritid för Gustaf Franzén och Erik Hägg i Vetlanda. Efter en termin vid Althins målarskola 1919 antogs han som elev vid Kungliga Konsthögskolan där han studerade för Wilhelm Smith 1920–1926 samt under studieresor till Paris, Köpenhamn och Nordafrika. Separat ställde han ut ett flertal gånger på Konstnärshuset i Stockholm 1936–1949 och i Gävle, Borås, Norrköping, Jönköping och Västerås. Tillsammans med Sven Ernkvist och Bernhard Önstad ställde han ut i Vingåker 1947. Perioden 1922–1957 medverkade han ett femtontal gånger i Sveriges allmänna konstförenings samlingsutställningar och han deltog i Svenska konstnärernas förenings utställningar på Konstakademien och Göteborgs konsthall, samt utställningar arrangerade av Föreningen Smålandskonstnärer. Ett antal minnesutställningar med hans konst har visats i Vetlanda och Finspång. Svensson biträdde Alf Munthe vid några större dekorativa arbeten och har självständigt utfört en större fondmålning på stadshotellet i Vetlanda 1952. Hans konst består av porträtt, landskapsskildringar från Norrland, Fårö, Bohuslän eller Frankrike, stadsmotiv och stilleben. Svensson är representerad vid Kalmar konstmuseum, Hudiksvalls museum. Västerås konstmuseum, Katrineholms museum, Eskilstuna konstmuseum och Borås konstmuseum. Gustaf Svenssons hustru Svea var syster till konstnären Sven Erixson (X:et). Gustaf Svensson benämns i en del böcker om X:et för Stora Småland. Källor Svenskt konstnärslexikon del V, sid 347, Allhems Förlag, Malmö. Svensson, Otto Gustaf Josef i Svenska konstnärer.Biografisk handbok, 1980. Sveriges dödbok 1947-2006, (Cd-Rom), Sveriges Släktforskarförbund Fotnoter Svenska målare under 1900-talet Svenska tecknare under 1900-talet Personer från Vimmerby Födda 1893 Avlidna 1957 Män


text: Galler kan syfta på: Galler – en romersk benämning på kelter under järnåldern, speciellt i Gallien i nuvarande Frankrike Styrgaller – galler mellan katod och anod i ett elektronrör Bromsgaller – galler mellan katod och anod i ett elektronrör Galler (stängsel) – grovt stängsel för en öppning Gallbildning – en onormal tillväxtförändring på växter orsakad av en parasit


text: En grafiker är en konstnär som framställer grafik, det vill säga etsade, graverade eller skurna (träsnitt eller linoleumsnitt) mallar för framställning av tavlor genom en grafisk tryckprocess i serier om ett hundratal till enstaka tusental. Ordet grafiker är också en bred beteckning på ett stort antal yrken inom tryckeribranschen. I äldre tid motsvarades detta delvis av yrkesbenämningen typograf. Den kan även beteckna en person som framställer datorgrafik. Inom journalistiken är en nyhetsgrafiker en journalist som framställer nyhetsgrafik. Svenska grafiker Torsten Billman Stig Borglind Bertil Bull Hedlund Kerstin Cedell Maud Comstedt Ellen Cronholm Hjalmar Eneroth Axel Fridell Kristina Forsberg Sylvia Fullman Gösta Gierow Anders Gudmundson Karl Erik Häggblad Emil Johanson-Thor Jürgen von Konow Bengt Landin Sven Ljungberg Hasse Lindroth Evert Lundqvist Göran Nilsson Gunnar Norrman Lars Norrman Hans Norsbo Alf Olsson Lars Palm Lennart Rodhe Christer von Rosen Reinhold von Rosen Harald Sallberg Philip von Schantz Bertram Schmiterlöw Nils G Stenqvist Eva Stockhaus Roland Svensson Axel Tallberg PG (Pär Gunnar) Thelander Jan Thunell David Tägtström Anders Wollin Åke Rangnar Wide Helge Zandén Anders Zorn Lasse Åberg Stig Åsberg Stig Engström En mycket känd svensk grafikgrupp var IX-gruppen 1964–2000. Falugrafikerna är en beteckning som i efterhand givits att antal kända grafiker bland andra Stig Borglind och Bertil Bull Hedlund. I Mariefred finns ett svenskt centrum för grafik, Grafikens Hus, där det finns utställningshallar, professionella grafiska verkstäder med mera. Se även Bildkonst Etsning (konst) Referenser Externa länkar Grafikens Hus Typografi Grafik Konstnärliga yrken Yrken inom media