text: Gustav Vasas öden och äventyr i Dalarna är en traditionell benämning på de sägner som behandlar Gustav Vasas tid i Dalarna under åren 1520–1521. Bakgrund Vissa delar av sägnerna går tillbaka på Peder Svarts krönika, författad på kungens initiativ under översyn av honom själv. Ytterligare tillägg till berättelserna gjordes i samband med rannsakningarna om fornminnen på 1660-talet. Vissa av uppgifterna upptecknades som sägner så sent som på 1700-talet, många formades av Jacob Brandberg, som fick stor betydelse för sägnernas senare utformning. Mest kända torde sägnerna vara i den variant, som skrevs av Anna Maria Roos 1914 under titeln Gustav Vasas äventyr i Dalarne, och som ingick i folkskolans läseböcker för barn. Deras historiska sanningshalt är omdiskuterad. Sammanfattning Äventyret följer här i den ordning som sagan har berättats. Återkomsten Gustav landsteg i Kalmar efter fångenskapen i Danmark, och försökte där övertala stadens borgare och tyska soldater att de skulle fortsätta slåss mot kung Kristians arme. Men Gustav blev inte populär och han fortsatte sin resa genom Småland, Östergötland och Södermanland. I september besökte han sin släkting, Joakim Brahe, och fick bo på gården Tärnö, nordväst om Nyköping. Vid den tiden hade Stockholm fallit, och Joakim Brahe var kallad till Kung Kristians kröning. Förgäves varnade Gustav honom för att resa. Joakim Brahe ville inte lyssna och avrättades senare i Stockholms blodbad. Han begav sig vidare mot gården Rävsnäs som ägdes av hans far. När han kom till Mariefred besökte han den gamle ärkebiskopen Jakob Ulvsson för att be om råd. Ärkebiskopen lovade att skriva till riksrådet och utverka "en fast försäkring" till Gustav. Men just då, i mitten av november kom plötsligt nyheten om Stockholms blodbad: Hans far, två av hans morbröder och flera andra släktingar är avrättade. Tre av hans systrar samt hans mor och mormor har kastats i fängelse i Blå tornet i Köpenhamn. Alla familjens gods och gårdar hade dragits in. Danskarna sökte honom i hela landet. Han valde därför att bege sig till Dalarna. I Dalarna hade nästan alla vapen, där hade man lärt sig att uppror lönar sig. Bland 30 000 dalkarlar kunde han också försvinna. Den 25 november bröt han upp, och färdades mot Bergslagen. I början av december beger han sig mot Dalarna. Gustav försöker på sin väg norrut att undvika de orter, där han vet att den danske kungens män finns. För att undvika att bli igenkänd klär han ut sig till bonde. Strategiskt nog väljer han Moradräkten för att smälta in bra. Mora är ett centrum och där har uppror inletts förr. Vid denna tid kommer även mycket folk från norra Dalarna till trakten för att arbeta med tröskningen. Han hoppas därför att inte väcka någon uppmärksamhet. Han tar sig dock inte direkt till Mora, utan vandrar runt i trakten kring Falun. Här bor många rika, inflytelserika och mäktiga bergsmän. Deras inställning till kungen är mycket viktig. Rankhyttan I slutet av november (i Sancti Andreae tid) når Gustav Rankhyttan som är en gård vid sydöstra stranden av Vikasjön som hänger ihop med sjön Runn, två mil söder om Falun. Gården ägs av den rike bergsmannen Anders Persson som Gustav är bekant med sedan sin tid i Uppsala. Här får han arbete med att tröska. Han är dock inte någon vidare dräng. Den piga som Gustav arbetar med klagar på sin dåliga kamrat. Hon noterar även hans silkeskrage under Moradräkten och klagar misstänksamt till husbonden: - Jag tror inte att den där morakarlen, som kom hit i går, är någon bonddräng. Tröska kan han inte och han har en grann blus under tröjan! Bergsmannen känner igen sin gamle kamrat och undrar naturligtvis vad som hänt. Gustav berättar hela sin historia (kung Kristian, fångenskapen i Danmark, Stockholms blodbad) och ber bergsmannen om hjälp. Anders Persson vågar dock inte hjälpa utan ber honom: - Gå vidare uppåt socknarna, gå, gå - utefter älvarna, genom de stora skogarna! Dröj aldrig länge på ett ställe! Här i Bergslagen är folket mer stillsamt. Nej, vill ingen annan höra dig så tala till de sturska Morakarlarna . Ornässtugan Sent på eftermiddagen lämnar Gustav Rankhyttan och går längs sjön Runn mot Ornäs. Där bor ännu en gammal kamrat från tiden i Uppsala, Arendt Pehrsson Örnflycht och hans hustru Barbro Stigsdotter. Mellan Vika kyrkby och Torsång brister isen och han tvingas värma sig och övernatta i färjkarlens stuga. Först nästa morgon når han Ornäs som ligger på en udde. Vad Gustav inte vet är att Arendt och hela hans släkt stödjer kung Kristian. Han blir också vänligt mottagen och somnar sedan lugn i sinnet i gårdens loftkammare. Arendt Persson far istället till sin granne Måns Nilsson Svinhufvud i Aspeboda och lovar honom en stor belöning om han hjälper Arendt att tillfångata Gustav. Måns Nilsson säger dock nej till detta. Mycket arg far Arendt vidare men nu till Säter och Brun Bengtsson som är mer välvillig. De enas om att tidigt nästa morgon gripa Gustav. Under tiden har Barbro Stigsdotter börjat ana oråd på grund av sin mans flängande mellan gårdarna. Hon skräms av det öde som nattgästen kan gå tillmötes. Tillsammans med drängen Jakob Jakobsson hjälper hon Gustav att fly från gården genom dasset på loftets baksida. Med Jakob som kusk beger sig släden med Gustav ut över sjön Runn mot Svärdsjö och Herr Jon. När Arendt och hans män kommer för att gripa Gustav finner han huset tomt. Orsaken till detta är inte svårt att lista ut. Det sägs att Arendt trots detta fortsatte att dela säng med sin hustru, men att han aldrig mer talade till henne. Detta är en sägentradition från 1600-talet som användes av Anna Maria Roos. I Peder Svarts krönika är det i stället Arendt Perssons svärfar som är förrädaren. Nutida forskningsresultat tyder på att Arendt Pehrsson Örnflycht inte alls förrådde Vasa. När Vasa blivit kung belönades också Arendt medan hans far dömdes till döden, "för det uppenbara förräderiet mot vårt fosterland". Svärdsjö Barbro Stigsdotter i Ornäs hade rått Gustav Vasa att bege sig till herr Jon i Svärdsjö som där är präst. Ornäsdrängen Jakob Jakobsson är den som med full fart styr släden över sjöar och skogar. De rastar i Bengtsheden och när husfrun där ber Gustav tälja korvpinnar svarar Gustav Icke kan jag göra era pölsepinnar!. Herr Jon är ännu en i raden av kamrater från tiden i Uppsala. Gustav vet dock inte säkert om han kan lita på prosten. Därför beger han sig först till drängarna i ladan och hjälper till med tröskningen. Genom drängarna förstår han att herr Jon är pålitlig och bestämmer sig för att träffa honom. Prosten visar sig vara välvillig och han låter Gustav stanna. Men friden varar inte mer än några dagar. Herr Jon håller vid ett tillfälle handduken åt Gustav när denna tvättar sig som brukligt är när man vill visa gästen aktning. I samma stund kommer Herr Jons hushållerska in och ser med förvåning på sin husbonde som håller handduken åt drängen och frågar naturligtvis varför. Herr Jon svarar att - Det kommer intet eder vid! men han inser samtidigt att Gustav inte längre är säker hos honom. Han för honom därför i hemlighet över till andra sidan sjön och till byn Isala. I Isala bor Sven Elfsson, som var "kronans djurkarl", eller kronoskytt, en "redlig och pålitlig man". Isala lada Vid Isala lada uppehöll sig Gustav Vasa under vintern 1520 som flykting undan danskarna. När danska knektar sökte efter honom visste kronoskytten Sven Elfsson och dennes hustru på råd och behandlade den blivande kungen som dräng. Det berättas att fru i huset "klappade" till "drängen" över ryggen med bakspaden och hutade åt honom med orden: Vad står du och gapar efter på främmande, liksom du aldrig sett folk förr. Packa dig ut på logen och tröska!. Danskarna trodde inte att en bonde skulle våga behandla Gustav på ett sådant sätt och tog honom därför såsom dräng i stugan. (Denna berättelse ingick inte i Peder Svarts krönika utan upptecknades på 1600-talet) Intill ladan har en sten rests efter Gustav III:s besök vid ladan 1788. På väggen står det ristat Kung Jösta har tröskat här. Sven Elfsson tar honom härifrån mot byn Marnäs en dryg mil från Isala och Per och Mats Olsson. Gustav göms i ett hölass då trakten vimlar av Danska knektar. Enligt vissa källor skickades Gustav av Herr Jon till Sven Nilsson i Isala men att det var skjutsbonden Sven Elfsson som tog honom till Marnäs. Gustaf III delade då även ut Sveriges hittills enda ärftliga medalj till Sven Elfssons ättlingar, den så kallade Isalamedaljen, som ännu bäres inom familjen. Marnäs Sven Elfsson lastar ett stort hölass och beger sig, med Gustav gömd i lasset, mot byn Marnäs en dryg mil bort. Här bor bröderna Per och Mats Olsson, kronoskyttar även de. Det blir en mycket farofylld resa. Trakten vimlar av danska spejare. Vid Benön i Linghed stoppas de vid en dansk vägspärr. Knektarna undersöker lasten genom att sticka sitt spjut in i hölasset. Gustav blir skadad i benet men säger inget. Det droppar dock blod ned i den klara snön. Efter ytterligare en stund upptäcker Sven detta men finner än en gång på råd. Har tar sin kniv och skär sin egen häst i ena bakbenet på ett ställe där det gör minst skada. Den delen kallas allmänt för "kråkan" och folk i trakten kallas än idag för Svärdsjökråkor men då mest i nedsättande ton. När släden än en gång stannas av knektar som ser det blodiga spåret så visar Sven Elfsson på hästens ena ben och de får fortsätta sin färd. (Denna berättelse ingick inte Peder Svarts krönika, utan upptecknades på 1600-talet) I folkvisan har det diktats om Gustav i halmlasset: Kung Gustaf uti Halmskrinda låg, falivilom De förde honom kring Dalkare land, falivilom Bröderna tar hand om Gustav och tar honom även till kyrkan när danskarna försvunnit. Efter gudstjänsten berättar Gustav, för den samlade skaran med folk utanför kyrkan, om den nuvarande danske kungen (Kristian II) och om blodbadet i Stockholm. Folket lyssande noga och trodde honom. De insåg dock att de själva var för få och de ville veta vad andra tyckte först. Med detta beked lät han sig nöjas och fortsatte sin färd, men denna gång mot Rättvik. Berättelserna om Gustavs flykt från Ornäs till Marnäs nedtecknades år 1667 i Svärdsjö kyrkobok och finns alltså inte i Peder Svarts krönika. Sägnen berättades av Anders Hansson, sonsons son till Sven Elfsson. Rättvik Efter att ha talat utanför kyrkan i Marnäs får en nöjd Gustav skjuts av kronoskytten Matts Olsson till Rättvik. Den 16 december kommer han till Rättviks kyrka och prästen uppmanar honom att tala till folket. Men han har ingen större framgång. Man är osäker och vet inget om denne Gustav Eriksson. Är han verkligen att lita på och klarar han av att störta kung Kristian? Gustav stannar därför inte så länge i Rättvik utan beger sig rakt mot Mora. Trots denna något korta visit i Rättvik står idag flera stenar resta över Gustav Vasa bland annat en med inskriften: Vid Rättviks kyrka uppträdde Gustaf Eriksson Wasa i december 1520 första gången offentligt, manande dalamännen att rädda fäderneslandet från utländskt välde och förtryck. Här bekämpades i januari 1521 segerrikt Christians krigsfolk. Denna bragd, början till befrielsekriget, utfördes af ensamt rättviksmännen, hvilka ock under alla förvecklingar blefvo Gustaf trogne. Grund lades härigenom till Gustaf I:s gärning för Sveriges själfständighet och utveckling. Detta sten kopplas till en annan legend om hur Rättvikskarlarna ensamma besegrade en dansk trupp, efter att ha tvingat dem att ta sin tillflykt i kyrkans klockstapel. Detta är dock en sägen som saknas i såväl Peder Svarts krönika som Anna Maria Roos version. Mora Utmelands by Gustav har besviken lämnat Rättvik för att bege sig till Mora. Han får bo hos bonden Tomt Mats Larsson och hans hustru Tomt Margit i Utmelands by i Mora. Han är dock inte säker. De danska spejarna kommer även de till Tomtgården. Eftersom det är juletid håller Tomt Margit på att brygga julöl och Gustav sitter i lugnan ro och tittar på. Tomt Margit ser plötsligt hur danska spejare kommer ute på gården. Hon får snabbt upp källarluckan i golvet och Gustav klättrar ned i källaren. För att dölja luckan ställer hon ett av bryggkaren ovanpå. De knektar som tittar in anar aldrig att det finns en källare under huset och ger sig därför snart iväg igen. Ännu en dalkulla har räddat Gustav. Denna berättelse hör också den till Anna Maria Roos version. Utmeland som en gömselplats finns dokumenterad första gången 1707, och historien om bryggkaret första gången 1758, det övriga är utbroderat av Roos. Mordet på Nils Vestgöte En av de personer som med störst iver spanade efter Gustav Eriksson var underfogden Nils Vestgöte. Han är Gustav på spåren och är säker på att han med hjälp av folk i Mora skall kunna gripa Gustav. Han tar in på länsmansgården i Mora. Vid denna tid bor även en man vid namn Rasmus Jute i Mora. Rasmus Jute är av dansk börd men har tjänat hos Sten Sture den yngre och han minns mycket väl den unge tappre och ridderlige herr Gustav Eriksson. Nils Vestgöte dödas en natt när han ligger och sover i länsmansgården. Enligt sägnerna och Peder Svarts krönika är det Gustav och Rasmus Jute som tillsammans utför mordet på Nils Vestgöte. Gustav Vasas son Karl IX skall dock långt senare låta stryka sin fars medverkan i mordet. Talet på kyrkbacken Det är nu julhelg och bönderna i Mora går till kyrkan. Gustav talar till allmogen på kyrkbacken. Han berättar om hur bland andra hans egen far har blivit halshuggen på Stortorget i Stockholm. Han vädjar till deras egna förflutna och om hur de förut följt både Engelbrekt och Sturarna mot den danske kungen. Moraborna tycke nog att Gustav har rätt i sak men har svårt att helt och fullt tro honom samtidigt som man inte riktigt känner för att starta ännu ett uppror. Denna tveksamhet gör Gustav arg och ledsen och han beger sig på snöskor mot Sälen för att ta sig vidare mot den norska gränsen. Han är besviken på svenskarna, han ger upp tanken på uppror och frihet för Sverige och han flyr vidare mot Norge. Sälen Gustav har talat till allmogen i Mora och bett om deras stöd i kampen mot den danske kungen. Besviken och arg över deras ljumma stöd har han på snöskor begett sig mot den norska gränsen. Han tar vägen utefter älvens västra strand förbi Gopshus över till Oxberg. Efter det viker han av mer västerut och passerar Evertsbergs kapell. Han kommer på nyåret 1521 in i Västerdalarna och sover på olika gårdar varje natt. En berättelse säger att han en lördagskväll tar han in på gården Storholsholm, en halv mil från Lima kyrka. Han väljer sedan att fortsätta norrut utefter Västerdalälven och upp i de sydliga fjällen. Vissa nätter vilar han i någon tom fäbodstuga. Samtidigt i Mora Gustav har knappt hunnit lämna Mora förrän ett stort följe danska knektar anländer. Längst fram går de svenska adelsmännen, Tord i Rista och Otto Nilsson Hästhuvud. Larmet går i Mora, Kyrkklockorna dånar över nejden och alla vapenföra män gör sig redo. Man var visserligen inte övertygade av Gustavs tal men helt säker kan man aldrig vara. De tänker i alla fall inte låta dansken ta honom. Under det tumult som uppstår kan Gustav fly från Mora. Strax efter denna händelse kommer uppgifter från flera håll angående händelserna i Stockholm, Lasse Olsson berättade först om händelserna i Stockholm, därefter kom det en man till, Ingel Mickelsson, som också berättade om blodbadet. Man inser att det Gustav berättat är sant och beslutar att leta rätt på honom och ta honom tillbaka till Mora. De snabbaste skidlöparna, Lars från Kättilbo och Engelbrekt från Morkarlby, gör sig redo för att skida ikapp honom. I Sälen är man så ikapp den flyende Gustav. Historiekritik Michael Roberts menar i sin bok om Gustav Vasa (1970), att det troligtvis är kungens eget kansli som i efterhand hittade på en del av historierna för att framställa kungen som modig och äventyrlig. Vilka saker som är verkliga eller påhittade är omöjligt att veta. Lars-Olof Larsson skriver i sin bok Gustav Vasa – Landsfader eller Tyrann (2002) om dessa äventyr: Talesättet att saga väves på sanningens varp får i detta fall tolkas som att varpen varit påfallande gles, och inslagen desto mer utbroderade. Det finns en mängd platser där Gustav Vasa anses ha övernattat, druckit ur källor eller vilat, många uppgifter är helt motstridiga. I Peder Svarts krönika är det kungatrogna dalkarlar som jagar Gustav, medan dessa i senare versioner har byts ut mot danska knektar, troligtvis en följd av det danskhat som tidigare fanns i Sverige. Många av de senare varianterna innehåller också motiv som går igen i andra folksagor – berättelserna har också dråpliga poänger, såsom att den blivande kungen tvingas krypa ut genom avträdet för att undkomma, att han slås i baken med brödspaden med flera – motiv som saknas i Peder Svarts ursprungsberättelser. Sägnen om en flykting som gömmer sig i ett hölass, blir stucken av förföljarna och bonden som skär sin häst i hoven för att dölja blodspåren är utbredd i hela Europa och har berättats i otaliga varianter, bland annat redan om Wilhelm Tell. Under 1700- och 1800-talet fick dessa berättelser stor spridning i Sverige, bland annat genom dåtida historiker som Anders Fryxell och Carl Grimberg i folkskolans historieundervisning. Enligt Lars-Olof Larsson är detta ett exempel på en regional göticism/storsvenskhet. Anna Maria Roos berättelser från 1910-talet innehåller, enligt Dick Harrison, detaljer som hon själv diktat upp. Minnesmärken och betydelse År 1904 restes en minnessten i Sälen till minne av denna händelse. År 1922 startades Vasaloppet, vilket första söndagen i mars varje år uppmärksammar Gustav Vasas flykt genom en skidtävling som går i andra riktningen. Se även Gustav Vasa Jacob Brandberg Gustaf Vasas äventyr i Dalarna (TV-film) Källor


source: wikipedia

text: Greta Lovisa Garbo, ursprungligen Gustafsson, född 18 september 1905 i Katarina församling i Stockholm, död 15 april 1990 i New York, USA, var en svensk-amerikansk skådespelare. Hon var en av de största filmstjärnorna under 1920- och 1930-talen. Garbo har bland annat blivit rankad som den femte största Hollywoodskådespelerskan genom tiderna av Amerikanska filminstitutet. Greta Garbo var även känd för sin skygghet gentemot allmänheten, något som höll i sig ända fram till hennes död. Efter att hennes karriär tagit ordentlig fart gav hon aldrig några intervjuer eller skrev några autografer, hon svarade aldrig på beundrarbrev och hon gick aldrig på några filmpremiärer. Biografi Barndom Garbo var dotter till renhållningsarbetaren Karl Alfred Gustafsson och hans hustru Anna Lovisa Johansson. Föräldrarna flyttade från Småland till Stockholm vid sekelskiftet 1900. Hon hade två äldre syskon: Sven och Alva. Systern avled 22 år gammal. Fadern dog i spanska sjukan när Greta var 14 år. Föräldrarna och systern Alva är gravsatta på Skogskyrkogården i grav 19-00056. Brodern emigrerade till Amerika där han avled 1967. Under Garbos uppväxt bodde familjen i en lägenhet på ett rum och kök på Blekingegatan 32 i Stockholm. Hennes mor arbetade ibland extra som sömmerska. Hon emigrerade så småningom också till Amerika, och avled där 1944. Greta gick på Katarina södra folkskola på Södermalm och gick ut som 14-åring 1919 med goda betyg. Hon konfirmerades 1920 i Katarina kyrka. Första filmrollerna Då Garbo var 14 år fick hon arbete i Ekengrens frisersalong på Götgatan på Södermalm i Stockholm. Kristian Bergström var kund där och erbjöd henne arbete på varuhuset PUB ägt av hans far Paul U. Bergström. Hon började som butiksbiträde på PUB:s hattavdelning i juli 1920 där hon så småningom även kom att arbeta som fotomodell för olika annonser. Hennes första filmroll var i en kort reklamfilm för varuhuset PUB med titeln Herrskap i Stockholm ute på inköp (premiär 12 december 1920). Hon hade sin första roll i en spelfilm, en mindre roll som jungfru, i filmen En lyckoriddare (1921). En lite större biroll fick hon i farsen Luffar-Petter (1922). För att kunna medverka i filmen och även senare börja på Dramatens elevskola, slutade hon sin anställning på PUB 22 juli 1922. Dramatens elevskola och upptäckten av Garbo Från 1922 till 1924 studerade Garbo vid Dramatens elevskola i Stockholm och bland elevkamraterna fanns Mimi Pollak, Vera Schmiterlöw, Nils Asther och den blivande regissören Alf Sjöberg. Garbo debuterade på Dramaten i april 1923 som Fru von Brandt i Richard Kesslers pjäs Sköldpaddskammen. Garbo spelade under sina två år vid nationalscenen i uppsättningar med 1800-tals skådespelare som Nils Personne, August Lindberg och Julia Håkansson och det tidiga nittonhundratalets mest berömda aktörer som Harriet Bosse, Jessie Wessel, Anders de Wahl, Maria Schildknecht, Ivar Kåge, Gabriel Alw och Märta Ekström. Hennes sista roll på Dramaten var Mariette i Jules Romains Knock på senhösten 1924. Hösten 1923 anlitades Garbo som klädmodell för NK:s Franska damskrädderi. Hon visade bland annat plagg av Premet, Renée och Drecoll och fick 50 kronor i arvode. Vid midsommartid 1924 blev hon bekant med Ivar Kreuger i samband med ett besök i Stockholm av Mary Pickford och Douglas Fairbanks, anordnat av Svensk Filmindustri och Charles Magnusson, då Kreuger bjöd hela sällskapet på en skärgårdstur i sin båt Loris. Filmregissören Mauritz Stiller, anses var den som "upptäckte" Garbo. Han blev tipsad om henne av sin kamrat Gustaf Molander som var chef på Dramatens elevskola vid tiden. Stiller gav henne en roll i sin film Gösta Berlings saga (1924). Manusförfattaren Arthur Nordén sägs vara den som har lett Greta Gustafsson till att byta namn till Garbo, vid en tilltänkt filmproduktion med Stiller där hon skulle ha fått huvudrollen. Garbo är en förvrängning av namnet på Gustav II Adolfs svåger Gábor Bethlen, och vilken Nordén ofta talat om i sin historieundervisning på folkhögskolan Hvilan 1915-1918, innan han blev manusförfattare åt Stiller. 4 december 1923 godkändes namnbytet från Greta Gustafsson till Greta Garbo av Överståthållarämbetet i Stockholm, då motiverat som skulle ha varit ett släktnamn. Gösta Berlings saga blev en kommersiell succé i Tyskland vilket ledde till att Stiller och Garbo fick flera anbud att göra film där. Tillsammans arbetade de på ett filmprojekt med namnet Die Odaliske von Smolny som dock aldrig fullföljdes. Året efter fick Greta Garbo en av huvudrollerna i Georg Wilhelm Pabsts omtalade stumfilm Den glädjelösa gatan (Die freudlose Gasse) (1925). Till Amerika År 1925 blev Mauritz Stiller och Greta Garbo inbjudna till Hollywood av Louis B. Mayer, grundaren av filmbolaget Metro-Goldwyn-Mayer (MGM). Louis Mayer hade blivit imponerad av både Stillers arbete som regissör, men framför allt av Garbos prestationer i stumfilmen Gösta Berlings saga, som han hade sett i Berlin. I takt med att Garbo blev mer känd avtog av någon anledning vänskapen mellan Garbo och Stiller. Det var från början tänkt att Stiller skulle regissera filmen Fresterskan (1926), där Garbo hade huvudrollen. En bit in i filmandet avskedades dock Stiller som regissör för filmen, och han ersattes av Fred Niblo. När Stiller avskedats från MGM 1928 återvände han till Sverige och avled på grund av sjukdom en kort tid därefter. Livet i Hollywood Till Garbos viktigaste insatser inom stumfilmen hör Virveln (1926), Åtrå (1927) och Anna Karenina (1927). I de två senare spelade hon mot John Gilbert, med vilken hon inledde en mycket uppmärksammad romans. Första filmen där man kunde höra hennes röst var i Anna Christie (1930). Filmen som marknadsfördes med frasen Garbo talar blev en enorm succé. Om något gick emot Garbos åsikter under en filminspelning kunde hon ibland utbrista "jag tror jag åker tillbaka till Sverige", vilket skrämde upp filmproducenterna, och hon fick med tiden alltmer att säga till om under inspelningarna. Allmänheten fick aldrig tillträde när hon repeterade eller spelade in olika scener. Ingen fick se henne i arbete, ibland inte ens de andra skådespelarna. År 1932 hade hon huvudrollen i filmen Mata Hari, där hon spelade en mycket förförisk spion under första världskriget. Filmkritikerna klagade på hennes vågade klädsel, som visades på filmaffischerna. År 1932 medverkade hon även i filmen Grand Hotel. Efter ett bråk med MGM gjorde hon inga filmer under nästan två år. Till slut lyckades de komma överens och ett nytt kontrakt upprättades, vilket gav henne nästan total kontroll över de filmer hon medverkade i. Bland annat utnyttjade hon sin nyvunna kontroll genom att byta ut sin motspelare i filmen Drottning Christina (1934). Bolaget hade tänkt sig att hon skulle spela mot Laurence Olivier, men hon ville hellre spela mot John Gilbert, som egentligen skulle haft en mindre roll i filmen. År 1935 ville David O. Selznick ha med Garbo i filmen Dark Victory, men hon ville hellre ha en roll i Lev Tolstoj-klassikern Anna Karenina. Hon hade 1927 spelat in en stumfilmsversion av denna film, och ville nu göra en ny version av filmen. År 1936 spelade hon in filmen Kameliadamen där hon enligt samtida filmkritiker gjorde en enastående rolltolkning. Några år senare spelade hon mot Melvyn Douglas i komedifilmen Ninotchka (1939), regisserad av Ernst Lubitsch. Filmen marknadsfördes med frasen Garbo skrattar. Med Tvillingarna (1942) råkade Garbo ut för sitt enda fiasko, vilket bidrog till att hon lämnade Hollywood och flyttade till New York. Trots många övertalningsförsök blev detta hennes sista film. Oscar Garbo nominerades till totalt fyra Oscars för bästa skådespelerska för filmerna Anna Christie (1930), Romantik (1930), Kameliadamen (1936) och Ninotchka (1939). 1955 fick Greta Garbo The Academy’s Honorary Award ("heders-Oscar") med motivering: For her unforgettable screen performances. Efter filmkarriären Garbo slutade sin karriär vid 36 års ålder. Under några år var hon inblandad i olika filmprojekt, varav dock inget blev av. Bland annat skrev hon kontrakt för en film med titeln The Girl from Leningrad. I slutet av 1940-talet gjorde hon några provfilmningar, som länge antagits förlorade, men återfanns flera årtionden senare. När Garbo flyttat till New York levde hon ett liv avskilt från offentligheten. Då hon var ute på stan gömde hon sig alltid bakom huvudsjalett och mörka solglasögon för att inte bli igenkänd. Endast några få fotografer lyckades fånga henne på bild under de sista åren av hennes liv. År 1951 blev hon amerikansk medborgare. Garbo samlade mycket på konst under sista tiden av sitt liv. När hon dog hade hon en samling värd miljontals dollar. Minnesmärken Museet Greta Garbo har tillägnats ett eget museum, vilket ligger i östsmåländska Högsby där hennes mor var född. Skog En skog i Israel är namngiven efter henne genom miljöorganisationen Keren Kajemet. Greta Garbostatyn på Greta Garbos torg i Stockholm Garbo har ett torg i stadsdelen Södermalm i Stockholm uppkallat efter sig. Där står det sedan 2005 även en staty av henne, utformad av Thomas Qvarsebo. Den donerades till Stockholms stad i samband med Garbos 100-årsdag. En annan variant av denna skulptur finns i Filmstaden i Solna. Greta Garbostatyn i Lillhärdal I en skog en dryg mil utanför Lillhärdal invid Stockholmsvägen, placerades 2016 The Statue of Integrity. In memory of Greta Garbo, en betongstaty av Greta Garbo sittande mediterande på en sten invid en öppen myr. Skulpturen gjordes av den islandssvenske skulptören Jón Leifsson i samarbete med Fotografiska och är relativt svårlokaliserad. Greta Garbo hade inget känt att göra med Lillhärdal utan platsen valdes för att den var svåråtkomlig likt Garbo själv. Svensk sedel Ett porträtt av Garbo är motivet på den svenska hundrakronorssedeln som introducerades den 3 oktober 2016. Utmärkelser Greta Garbo utnämndes till Kommendör av första klassen av Kungliga Nordstjärneorden 1983-05-03. Hon tilldelades den kungliga medaljen Illis quorum i tolfte storleken av regeringen 1985. Filmografi (engelskspråkig version) (tyskspråkig version) Teater Roller Greta Garbos gravvård Garbo avled den 15 april 1990 på New York Hospital. Efter många och långa tvister kunde hon gravsättas på Skogskyrkogården i Stockholm den 16 juni 1999. Gravstenen saknar datumuppgifter utan är enbart försedd med en stiliserad kopia av hennes namnteckning. Se även Greta Garbo-museet, Högsby Garbohuset Greta Garbos minnesmärke av Thomas Qvarsebo Pickfords och Fairbanks stockholmsbesök 1924 Salka Viertel Referenser Tryckta källor Vidare läsning Externa länkar »Greta Garbos Saga« · Stockholm 1929 · Albert Bonniers Förlag Rilla Page Palmborg, ''The Private Life of Greta Garbo (Doubleday, Doran, Garden) [New York, 1931] Garbosällskapet Greta Garbo, Klassisk mark - Gamla filmstaden "Garbo" på Filmarkivet.se Kvinnor Födda 1905 Avlidna 1990 Svenska skådespelare under 1900-talet Svenskamerikaner Södermalmsprofiler Svenskar utflyttade till USA Skådespelare från Stockholm Amerikanska skådespelare under 1900-talet Kommendörer av första klassen av Nordstjärneorden Mottagare av Illis Quorum Mottagare av Litteris et Artibus Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm Svenska stumfilmsskådespelare


text: Garbohuset är en byggnad belägen i kvarteret Kvadraten 35 vid Blekingegatan 32 på Södermalm i Stockholm. Husets namn härrör från skådespelerskan Greta Garbo, som bodde här i 19 år innan hon reste till USA. Huset var från slutet av 1800-talet och revs på 1970-talet. Åren 1978-1981 ersattes det av en nybyggnad. De nya husen ritades av Sune Malmquist och har "lånat" fasadformer från 1920-talet vilket gör att de knyter an till de äldre husen både vid Helgalunden och Götgatan. Om Garbo påminner en byst som är uppsatt på husets hörn mot Tjurbergsgatan. Garbobysten fanns ursprungligen en kort tid i Helgalunden år 1999 på initiativ av Byalaget Tantofolket. Där fick den dock inte stå kvar för Stockholms skönhetsråd. Dåvarande fastighetsägare BGB i Stockholm AB kontaktade Greta Garbo och bad om tillstånd att officiellt få kalla huset ”Garbohuset” men man fick aldrig något svar. Det var också planerat att de fem portarna mot gårdssidan skulle uppkallas efter några av Garbos filmer. Källor Bostadsrättsföreningen Kvadraten 35 om Garbohuset. Byggnader och anläggningar på Södermalm Greta Garbo


text: Gro Harlem Brundtland, född Harlem den 20 april 1939 i Bærum i Akershus fylke, är en norsk politiker (Arbeiderpartiet) som var ledamot av stortinget i Oslo 1977–97, miljöminister 1974–79, Norges statsminister 1981, 1986–1989 och 1990–1996, ordförande i Stortingets utrikeskommitté 1980–1981 och 1989–1990 samt generaldirektör för WHO 1998–2003. Biografi Brundtland är dotter till medicinprofessorn och statsrådet Gudmund Harlem och en svenskättad mor. Hon är genom sin mor släkt med den svenske förre folkpartiledaren Bertil Ohlin. Gro Harlem Brundtland tog medicinsk examen vid universitetet i Oslo 1963 och Master of Public Health vid Harvard University 1965. Hon praktiserade sedan som läkare. 1968–1974 var hon assisterande överläkare i Oslos hälsoråd. 1974 blev hon miljöminister. Politisk karriär Norge I februari 1981 blev hon Norges och Nordens första kvinnliga statsminister. Arbeiderpartiet förlorade valet 1981, men Brundtland fick aldrig skulden för nederlaget. Hon övertog partiledarskapet i april 1981 och enade partiet då partiet var i opposition. Hon blev statsminister igen i regeringen Brundtland II som satt från maj 1986 till oktober 1989. Denna regering väckte uppmärksamhet genom att 8 av 18 statsråd var kvinnor. Under denna period var Norge i djup ekonomisk kris. Denna skylldes bland annat på liberaliseringen av kreditmarknaden i början av 1980-talet, ett lågt oljepris som gav låga investeringar i oljesektorn samt en hög ränta. Problemen fortsatte under hela hennes regeringstid. Efter stortingsvalet 1989 bildades en borgerlig koalitionsregering med Høyres Jan P. Syse statsminister. Denna varade tills EU-frågan blev för dominerande och Brundtland fick överta som statsminister igen i november 1990 (regeringen Brundtland III). Trots detta lyckades hon inte genomföra sitt viktigaste projekt: norskt medlemskap i EU. Hon satt ändå kvar som statsminister efter folkomröstningen 1994. Hon avgick som statsminister den 25 oktober 1996 och efterträddes av Thorbjørn Jagland, som tidigare hade efterträtt henne som partiledare 1992. 2023 valdes Brundtland in i bystyret (kommunfullmäktige) i Oslo kommun. FN Hon ledde arbetet med rapporten Vår gemensamma framtid, 1987 (Our common future) inför FN:s konferens om miljö och utveckling i Rio de Janeiro 1992. Rapporten kallas därför ofta för Brundtlandrapporten. 1998 valdes hon till generaldirektör för Världshälsoorganisationen, hon mottog titeln Policy Leader of the Year för koordineringen mot Sarsutbrottet (2003). Hon avgick under sommaren 2003. Därefter bodde hon fram till 2013 i Frankrike. I januari 2006 fanns hennes namn med i diskussionen om tänkbara kandidater till befattningen som FN:s generalsekreterare. Priser och utmärkelser Karlspriset, 1994 Göteborgspriset för hållbar utveckling, 2002 Fredrikkepriset, 2003 Hedersdoktor vid Chalmers tekniska högskola, 2004 Hedersdoktor vid universitetet i Bergen, 2004 Hedersdoktor vid Karolinska Institutet, 2013 Källor The Elders Födda 1939 Norges statsministrar Norska läkare Kvinnor Norges miljöministrar Hedersdoktorer vid Chalmers tekniska högskola Norska partiledare Levande personer Personer från Bærums kommun Hedersdoktorer vid universitetet i Bergen Norska politiker under 1900-talet Personer i Norge under 2000-talet Hedersdoktorer vid Karolinska Institutet Mottagare av Karlspriset Europeiska socialdemokratiska regeringschefer Personer inom FN Alumner från universitetet i Oslo


text: Erik Gunnar Asplund, född 22 september 1885 i Hedvig Eleonora församling i Stockholm, död 20 oktober 1940 i Engelbrekts församling, var en svensk arkitekt och professor i arkitektur vid KTH. Till hans stora arbeten räknas Skogskyrkogården (tillsammans med Sigurd Lewerentz), Stockholms stadsbibliotek, utställningspaviljongerna på Stockholmsutställningen 1930 och tillbyggnaden på Göteborgs rådhus samt Stockholms stadsarkiv, som var hans sista projekt. Utbildning och tidiga år Gunnar Asplunds föräldrar var uppbördskommissarien Frans Otto Asplund och hans maka Louise, född Pettersson. År 1904 tog Gunnar Asplund studentexamen vid Norra Latin i Stockholm och 1909 avlade han arkitektexamen vid Tekniska skolan. Vid den tiden hörde även en utbildning på Konstakademien till arkitektens skolning, men Asplund (och många andra unga arkitekter) ansåg Konstakademins undervisning vara föråldrad och sökte sig till en privat skola som blev känd under namnet Klara skola. Klara skola var en fri akademi som leddes av Ragnar Östberg, Ivar Tengbom, Carl Westman och Carl Bergsten. Skolan var privatfinansierad och existerade bara ett år kring 1910. Här var det främst Östberg som inspirerade Asplund. Till Asplunds kurskamrater hörde bland annat Osvald Almqvist och Sigurd Lewerentz. Med den senare skulle Asplund framöver ha ett intimt samarbete med skapandet av Skogskyrkogården i Stockholm. År 1910 gjorde Asplund en studieresa till Tyskland, och 1912 blev han arkitekt vid Stockholms stadsbyggnadskontor. Han var assistent i arkitektur vid KTH 1912–13, speciallärare i ornamentik där 1917–18 samt redaktör för tidskriften Arkitektur 1917–20 och blev 1918 tjänstgörande arkitekt utom stat i Byggnadsstyrelsen. Efter Klara skola avslutade Asplund sin arkitekturutbildning med den klassiska Italienresa som han företog med egna medel. Vintern och våren 1914 tillbringade han i Italien. Hans egna fotografier visar att han särskild intresserade sig för templens läge i landskapet och för kolonnaden kring det öppna rummet. I sin dagbok skrev han: ”Templen behöver höjden, mödan att komma dit ökar vördnaden”. Under och efter första världskriget deltog Asplund framgångsrikt i talrika arkitekttävlingar, en av dem var tävlingen om Skogskyrkogården som han vann tillsammans med Lewerentz. Vid Hemutställningen 1917 på Liljevalchs uppmärksammades hans bostadskök, där han visade att även en trång bostad kunde gestaltas mänskligt. Till hans tidiga verk räknas även Villa Snellman som han ritade 1917–1918. Liv och verk Asplund räknas som en av de stora arkitekterna under mellankrigstiden. Han var såväl en av de främsta företrädarna för 1920-talets Nordisk klassicism med Stockholms stadsbibliotek (1928) som en av pionjärerna för funktionalismen, som han introducerade i Sverige i och med Stockholmsutställningen 1930, där han var huvudarkitekt. Gunnar Asplunds första helt egna verk var en villa i Ronneby på Övre Brunnsvägen 21 (kvarteret Ärlan 10) för överbanmästare Edvard Johansson, uppförd 1909. Uppdraget förmedlades av Wahlmans arkitektkontor där Asplund arbetat under studietiden. Vid Övre Brunnsvägen 17 (Ärlan 12) byggdes en villan beställd 1906 av trafikchefen Carl Haqvin Fogelberg vid Blekinge kustbana. Asplund praktiserade på Wahlmans arkitektkontorvid denna tidsperiod. Han var också arkitekten bakom exempelvis tillbyggnaden på Göteborgs rådhus (1913–37), Karl Johansskolan (1925), Skogskyrkogården med Skogskapellet och Skogskrematoriet (1915–40) samt Karlshamns läroverk (1912–18). Han var också arkitekten bakom så vitt skilda byggnader som Villa Snellman (1917–18) i Djursholm och en lagerhusmodell som byggdes på nio orter i Sverige under första världskriget. Asplunds arkitektkontor var aldrig stort och han ville själv formge sina byggnader in i minsta detalj. Bland medarbetarna under 1920-talet märks bland annat Uno Åhrén (Skandia-Teatern) och Sven Ivar Lind (Stadsbiblioteket). Efter den uppmärksammade Stockholmsutställningen, på höjden av sin karriär, sinade plötsligt uppdragen. År 1931 blev han professor i arkitektur vid Kungliga Tekniska högskolan i Stockholm. Samma år var han medförfattare till den radikala debattboken "acceptera". Från 1933 kom en rad nya uppdrag och kontoret växte igen, men det fanns aldrig fler än fyra–fem anställda. Under 1930-talet arbetade bland annat Tore Ahlsén och Carl-Axel Acking hos Asplund. I slutet av 1930-talet ritade han sommarhuset Stennäs vid Hästnäsviken i Nynäshamns kommun som blev hans och familjens rekreationsställe. Asplund ritade ett 70-tal byggnader; av dem utfördes cirka 40, medan resten stannade på pappret. Han var även en skicklig designer för möbler och belysningsarmatur. Den så kallade Asplundlampan formgav han 1922 för Skandiabiografen; lampan produceras fortfarande på 2000-talet. Hans sista uppdrag var byggnaden för Stockholms stadsarkiv som han vann i inbjuden tävling. Läsesal och kontor invigdes först 1959, 19 år efter Asplunds död. Han avled 55 år gammal mitt uppe i intensivt arbete. Han gravsattes på Skogskyrkogården den 16 december 1940 i grav nr. 1B precis utanför Trons kapell, invid borgarrådet Yngve Larssons familjegrav. Ett enkelt epitafium bär inskriptionen: "Hans verk lever". Asplund gifte sig första gången 4 augusti 1918 med Gerda Sellman och andra gången 1934 med Ingrid Kling. I första giftet föddes barnen Kerstin (1920), Hans (1921) och Ingemar (1924) och i andra giftet Johan (1936). Utmärkelser Asplund blev ledamot av Akademien för de fria konsterna 1931, riddare av Vasaorden 1928 och riddare av Nordstjärneorden 1930. Galleri, verk i urval Verk i urval Asplundvillan, Ronneby (1907) Karlshamns läroverk (1912–1918) Villa Sturegården (1913) Karl Johansskolan (1914) Nödbostäder i kvarteren Stativet och Tumstocken (1917–1918). Villa Snellman (1917–1918) Lagerhus i Sverige (1917–1919), Lagerhuset i Vara (1918) Skogskapellet (1917–1920) Listers härads tingshus (1919–1921) Skandia-Teatern (1922–1923) Göteborgs rådhus, tillbyggnader (1913–1937) Stockholms stadsbibliotek (1928) Stockholmsutställningen 1930 Kvibergs kyrkogård (1927–1935) S:t Olofs kapell Stennäs sommarhus, eget sommarhus i Sorunda, Nynäshamns kommun, 1937 Skogskrematoriet (1935–1940) Frösängs kapell (1938) Stockholms stadsarkiv (1940, slutfört av Sven Ivar Lind) Skogskyrkogården (1915–1940) Frescati Backe (Statens veterinärbakteriologiska anstalt) (1937–40) Referenser Noter Tryckta källor Sveriges statskalender för året 1935, [Med bihang], utgiven efter Kungl. Maj:ts nådigste förordnande av dess Vetenskapsakademi, Uppsala & Stockholm 1945 ISSN 0347-7223 Svenska teknologföreningen 1861–1936 : biografier, [Del II : Födelseåren 1885-1914], Govert Indebetou, Erik Hylander, Svenska teknologföreningen, Stockholm 1937, s. 763f Tidskriften Arkitektur, Nr.2 årgång 2014, Arkitektur förlag AB. s. 82-89. Vidare läsning The EGA-Architecture Foundation (Erik Gunnar Asplunds Arkitekturstiftelse). Externa länkar Erik Gunnar Asplund. Online katalog över verk och arkitektur kartguide Biografi Ritningar och foton över Asplunds verk (från ArkDes samlingar) Asplundsamlingen hos ArkDes Arkitekt Nils Einar Eriksson (Inspelad intervju där Nils Einar Eriksson berättar om Gunnar Asplund och deras arbete med Stockholmsutställningen 1930.) 5 filmer om stadsbiblioteket vid Odenplan designat av Gunnar Asplund. Fotoalbum med bilder från Asplundhuset, Stadsbiblioteket vid Odenplan i Stockholm. Födda 1885 Avlidna 1940 Arkitekter från Stockholm Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm Modernistiska arkitekter Män Svenska arkitekter under 1900-talet Svenska professorer i arkitektur


text: Germaner är en ursprungligen romersk beteckning på människor i Nordeuropa. Senare har de identifierats med talare av germanska språk. Termen har haft olika innebörder under olika epoker och i olika sammanhang. Den kan avse bland annat språk, religion, kultur och geografisk belägenhet. Under antiken och i synnerhet i samband med det romerska riket avses de människor som bebodde Germanien, det vill säga centrala och norra Europa öster om Rhen. Från medeltiden och framåt de västkristna länder och folk som dominerade i norra Europa: Skandinavien, Tysk-romerska riket, Storbritannien. Under modern tid kan germaner avse de människor som talar germanska språk. Ursprung och indelning Troligen formades germanerna som etniska grupper i Nord- och Mellaneuropa under de fem sista seklen f.Kr. Dessa tros, baserat på arkeologiska och lingvistiska bevis, stamma från den bronsålderskultur som funnits i södra Skandinavien och norra Tyskland mellan 1700 och 600 f.Kr. Mellan Nederländerna och södra Skandinavien antas en relativt enhetlig germansk kultur framträtt ungefär till 500 f.Kr. Det var stammarna cimbrernas och teutonernas vandring 113–101 f. Kr. som först gjorde att medelhavsfolken uppmärksammade dem. Till en början hade man inget namn för den nya folkgruppen. Exakt vad ordet germaner betyder är oklart, men det är klart att det är via Julius Caesar som namnet, liksom Germania såsom namn på germanernas landområde, vunnit burskap i den historiska litteraturen. Dock är det inte oproblematiskt att direkt definiera alla germanska folk som just "germanska". Geografen Artemidoros från Efesos ansåg exempelvis att cimbrerna var kelter. Poseidonios av Apamea, en grekisk lärd, höll med och inkluderade teutonerna i denna slutsats. Detta berodde troligtvis på att grekerna antog att alla folk som invandrade från nordväst var kelter. Under Caesars krig i Gallien på 50-talet f.Kr lärde sig romarna att skilja på kelter och germaner. Caesar själv överdrev av politiska skäl visserligen skillnaden mellan germaner och galler, men han hade klart för sig skillnaden mellan dessa folk. Efter att folken norr om Rhen blivit kallade germaner, började de själva, möjligen av praktiska skäl, definiera sig som germaner i kontakter med romare. Begreppet blev sedermera så allmänt vedertaget att Tacitus utan problem kunde använda det i sin bok om Germania. Arkeologiska undersökningar pekar på att en kultur, traditionellt sett kallad germansk, som kulturellt skiljer sig från den keltiska, existerat vid denna tid och troligen motsvarar de folk som omnämns av Efesus, Poseidonios och Caesar. Folkgrupper Tacitus omnämner ett flertal olika germanska grupper, liksom senare historiker. Under lång tid finns dock inte många källor, och när olika germanska grupper efter att de romerska källorna inte nämnvärt bekymrat sig om dem åter dyker upp under folkvandringstiden är det bara ett fåtal namn som återkommer; många tidigare grupper tycks helt försvunna. Eftersom storskaliga folkmord är osannolika, så innebär detta rimligen att dessa identiteter var flytande: man kunde utan problem ansluta sig till en av dessa grupper, även om man inte fötts in i den. Ting, hövdingar och kungar De germanska stammarna saknade en gemensam politisk struktur. Det är därför svårt att göra några generella uttalanden om dem, utan sådana bygger i allmänhet på att man generaliserar utifrån källor som kanske bara gäller en specifik grupp. En av de institutioner som de tycks haft gemensam (och som också har motsvarigheter bland andra folk utan stark politisk organisation) var tinget. En viss likhet kan här skönjas mellan Roms rättspraxis och germanernas dito: i ingen av kulturerna såg man lagen som uttryck för en gudomlig vilja, utan lagen utgick från folkets eller en lagstiftande församlings vilja. Lagar ändrades efter människornas diskussioner och val, inte efter en fast idé om vad en eventuell gudom ofelbart slagit fast. Vissa har hos germaner och romare, och den sammansmältning av dessa kulturer som sedermera präglade medeltiden, sett detta som ett ursprung till det sekulära samhällets syn på lag och rätt. Alla källor om specifik rättstillämpning är dock så sena att de hunnit påverkas av romersk rätt. Romerska källor nämner ett flertal olika ledare, som kallas reges ('kungar', men i latinskt språkbruk med starka drag av 'självhärskare'), principes ('de främsta') och duces ('ledare'). Dessutom nämns ett råd vid vilket viktiga beslut fattas av samhällets vuxna män, som kunde bifalla förslag och avgöra rättsfall. Det är bara ett fåtal av folkgrupperna som sägs ha kungar (en ordning som med romerska ögon var högst suspekt), däribland svionerna och goterna. Det har spekulerats i om kungarna också haft religiösa uppgifter. Principes tycks ha varit mer lokala ledare, och duces främst militära befälhavare. Överlag tycks sådana ledare främst ha haft uppgifter vid ofred. Annars skötte folket i stort sig självt. Levnadssätt och karaktär När germanerna utbredde sig över det som senare skulle kallas Germanien var största delen av detta land en fullständig vildmark av urskog och träsk. Enbart i de södra och västra delarna, som förut innehafts av keltiska stammar, påträffade germanerna odlade trakter. Själva stod de vid denna tid på övergången mellan nomadliv och bofasthet. Deras förnämsta rikedom utgjordes av boskapshjordar, och det jordbruk de idkade var enkelt. När ett germanfolk tog ett område i besittning lät de sina hjordar beta där men odlade även säd på de platser som var öppna efter tidigare invånare eller som de själva vann genom röjning och svedjande. Gödsling av jorden förekom inte, och när alstringsförmågan därför snart var uttömd odlades ett nytt stycke. Med detta brukningssätt sammanhängde frånvaron av privat äganderätt till jorden. De tegar, som snart skulle överges, lönade sig inte att delas upp. Den kringliggande vildmarken delades inte ens mellan släkterna utan bildade en gemensam betes- och jaktmark ("allmänning"), och varje fylkes område begränsades sålunda av skogsbälten som kallades marker. Eftersom befolkningstillväxten hos germanerna var ytterst stark blev det med ett dylikt odlingssätt ont om områden i närheten att nyodla. Då bröt folket, eller en del därav, upp för att söka sig en ny hemvist. Bostäderna vållade inte någon svårighet eftersom dessa utgjordes av tält eller små träbyggnader som kunde medföras på vagnar. På dessa forslades också kvinnor och barn, och i krig tjänade de som vagnborg. Till att hålla folken på rörlig fot bidrog också att de vid sina vandringar oroade varandra. Rörelsen gick i allmänhet mot söder och väster och ledde i första hand till att den keltiska befolkningen i södra och västra Germanien undanträngdes eller underkuvades. Men landsökande germanfolk kom även in på romerskt område eller in i fransk-alpinska Gallien. Först av dessa var cimbrerna och teutonerna samt de under den svebiska kungen Ariovistus befäl stående skarorna. De tillbakakastades dock av Marius och Julius Caesar, och genom den senares erövring av Gallien, samt uppförandet av den stora gränsvallen sattes tills vidare en bom för försöken att framtränga på detta håll. Följden härav blev att germanerna närmast Rhen tvingades till större bofasthet. Deras jordbruk blev mer utvecklat, varmed följde jordens fördelning mellan husfäderna, och de började uppföra fastare bostäder. Dessa bildade dock ej städer, utan man bodde antingen i enstaka lantgårdar eller i öppna landsbyar, i vilka husen åtskildes genom fria mellanrum. I allmänhet var germanerna skogsinvånare, och urskogen har också för deras äldre historia en alldeles särskild betydelse. Det var den som genom sin otillgänglighet utgjorde deras egentliga skydd mot de romerska erövringarna och sålunda bevarade deras frihet. De fria männen sysselsatte sig mest med krig, jakt, tingsbesök och dryckeslag. Tacitus meddelar att germanerna ansåg det som vanhederligt att förvärva med svett det som kunde vinnas med blod, att de överlämnade arbetet inom huset och på jorden åt kvinnor, gubbar och trälar och tillbringade sin tid vid gården i sysslolös vila. Födan utgjordes av jaktbyte, jordens frukter och ost, smör och mjölk, den sistnämnda ofta i surnad form. Den vanligaste drycken var öl och mjöd, som vid högtidliga tillfällen kringbjöds i stora mängder. Vin kunde endast erhållas genom handel med romarna men var så begärligt att romarna ansåg germanerna vara lättare att besegra med vin än med vapen. Om romarna sålunda inte tillerkände sina grannar måttlighet så kunde de beundra germanernas familjeliv, som stack av mot det sena romarrikets många gånger promiskuösa och dekadenta drag. Dock förekom det hos germanerna att hövdingar och kungar hade flera hustrur. Tre former av germansk matberedning kan urskiljas: rått, kokt och stekt. Kokning verkar ha varit den vanligaste och mest omtyckta formen. Kvinnan Trots sitt beroende av släkten saknade de germanska kvinnorna varken självständighet eller inflytande. Hos de antika folken hade kvinnan i allmänhet levt ett avstängt liv utan andra intressen och plikter än att vara mannens rodocka och barnens vårdarinna. På den germanska hustrun vilade vården om gårdens skötsel, men med de tyngre plikterna följde en självständig ställning. Hon var hemmets härskarinna, och delade med mannen livets allvar. I krig uppehöll sig kvinnorna ibland i närheten av valplatsen för att bispringa de sårade; det finns även exempel på (bland annat hos langobarderna) att de deltog i själva striderna. Kvinnan ansågs även vara begåvad att se in i framtiden, och vissa kvinnor uppträdde som heliga sierskor, gydjor eller völvor, som kunde utöva stort politiskt inflytande - något som kan jämföras med grekernas orakel. Industri och handel Egentlig konstslöjd saknade germanerna när de kom i kontakt med romarna. De förstod att förfärdiga enkla lerkärl och kände bruket av järn, men denna metall förekom sparsamt; mera användes brons, och delvis förfärdigades vapen och redskap ännu av sten, ben och horn. De förnämsta vapnen var ett spjut med kort järnspets och en sköld av brädor, målade i lysande färger. Svärd kom att användas med tiden, och kastyxor, yxor och saxar. Kvinnorna förstod att tillverka enkla tyger av lin och ull. Mellan olika germanfolk förekom byteshandel. Som betalningsmedel användes boskap, men även guldspiraler, varav stycken i mån av behov kapades. Längs gränserna uppstod även handel med kelter och romare, och härigenom kom romerska mynt i bruk bland de närmast boende folken. Från dessa vandrade de sedan ända upp till Skandinavien, där de mest verkar ha använts som smycken. De varor som kom från Germanien och såldes till romarna var främst bärnsten, slavar och kvinnors hår, som var mycket eftersökt till löshår åt romerska damer. Till Germanien infördes i synnerhet metallarbeten, och genom att efterbilda dessa utvecklade germanerna så småningom en egen konstslöjd. Ända till Skandinavien sökte sig dessa romerska industriprodukter, och framkallade där en ganska utvecklad yrkesskicklighet, som fynden från äldre skandinavisk järnålder kan uppvisa. Guldsmidet nådde en hög utveckling med filigran, granulering och cloisonné, vilket kan illustreras med de praktfulla guldhalskragar från vendeltid som hittats i Skandinavien, men även de guldhalsringar från 100-talet (exempelvis Havorringen) som även hittats i Kievtrakten och vid Svarta havet. Under 400-talet utarbetades en säregen germansk stilkonst med djurornamentik, utan direkta förebilder. Även om de flesta exemplen är från Skandinavien spred sig den över hela det germanska området, och användes långt fram i tiden: urnesstilen är ett sent exempel. Runskrift och litteratur Det var en ofantlig skillnad i litterärt avseende mellan romare och germaner. Genom främst romerskt inflytande lärde sig germanerna skrivkonsten; de lånade dock inte utan vidare det romerska alfabetet, utan utvecklade - efter sydlig påverkan - egna skrivtecken, så kallade runor, med en egen säregen inre ordningsföljd, den så kallade futharken. Denna skiljer sig till exempel från den keltiska Ogham-skriften. Runorna utmärkte enkla ljud, men hade också symbolisk betydelse och hade namn, exempelvis runan ᚠ som bar namnet "fé", som stod för ljudvärdet "f" och som symboliserade rikedom, "fä". Åtminstone på 200-talet var runraden uppfunnen, och blev en gemensam tillhörighet för samtliga germanska folk. Under tidernas lopp undergick den emellertid förändringar, så att olika runor förekom hos olika folk. På grund av brist på skrivmaterial, annat än trä, ben, metall och sten, fick inte runorna någon bred grund för att användas som medel för en verklig litteratur. Runorna användes främst för att skriva namn och besvärjelser på redskap och vapen, samt i Skandinavien som gravskrifter. Ett exempel på en tidig runinskrift är spjutspetsen från Stabu i Norge (ca. 175) med inskriptionen "raunijaR", vilket brukar tolkas som "Prövaren". En annan spjutspets från Dahmsdorf i Tyskland (ca. 250) har en liknande inskription: "ranja", "Genomborraren". Germanerna saknade dock inte sägner och sånger, men liksom hos grekerna på den homeriska tiden upptecknades dessa inte i skrift utan fortplantades genom en muntlig tradition. Somliga var till sitt innehåll mytologiska, till exempel de gamla sångerna om guden Tuisto och hans ättlingar. Andra utgjordes av begravningssånger, i vilka den dödes bedrifter förhärligades, och sannolikt var det sådana, som gav upphov till de sånger om framstående hjältar - exempelvis Arminius - vilka enligt Tacitus' vittnesbörd var vanliga bland germanstammarna. Någon större utveckling synes dock den germanska skaldekonsten inte ha uppnått före folkvandringstiden. Den germanska versen byggde på allitteration, och exempel förekommer över hela området och från alla tider fram till kristnandet; inskriften på ett av Gallehushornen använde samma alittererande versmått, Ljodahattr, som t.ex. Völuspa. Den längsta runinskrift som påträffats ristad med den äldre futharken är Eggjastenen i Norge som ristades på 600-talet. Rökstenen i Östergötland, från skiftet till vikingatiden omkring år 800, är ristad med både urgermanska och skandinaviska runor. Dessa stenar är två av ytterst få runinskrifter som äger större litterärt värde. Under medeltiden skrevs några germanska epos ned. Hos Paulus Diaconus finns åtskilliga antydningar om myter och sagor som varit gängse hos langobarderna. I Tyskland finns bevarat ett märkligt stavrimmat fragment (upptecknat omkring 800) som berättar om Hildebrand, Dietrichs lärare i vapenkonst, som efter många år återvänder till Italien där han råkar i strid med sin son Hadubrand som inte tror att Hildebrand är hans fader. Mer än hundra år senare företog en munk i S:t Gallen vid namn Ekkehard att på latinsk hexameter och med Vergilius som mönster berätta om Walther (Waltarius manu fortis) och Hildegund. Som gisslan kvarlämnade hos Attila flyr de från denne med de burgundiska skatterna och påträffar kung Gunther och hans män; strid uppstår och Walther gör underverk av tapperhet. Till sist försonas kämparna. Bland de få epos som bevarats är dock det högmedeltida Nibelungenlied (som bygger på samma folkvandringstida material som Völsungasagan), samt Beowulf (som utspelar sig på 500-talet, och vars äldsta handskrift är från omkring år 1000), de mest kända. För den rikare men i huvudsak betydligt yngre fornnordiska litteraturen se Fornaldarsagor, Fornvästnordisk litteratur och Islänningasagor. Religion Att dra slutsatser om den germanska kulturens, och de olika germanska stammarnas, förkristna religion försvåras genom den de få skriftliga källor som finns från kontinenten. Det rika material som finns kring sen nordgermansk religion i Norden har också en tendens att överskugga de tidiga och antagligen annorlunda myter som försvann med det förhållandevis tidiga kristnandet av södra germanstammar. Trots detta pekar arkeologiska undersökningar i kombination med tidiga historiska källor skrivna av primärt romare på att man kan dra vissa slutsatser kring tidig germansk mytologi och religionsutövande. En viss uppfattning om religionen hos antikens germaner kan man dock få av att se på de översättningslån som gjordes för namnen på veckodagarna, vilka spreds över stora delar av det germanska området. Därifrån kan man se att gudar som senare hos nordborna kallades Tyr, Oden, Tor och Freja ansågs vara motsvarigheter till Mars (mytologi), Merkurius, Jupiter och Venus. Tor identifierades också av Tacitus med Herkules. Denne berättar dessutom om Nerthus, som senare tycks utvecklats till Njord. Ostrogoterna, visigoterna och vandalerna kristnades medan de fortfarande befann sig utanför det romerska rikets gränser men antog arianismen snarare än den katolska läran. Det främsta skriva dokument som återstår på det gotiska språket är den bibelöversättning som gjordes av Wulfila, den missionär som omvände goterna, främst bevarad i form av Silverbibeln. Langobarderna kristnades inte förrän efter att de slagit sig ned inom romerska riket men tog till sig den kristna läran från arianska germaner. Markomannernas drottning Fritigil korresponderade med Ambrosius av Milano rörande hennes folks konvertering till kristendomen under andra halvan av 300-talet. Frankerna omvändes direkt till den katolska läran utan en mellanperiod som arianer. Senare skulle frankiska missionärer och soldater ledda av Karl den store med våld tvinga omvändelsen på sina saxiska grannar i norr. Nordgermanerna bevarade länge den gamla hedniska germanska livsstilen och var de sista av denna folkgrupp som kristnades, se vidare asatro. Germaner och romerska riket I slutet av 100-talet f.Kr. beskriver romerska källor hur Gallien, Italien och Spanien invaderades av germanska stammar vilket kulminerade i strider med det då ännu republikanska Rom. Sex decennier senare utnyttjade Julius Caesar det germanska hotet som en förevändning att annektera Gallien. Under det första århundradet e.Kr. ger skrifter av Caesar, Tacitus och andra romerska författare en bild av hur germanerna delat upp sig i olika stamgrupper: Nordgermanska stammar i Skandinavien Östgermanska stammar mellan floderna Oder och Wisła Istvaeoner kring floden Rhen Ingvaeoner i norra Tyskland och Danmark Herminoner kring floden Elbe inklusive sveber vid Östersjön samt sydvästra Tyskland Istvaeonerna, herminonerna och ingvaeonerna brukar kollektivt benämnas västgermaner och germanerna i Skandinavien kallas nordgermaner. Dessa olika grupper utvecklade förmodligen olika germanska dialekter som utgör grunden för de olika germanska språken än idag. När Rom expanderade fram till Rhen och Donau och inkorporerade flera keltiska områden i imperiet stötte de på dessa olika germanska stammar och klumpade ihop hela under benämningen Germania. Germanerna befann sig stundtals i krig med Rom men ett handelsutbyte, allianser och ett kulturellt utbyte förekom också. Det avgörande slaget vid Teutoburgerskogen år 9 Germania libera (det fria Germanien) var beteckningen på området mellan Rhen, Östersjön, Weichsel och Donau och målet var ett införlivande med romersk politik. Denna plan omintetgjordes tillfälligt i och med slaget i Teutoburgerskogen år 9, då kommendanten över Rhenarmén Publius Quinctilius Varus, som hade till uppgift att organisera landet mellan Rhen och Elbe, med tre av Roms bästa legioner, mer än 20 000 man krossades i ett välplanerat bakhåll i ett oländigt skogsparti Teutoburgiensis saltus. Den germanska styrka som utförde bakhållet bestod av en sammanslutning från flera olika stammar och leddes av en german vid namn Arminius som tidigare tjänstgjort i de romerska legionerna och som därför väl kände till romarnas taktik och stridsteknik. Då romerska legioner under Germanicus befäl sex år senare trängde fram till platsen "detta sorgens hemvist, lika hemskt för ögat som för minnet", vilade kommendanten Varus och hans soldater på den plats där de stupat, deras kvarlevor multnade ovan jord – enligt antik åskådning, den bittraste lott en människa kunde utsättas för. Slaget i Teutoburgerskogen blev enligt många bedömare helt avgörande för Västgermaniens fortsatta utveckling och på lång sikt för hela det framtida Europas etnografiska karaktär. Den exakta platsen för slaget var länge okänt, och det dröjde till 1987 innan en amatörarkeolog lyckades finna tillräckliga bevis för att forskarsamhället skulle kunna acceptera en bestämd plats. Slaget utkämpades med stor sannolikhet nära dagens Kalkreise nära Bramsche i utkanten av Teutoburger Wald. Där finns sedan 2002 ett välbesökt museum. Germania inferior och Germania superior kallades de båda under Domitianus regering inrättade provinserna/kommandobaserna (cirka år 90) på Rhens västra sida, vilka i huvudsak befolkades av starkt keltiserade germanstammar. Det romerska rikets sönderfall Under 400-talet inleddes en omfattande folkvandring bland de germanska stammarna och germaner invaderade det romerska riket och drevs till England, Frankrike, Spanien, runt hela Medelhavet och till och med i Afrika. En konsekvens av folkvandringen blev att de obebodda områdena blev allt färre och att de olika stammarna började inkräkta allt mer på varandras landområden. Nomadiserande folk tvingades bli bofasta och med de fasta bosättningarna kom vandrandet att ersättas av expansion. Flera folk försvann genom att uppgå i andra, även om processen är oklar. I Danmark sammansmälte danerna med jutarna, i Sverige götarna med svearna, i England anglerna med saxarna. Några av de germanska stammarna brukar få skulden för det romerska imperiets fall i slutet av 400-talet. Sedan 1950-talet har dock historiker och arkeologer slutat se folkvandringen som en invasion av ett Rom i förfall utan istället som ett samarbete där germaner försvarade områden som centralmakten inte längre var i stånd att administrera. Rom hade i själva verket rekryterat germaner från sina limes, det vill säga romerska rikets gränser, sedan lång tid och flera germaner, till exempel Odovakar, hade redan klättrat högt upp i den romerska hierarkin. Rom började efter en tid att rekrytera hela stammar och gav deras ledare officiella poster. Rollen att bidra till imperiets försvar övergick snart till administration av regioner och provinser för att slutligen, när det romerska administrationsväsendet etablerats bland germanerna, utgöra en del av den verkliga makten i imperiet. Under 500-talet hade de nya staterna som kontrollerades av en romersk kung och en adel från någon av de germanska stammarna redan blivit etablerade. Till och med i Italien blev Odovakar och efter honom Theoderik den store accepterade som legitima arvtagare till Rom av såväl romerska medborgare som goter. Efter Roms fall Idén om "germanerna" som ett folk var länge bortglömd; när kontrasten mot de romerska medborgarna suddades ut och de olika germanska folken grundade egna riken försvann behovet av ett samlingsbegrepp. De olika folken skaffade sig egna ursprungsmyter, och det var först med återupptäckten av Tacitus Germania 1455 som idén om att de olika folken hade ett gemensamt ursprung började spridas. Se även Lista över germanstammar Urgermanska germanska språk folkvandringstiden germansk religion Källor Externa länkar Romarrikets yttre gränser Folkslag i och kring romerska riket


text: Uppslagsorden "Groda" och "Grodorna" leder hit. För andra betydelser, se Groda (olika betydelser). Grodor är ett samlingsnamn för vissa arter i ordningen stjärtlösa groddjur. De bildar dock ingen enhetlig taxonomisk grupp och har inte nödvändigtvis ett närmare släktskap med varandra än med andra arter inom ordningen. De skiljer sig från paddorna främst genom att huden är slätare och fuktigare och att de hoppar fram snarare än kryper som paddorna gör. Arterna förekommer i tropiska och tempererade regioner över hela världen. Europeiska arter hotas främst av att deras våtmarker fylls igen eller på grund av trafikleder som ligger mellan deras olika reproduktions- och levnadsområden. Kännetecken Storleken varierar väldigt mycket, från en centimeter upp till över 30 centimeter för goliatgrodan. De har långa bakre extremiteter som ger dem möjlighet att utföra långa hopp. Huden är slätare och fuktigare än hos paddor. Dessutom har grodor inte stora, knölformiga parotidkörtlar bakom ögonen som paddorna. Pupillerna har en oval form. Vanligen finns väl utvecklad simhud mellan tårna på de bakre extremiteterna. Som alla stjärtlösa groddjur saknar vuxna grodor svans; ynglen är däremot svansförsedda, men svansen försvinner gradvis medan de utvecklas till vuxna individer. Sinnesorgan Grodor saknar ytteröron, utan trumhinnan mynnar direkt på huden och är tydligt synlig hos de flesta grodor (till skillnad från paddorna, som har otydligare trumhinna). Hörseln är dock god, och påminner i omfattningen om människans. Högfrekventa ljud (över 1000 Hertz) uppfattas direkt via trumhinnan, medan ljud av lägre tonhöjd når innerörat via benstommen. Till skillnad från svansförsedda groddjur har grodorna stämband, och de kommunicerar ofta med varandra med lockrop, varningsrop och andra sorters läten. Hannarna har vanligen vid de undre käkvinklarna hudpåsar som kan blåsas upp. Dessa används för att öka lätens resonans. Livscykel och levnadssätt Som vattenlevande larver (yngel) äter de alger, växtdelar och smådjur, varför de fungerar som filtrerande renhållare. När de förvandlats och påbörjat sitt landliv äter de maskar, sniglar, spindlar och andra småkryp. De är dessutom själva omtyckta bytesdjur för en rad andra organismer – i vatten blir de ofta föda åt större insektslarver och på land äts de till exempel av olika smådäggdjur och fåglar. Groddjurens levnadssätt och fortplantning har anpassats efter en hög dödlighet i de lägre åldersklasserna. Under den årliga lekperioden producerar exempelvis en åkergrodehona en äggsamling med cirka 1 500 ägg. Av dessa överlever mellan fem och tio fram till vuxen ålder då de själva kan delta i fortplantningen. Resten av honans fortplantningsansträngning det året kommer ekosystemet till del i form av näring och föda. När grodor föds, föds de med gälar. Medan de växer utvecklas lungor som de använder som fullvuxna. I regioner med tempererat klimat sammanfaller lektiden med våren, men i subtropiska och tropiska områden finns inga särskilda parningstider. Hos vissa arter som lever utanför Europa kan honan lägga upp till 20 000 ägg (jämför rom). 2009 fann zoologer från bland annat Museum für Tierkunde en ny grodart i Anderna, Sydamerika. Arten är så liten att den kan sitta på en tumnagel och har fått namnet Noblella pygmaea. Grodan hittades på 3100 meters höjd i Valle de Cosnipata i Peru. Till skillnad från de flesta andra grodarter är det färdigutvecklade små grodor som kommer ur äggen, inte grodyngel. Den lilla grodan är således helt anpassad till ett liv på land. Utbredning och biotop Arterna förekommer i tropiska och tempererade regioner över hela världen. Förekomst i Sverige I Sverige förekommer det 8 arter grodor: vanlig groda, åkergroda, ätlig groda, långbensgroda, gölgroda, lövgroda, lökgroda och klockgroda. Alla dessa arter är fridlysta i Sverige. Systematik Grodor är en polyfyletisk grupp inom ordningen stjärtlösa groddjur. Detta innebär att grodorna inte bildar en enhetlig taxonomisk grupp och de har inte nödvändigtvis ett närmare släktskap med varandra än med andra arter inom ordningen, som exempelvis paddor. I följande familjer inom ordningen förekommer det arter som i dagligt tal kallas för grodor: Äkta grodor (Ranidae) Pipagrodor (Pipidae) Ascaphidae Glasgrodor (Centrolenidae) Pilgiftsgrodor (Dendrobatidae) Skivtungade grodor (Discoglossidae) Heleophrynidae Hemisotidae Lövgrodor (Hylidae) Gräsgrodor (Hyperoliidae) Leiopelmatidae Megophryidae Trångmynta grodor (Microhylidae) Lökgrodor (Pelobatidae) Pseudidae Trädgrodor (Rhacophoridae) Rhinodermatidae Sooglossidae Grodor och människor Hot och status Flera grodarter är hotade. Orsakerna är dels att småvatten och våtmarker i stor omfattning under de senaste 200 åren dikas ut, fylls igen eller blir igenväxta. Även skogsbrukets övergång från lövskog till barrskog påverkar många arter. Många grodor dödas i trafiken när de försöker korsa de vägar som utgör vandringshinder mellan reproduktionsområdena och levnadsområdena. För att skydda grodorna så att de inte blir överkörda sätter skyddsorganisationer och frivilliga människor upp stängsel vid vägens kant. Grodorna fångas i hinkar som är ingrävda längs stängslet och bärs sedan över vägen. Ofta räknas grodorna för att få en uppskattning av områdets population. En annan möjlighet är fast installerade tunnlar under vägarna. En effekt av exploateringen är att enskilda populationer minskar i omfattning, vilket leder till att populationer isoleras från varandra. Avståndet mellan populationer blir till slut så stort att få eller inga individer klarar av att vandra från den ena till den andra. Som sällskapsdjur och föda Grodor förekommer ibland som sällskapsdjur. Vissa plockar grodrom eller grodyngel och låter dem utvecklas i akvarier. I Sverige är detta tillåtet för vanlig groda, vanlig padda och åkergroda under förutsättning att djuren släpps lösa i samma vatten som de samlades in. För övriga fridlysta arter (det vill säga alla andra arter i Sverige) är det förbjudet. Grodlår anses i många länder som en delikatess, bland annat i Frankrike, Belgien och Italien. Smak och konsistens är likt kycklingkött. Numera importeras grodlår ofta ifrån Indien och andra asiatiska stater. Grodor i kulturen Grodor är vanliga fabeldjur, exempelvis i fabeln om skorpionen och grodan eller i sagan om grodprinsen. En internationellt känd antropomorf groda är Kermit i Mupparna. Kända svenska antropomorfa grodor är exempelvis Grodan Boll och Skurt. Grodor och paddor brukar också associeras med trolldom. Ett klassiskt tema i sagan är grodprinsen som förvandlas till en groda och bara kan återställas av en kyss från en prinsessa. Enligt svensk folktro borde man undvika att skada en groda – det kunde vara en människa, till exempel en prinsessa, eller ett övernaturligt väsen som uppträdde i grodgestalt. – Stundom betraktades grodan som ett gårdsrå som man borde vara rädd om. – En man, som ville vinna en flickas kärlek, skulle slå ihjäl en groda och ur dess skelett ta ett ben, som liknade en hake, samt fästa detta i flickans kläder. – En person, som skilt orm och groda åt, ägde förmåga att lindra en barnaföderskas smärtor. – Ordet groda i betydelsen "dumt yttrande" torde härröra från en folksaga om en flicka, ur vars mun grodor hoppade, då hon talade. – Andra namn på groda är klossa, tossa och hoppetossa, ord som också kan beteckna klumpig eller enfaldig kvinna. Källor Fotnoter Tryckta källor Externa länkar


text: Groddjur eller amfibier (Amphibia) är en klass ryggradsdjur, som antas ha utvecklats ur kvastfeningar och indelas i tre ordningar: stjärtlösa groddjur (Anura), alltså grodor, stjärtgroddjur (Urodela) i vilka ingår salamandrar, samt maskgroddjuren (Gymnophiona). Det vetenskapliga namnet kommer från grekiskan och är sammansatt av ἀμφί (amphi), 'på bägge sidor', och βίος (bios), 'liv', alltså 'dubbelt levande'. Namnet syftar på metamorfosen, då de flesta groddjuren först lever som larv i vattnet innan de går över till ett liv på land. Även de flesta vuxna groddjur har ett habitat av akvatiska och terrestriska (relaterad till jord) områden. De behöver i alla fall närheten till vatten. Många arter är aktiva på natten som skydd mot fiender och mot vattenavdunstning från huden. Utbredning och habitat Groddjur förekommer på samtliga kontinenter, utom Antarktis, och i helt olika miljöer, från öken till tropisk regnskog. Eftersom huden måste hållas fuktig, och larverna vanligen utvecklas i vatten, förekommer de flesta arter i närheten av vatten, eller i fuktiga miljöer. I tempererade regioner blir de inaktiva under årets kallare perioder, och i torra områden kan de gå i dvala under torrperioden. Anatomi Groddjuren har en ganska liten hjärna, som är mycket lik fiskarnas. Större behövs inte på grund av dess rörelsemönster som är ganska enkelt och stereotypt. Skelettet är anpassat för ett hoppande rörelsesätt på land, och därför är bakbenen kraftigt förlängda. Grodans inre organ skyddas inte av revben, utan av muskler. Ryggraden består som mest av nio kotor och ett svansben som har bildats genom sammansmältning av svanskotor. Groddjur har lungor, men kan också utbyta syre och koldioxid genom hudandning varför huden hålls fuktig och skyddas mot uttorkning genom ett hudslem. Flera arter har ur detta utvecklat ett hudgift, kallat bufotoxin. Groddjur är skildkönade (honor och hannar olika individer) och de flesta arter har yttre befruktning som är beroende av vatten. Vissa arter har emellertid inre befruktning. Könsorganet är upphängt i bukhålans tak. Hos paddhanar finns ett unikt organ som kan utvecklas till äggstockar om testiklarna tas bort. De stjärtlösa grodorna, alltså de allra flesta arterna, har yttre befruktning där hanen klamrar sig fast på honan och spermierna avges i samband med ägglossningen. Äggen läggs i långa strängar eller klumpar. Ur äggen kläcks larver som går från att vara helt anpassade till ett liv i vatten till att leva på land via ett antal utvecklingssteg. Förvandlingen från yngel till vuxen kallas metamorfos. Groddjur saknar den vätskefyllda säck, amnion, som omger embryot. Groddjuren genomgår ett larvstadium där de andas med gälar. Matspjälkning Grodor är försedda med en lång tunga som de slungar ut när de ska fånga sitt byte, t.ex. en fluga. I tungans spets finns körtlar som avger ett klibbigt sekret. Insekten fastnar i sekretet och grodan kan sedan dra in den i munnen. Födan tuggas inte, utan sväljs hel. Groddjur saknar i allmänhet tänder. Nervsystemet Nervsystemet är i stort sett likadant som det hos andra ryggradsdjur, med en central hjärna, en ryggmärg, och nerver genom kroppen. Groddjurets hjärna är mindre utvecklad än reptilernas, fåglarnas och däggdjurens men är snarlik morfologiskt och funktionellt med en fisk. De består av storhjärna, mellanhjärna och lillhjärna. Storhjärnan bearbetar sinnesintryck, så som lukt i luktloben och syn i synloben, och har även centrumet för beteende och inlärning. Lillhjärnan är centrum för den muskulära koordinationen och den förlängda märgen kontrollerar några av organens funktioner som till exempel hjärtslag och andning. Hjärnan skickar signaler genom ryggmärgen och nerverna reglerar aktiviteten i resten av kroppen. Grodyngel behåller som sina äldre fisksläktingar men det förloras som vuxna landgroddjur. Öronen är välutvecklade hos grodor. De har inget yttre öra, men den stora runda trumhinnan ligger på ytan av huvudet precis bakom ögat. Den vibrerar och ljud överförs genom ett enda ben, stigbygeln, till innerörat. Endast ljud med hög frekvens som parningsrop hörs på detta sätt men ljud med låg frekvens kan upptäckas genom en annan mekanism. En annan sak som är unikt för grodor och salamandrar är det columella-operculum-komplex som gränsar till hörselkapseln och är involverad i överföringen av både luftburna och de seismiska vågorna. Rörelseapparat Amfibier har ett skelettsystem som är strukturellt homologiskt, dock med olika variationer. Alla har fyra ben förutom de benlösa maskgroddjuren och några få arter av salamandrar. Deras ben är ihåliga och lättviktiga. Det muskulära systemet är starkt för att stödja upp kroppen och huvudet. Bröstkorgen stöds upp med hjälp av muskler och det välutvecklade bäckenet är fäst i ryggraden av ett par korsade revben. Höften lutar framåt och kroppen hålls närmare marken jämfört med. De flesta amfibiedjur har fyra tår på framfötterna och fem på bakfötterna, men inga klor på någon av dessa. Några salamandrar har färre tår och ålsalamandrar är ålliknande till utseendet med små korta ben. Grodornas fötter har anpassats till sättet de lever på, med skinn mellan tårna för att simma, breda vidhäftande tår för att klättra och knölar på bakfötterna för att gräva. Grodor gräver ofta baklänges i jorden. Förflyttning på land sker genom gång där svansen svingar från sida till sida eller används som stöd speciellt när de klättrar. I deras normala gång förflyttas ett ben i taget. Andningsorganen En amfibie delar sitt liv på land och i vatten, vilket betyder att de kan ta syre både ur luften och ur vattnet. Groddjurens andningsorgan är speciellt på så sätt att de inte bara andas med sina lungor. Lungorna i groddjur liknar tunna påsar inne i kroppen och är väldigt outvecklade. På påsarnas väggar finns ett nät med små blodkärl som fångar upp syret när grodan drar in luft. Dock räcker inte lungorna till för att syresätta djuret och därför måste amfibierna också andas genom den tunna fuktiga yttre huden och munslemhinnan. Strax under huden finns mängder av blodkärl. Groddjurens har en jämförelsevis långsam diffusionshastighet för syre som kommer in i blodet. För att grodorna ska få tillräckligt med syre måste huden förbli fuktig så att syret kan diffundera i tillräckligt hög takt. Syret löser sig i slemmet och förs sedan vidare in i blodkärlen innanför huden. Tack vare slemmet kan groddjur få syre både från luft och vatten. På samma sätt kan djuret andas in genom näsborrarna och ta upp syre via de fuktiga blodkärlsrika slemhinnorna i munnen. Grodyngel andas till en början med gälar som sedan utvecklas till de andra tre andningsorganen. Utsöndringsorganen Groddjuren har två njurar som är placerade högt uppe precis under de yttre skalet av deras kroppslighet. Njurarnas uppgift är att filtrera blodet från metaboliska ämnen som ska bildas till avfall för att sedan transportera urin genom urinledaren till urinblåsan. Avfallet kommer sedan att utsöndras med jämna mellanrum i groddjurens lufthål eller så kallad kloaköppning. Kloaköppningen har även fler funktioner än endast ett, den används till analöppning men det är också där befruktning och äggläggning sker. Hos de vattenlevande groddjuren finner man en stor del av kväve som utsöndras som ämnet ammoniak i urinen, just på grund av att de lever i vatten. När man däremot undersöker de groddjur som lever på land, som måste vara sparsamma med de vatten som de har, finner man att de utsöndrar betydligt mindre farliga ämnen i sin urin. Detta är alltså på grund av att de måste fokusera mer på sparandet av vattnet i kroppen. Blodet, blodomloppet och hjärtat Groddjur har två olika blodomlopp beroende på vilket stadium i livet det är i. Ett yngelsteg och ett vuxensteg. Skillnaderna är tydliga, ynglens blodomlopp påminner till stora delar om det fiskar har. Två kammare pumpar blod genom hjärtat och gälarna där de blir syresatta. Sedan transporteras blodet runt kroppen och tillbaka till hjärtat i ett slag. I vuxenlivet förlorar groddjuren sina gälar och börjar utveckla lungor. De har ett hjärta som består av två hjärtkammare och två artärer. När hjärtkammaren pumpar det ej syresatta blodet genom lungartären till lungorna. Fortsatt interaktion mellan lungorna och blodet gör att det sedan pumpar syresatt blod genom hela kroppen. Mixande av två blodvätskor minimeras av anatomin av de olika kammarna. Ekologi Föda och fiender Larver av stjärtlösa groddjur livnär sig främst av vegetabilisk föda som detritus (ruttnande växtdelar) men även av as. Däremot äter larver av stjärtgroddjur och alla individer som genomgick metamorfosen bara animalisk föda. Ett undantag är maskgroddjur då deras födoämnen är outredd. Vanliga byten är insekter, spindeldjur och andra leddjur samt blötdjur. Dessa äts främst i helhet. Många arter har en klibbig tunga som snabbt kan sträckas framåt. Större groddjur jagar även andra mindre ryggradsdjur och kannibalism är inte helt ovanlig. För att spara energi jagar de vanligen inte aktivt utan väntar på bytet för att överraska det. Groddjur själva jagas av flera olika djur och för många är de grundvalen i födan. Rom och larver äts av "rovinsekter", fiskar, vattenfåglar och av andra groddjur. Vuxna groddjur utgör födan för däggdjur, reptiler, fåglar och ibland även för större ryggradslösa djur. Därför behöver groddjur många ägg och bara en liten del av äggen utvecklas till könsmogna individer. Med undantag av några giftämnen som avsöndras av groddjurens hudkörtlar har de inga försvarsmöjligheter som tänder eller klor. Ofta skyddar de sig med hjälp av kamouflage, flykt eller vistelse i gömställen. Ibland förstorar de kroppen med luft eller öppnar gapet för att skrämma fienden. Fortplantning Groddjurens hona lägger ägg som befruktas av hanen och som sedan utvecklas till nya små groddjur. Det är hanen som först dyker upp på häckningsplatsen och efter några dagar börjar de med sitt parningsläte för att markera sitt revir eller imponera på honan. Många groddjur återvänder till de dammar och bäckar där de själva växte upp för att föröka sig på samma plats och kan krypa flera kilometer för att komma dit. De flesta groddjur lägger sina ägg i vatten, även om vissa lägger sina ägg på land och har utvecklat olika sätt att hålla dem fuktiga. Ett fåtal (exempelvis Fejervarya raja) kan leva i bräckt vatten men det finns inga riktiga marina groddjur. Innan honan lägger sina ägg på vatten klättrar hanen upp och griper honan tätt med sina framben antingen bakom armarna eller framför bakbenen. Detta kallas amplexus. Medan honan lägger äggen sprutar hanen en mjölkaktig vätska med spermier som befruktar äggen. Detta är yttre befruktning och är vanligast bland groddjur, men det finns exempel på att de använder sig av inre befruktning där honan plockar upp ett "spermiepaket" som hanen placerat på en pinne. På så sätt befruktas äggen inne i honan innan de läggs. Evolution Groddjuren anses ha gett upphov till kräldjuren och ha utvecklats från lobfeniga fiskar. Under karbonperioden var groddjuren de största landlevande djuren. Ännu större arter skulle komma att utvecklas senare, under perm och framåt, men då hade kräldjuren övertagit deras ställning. De allra största groddjuren tillhörde överordningen pansargroddjur (Labyrinthodontia), exempelvis Eryops (2 m, perm), Paracyclotosaurus (3 m, trias) och Koolasuchus (5 m, krita). Diplocaulus (1 m, perm), som hade ett bumerangformat huvud, är ett annat berömt groddjur från den här tiden. Taxonomi Dagens groddjur tillhör alla samma underklass, Lissamphibia, och antalet arter ligger på omkring 6 350 (IUCN listar 2008: 6 347 arter, webbplatsen Amphibiaweb.org förtecknar 6 391 arter (6 oktober 2008) men antalet uppdateras dagligen, i verket "Amphibian Tree of Life" från 2006 listas 5 948 arter, online-databanken Amphibian Species of the World skiljer mellan 6 347 arter). Jämfört med tidigare beräkningar är dessa värden betydligt större. Det beror huvudsakligen på genetisk forskning, vilket medfört att många populationer som tidigare klassades som underarter idag har fått status som egna, specifika arter. Dessutom upptäcks fortfarande nya arter. Den vanligaste systematiska indelningen skiljer mellan tre ordningar och 45 till 60 familjer. Ordningen Stjärtgroddjur (Caudata eller Urodela) med bland annat salamandrar (cirka 570 arter = 9 % av groddjuren) Ordningen Stjärtlösa groddjur (Anura eller Salientia) med till exempel grodor och paddor (cirka 5 600 arter = 88 %) Ordningen Maskgroddjur (Gymnophiona eller Apoda) (cirka 175 arter = 3 %) Enligt fylogenetiska kriterier skulle Lissamphibia vara den rätta beteckningen för groddjur. Denna grupp är monofyletisk medan Amphibia (som även inrymmer flera utdöda arter) är en parafyletisk grupp. Amphibia sammanfattar bara alla arter i gruppen Tetrapoda som inte tillhör gruppen amnioter. Groddjur och människan Groddjur är ovanlig mat för människor, men bland annat grodlår anses av många vara en delikatess. Många groddjursarter är hotade, eftersom de finns i regnskogar och våtmarker som exploateras av människan. Groddjur är vanliga som sällskapsdjur – i Sverige händer det att nyfikna barn samlar grodrom och låter den utvecklas till yngel. Detta är tillåtet. Emellertid är alla Sveriges herptiler fridlysta, och regelverket säger att det – undantaget kontrollerad vetenskaplig forskning – är olagligt att hålla vuxna groddjur i fångenskap. När ynglen utvecklats till vuxna individer måste de alltså släppas tillbaka ut i det fria. Exemplar av arter av groddjur som inte förekommer naturligt i Sverige är dock tillåtna som husdjur under hela deras levnadstid, försåvitt de inte är rödlistade av IUCN. Den japanska jättesalamandern, Andrias japonicus, är världens största groddjur och kan bli närmare 1,5 m lång och väga omkring 20 kg. Den kan bli upp mot 60 år gammal, och köttet anses som en delikatess. Jakt och miljögifter har därför lett till att den nu räknas in bland utrotningshotade arter. Minskning av grodbeståndet Minskning av grodbeståndet noteras så gott som i hela världen. Hårdast drabbade är dock groddjuren i tropiska områden i Sydamerika och Afrika. De främsta hoten mot groddjuren, och som antas förklara massdöden, är habitatförlust, fragmentering av landskap, försurning, kemikalieutsläpp, UV-strålning och klimatförändring. Av stor betydelse är också parasitsvampen Batrachochytrium dendrobatidis. Totalt sett är omkring 2000 av världens 6000 groddjur rödlistade och hundratals arter har försvunnit under de senaste årtiondena. Referenser Noter Webbkällor Tryckta källor Externa länkar Wikipedia:Basartiklar


text: Grönfläckig padda (Bufotes viridis) är en art i familjen äkta paddor. Artens taxonomi är mycket omdiskuterad, varför auktoriter ibland kan uppge något olika utbredningsområde. Släktet Bufotes behandlades tidigare som ett undersläkte till Bufo. Utseende Arten är 5–8,5 cm (sällsynt 10 cm) lång. Ryggen är ljusgrå, brun till ljust olivgrön med mörkare gröna, distinkt formade fläckar med svart rand. Ryggsidan har dessutom flera små vårtor. Buksidan är ljusgrå. Parotidkörtlarna (giftkörtlarna) bakom öronen är stora och välutvecklade. Ekologi Den grönfläckiga paddan är främst aktiv under morgon och kväll, och gömmer sig i hålor i marken under dagen. Den lever i våtmarker och klippterräng med vattensamlingar, nära kusten, men även i torrare habitat som dyner, ängar, stäpper och trädesåkrar. Den kan även påträffas i grunda vattensamlingar i stenbrott och sandtag. Den fångar insekter som myror, skalbaggar, spindlar och andra smådjur. Sniglar och maskar kan också sällsynt ingå i kosten. Ynglen äter alger och mikroskopiska smådjur. Paddan kan förekomma i vatten med salthalter upp till 20 promille. Även äggen är salttåliga, paddan kan yngla i brackvatten på upp till 8 promille salthalt. Arten kan bli upp till 7 år i naturen, 8–9 år i fångenskap. Utbredning Grönfläckig padda förekommer från Nordafrika i söder till sydligaste Skandinavien, Estland och norra Kazakstan i norr. Västgränsen går vid Italien och Rhen i Europa och Västsahara i Nordafrika. Österut når den till Kazakstan och Iran. Den har minskat kraftigt och finns numera i Norden på några få danska öar och på ett fåtal platser i sydligaste Sverige. Förekomst i Skandinavien I Sverige beskrevs arten första gången säkert av Anders Sparrman i Karlskrona 1795. Två tidigare fynd, beskrivna av Christian Gråberg 1733 på Gotland och Carl von Linné 1741 på Öland avser troligen grönfläckig padda, men arten är troligen mycket äldre här. Ett fynd av ett ben från padda i Eketorps borg från ca 1 000 e. Kr. är troligen från grönfläckig padda. Idag förekommer arten i Sverige på några få håll i Skåne, Blekinge, Gotland och Öland. Av dessa är det enbart Limhamns kalkbrott, Eskilstorps strandängar samt kolonin på Utklippan i Karlskronas skärgård som har några större och reproducerande populationer. På Gotland utrotades arten sannolikt i slutet av 1900-talet, men har från 1994 återinplanterats på två platser på Fårö och en plats på Storsudret. I Danmark finns arten framför allt på Møn, samt fläckvis i den övriga danska övärlden. Den finns också på den konstjorda ön Pepparholm vid Öresundsbron. På Jylland saknas den dock helt. I Finland och Norge förekommer inte arten. Status och hot Arten har på många platser minskat drastiskt under 1900-talet. Den har dock ett mycket stort utbredningsområde, och den globala minskningen är inte tillräckligt stor för att den ska bedömas som hotad, varför IUCN kategoriserar den som livskraftig (LC). Status i Skandinavien Den grönfläckiga paddan har varit helt utrotad på Gotland. 1994 gjordes återplanteringsförsök, och 2005–2008 gjordes förnyade försök. Det är osäkert om man lyckats etablera en stadig population på ön. På Falsterbohalvön, där den grönfläckiga paddan tidigare hade en av sina största habitat finns idag endast ett fåtal exemplar kvar. Arten var 2005 och 2010 upptagen på svenska Rödlistan som akut hotad (CR). För att försöka rädda arten i Sverige togs därför ett åtgärdsprogram fram av Naturvårdsverket. Sedan 2015 är paddan klassificerad som sårbar (VU). Beståndet i Danmark har minskat med 95 % under perioden 1940–1995. Åtgärder har vidtagits även i Danmark för att skydda arten, framför allt på öarna Samsø, Fyn och småöarna söder därom samt Sprogø, Lolland, Falster och Møn. Från att i Danmark ha varit rödlistad 1997 som sårbar (VU) har den 2003 omklassificerats till livskraftig (LC). Taxonomi och namnkontrovers Denna arts taxonomi är omstridd. Ursprungligen fördes den till släktet Bufo, och kallades då Bufo viridis. När släktet delades upp, hamnade den initialt i släktet Pseudepidalea. Flera auktoriteter anser emellertid att detta var felaktigt, IUCN betraktar det senare släktet som polyfyliskt, i alla fall för de så kallade grönpaddorna (denna art, B/P. balearicus, B/P. boulengeri, B/P. siculus och B/P. variabilis) och förordar att de i stället skall föras till Bufotes. Inte bara släktet Bufos ställning har diskuterats, utan även den inbördes namnstandarden bland grönpaddorna. I Danmark har Danmarks Fugle og Natur, som har kopplingar till Århusuniversitetet, ändrat paddans arttillhörighet till Bufotes variabilis med motiveringen att B. viridis bör reserveras för den art som lever i västliga och sydliga Medelhavsområdet samt Balkan, medan B. variabilis bör beteckna den art som lever i Turkiet, Östeuropa och Östersjöområdet (inklusive Danmark). IUCN konstaterar att en sådan uppdelning har skett, men menar att den är kontroversiell och inte fullt accepterad, bland annat därför att populationerna i Nordtyskland, Danmark och Sverige är geografiskt isolerade, och därför inte säkert kan sägas tillhöra Bufotes variabilis. Den svenska Artdatabanken betraktar den ännu (2021) som Bufotus viridis, men redovisar den taxonomiska konflikten. Galleri Källor Litteratur Referenser Hotade arter i svensk flora och fauna Bufonidae Groddjur i palearktiska regionen


text: Detta är en lista över germanska stammar, samt tillgängliga fakta om dem: Denna lista avser endast de stammar som förekommer under den germanska folkvandringstiden. Alemanner allemanner Ampsivarier (arisavarier) Angler Anglosaxare Angrivarier Bastarner Bataver Bavarier (bajuvarier) Brukterer Burgunder Chatter Chamaver(thamaver) Chauker Cherusker Cimbrer Daner Dulgubiner Foser Franker Friser Gepider Goter Gutar Götar Haruder Helvekoner Herminoner (folkgrupp) Hermundurer Heruler Ingaevoner (folkgrupp) Istaevoner (folkgrupp) Jutar Jämtar Kannefater Langobarder Lemovier Lugier (eller lygier-vandaler) Markomanner Marser Nahanarvaler (vandaler stam) Narkister (Narister) Nemeter Nervier (troligen keltisk stam) Norrmän (Nordmän) Ostrogoter Quader (Kvader) Ripuarier (frankisk stam) Rugier Ruser Salier (frankisk stam) Saxare Semnoner Skirer Sugambrer (sigambrer) Svear Sveber (sueber) (folkgrupp) Svioner (svear) Tenkterer Teutoner Thüringar Treverer (troligen keltisk stam) Triboker Turkelinger Ubier Usipeter (usiper) Vandaler Visigoter Variner (wariner) Watter Se även Gallisk-keltiska folk Brittisk-keltiska folk Central-keltiska folk Illyriska folk Sarmatiska, indoeuropeiska folk Sarmater Källor Tacitus: Germania Fabian Månsson: Folkvandringens historia Saxon & Lindströms förlag: Folkens historia genom tiderna Birger Nerman: Sveriges rikes uppkomst Norstedt förlag: Atlas till världshistorien Bolin-Carlsson: Historisk atlas Bayerischer Schulbuch Verlag: Grosser historischer Weltatlas Karl Ploetz: Världshistorien i årtal Germaner Germanska stammar