text: Karl Edvin Öhrström, född 22 augusti 1906 i Burlöv, död 2 december 1994, var en svensk skulptör, glaskonstnär, tecknare och grafiker. Liv och verk Han var son till snickeriförmannen Axel Öhrström och Ida Jönsson och från 1939 gift med Brita Wilhelmina Kugelberg. Öhrström växte upp i Halmstad, där hans far arbetade som hantverkare vid järnvägen. Efter att ha börjat som järnvägsarbetare 1923–1925, utbildade Öhrström sig till teckningslärare på Tekniska skolan i Stockholm 1925–1928 och på Konsthögskolans skulpturlinje 1928–1932 med Carl Milles och Nils Sjögren som lärare. Vid skolan tilldelades han en kanslermedalj 1930, en kunglig medalj och ett resestipendium 1932 som han använde för studieresor till bland annat Nederländerna, Frankrike, Italien, Tyskland och Belgien. Under sin tid i Paris 1932 studerade han på Académie Colarossi för Charles Despiau på Académie Scandinave Maison Watteau och för Fernand Léger på Académie Moderne och bedrev i övrigt självstudier av fransk katedralkonst och egyptisk skulptur. Åren 1936–1957 arbetade han efter förmedling av Edward Hald två månader per år för Orrefors glasbruk. Där använde han sig ofta av arielteknik, som uppfunnits tillsammans med mästaren Gustaf Bergkvist och konstnären Vicke Lindstrand. Senare arbetade han med Lindshammars glasbruk där han utvecklade sina skulpturer till prismor i ädelstensfärger som spelade med ljusets reflexioner och brytningar i glaset. Förutom glas formgav han Gustaf VI Adolfs 5- och 1-kronors samt 50-, 25-, och 10-öres mynten samt teckningar och litografier i ett uttrycksfullt maner. Edvin Öhrström vann en tävling om utsmyckning av Sergels Torg i Stockholm med en 37,5 meter hög stålkonstruktion med 60 000 glasprismor och upplyst inifrån. Juryns motivering var att "dess proportionering till platsen är övertygande och den utgör en accentuerad axel för hela cityområdet." Denna 130 ton tunga glaspelare, Kristall, vertikal accent i glas och stål, är tillverkad av stål, vilken är beklädd med arkitekturglas från Lindshammars glasbruk och invigdes 1974. Enligt Edvin Öhrströms ursprungliga intentioner skulle glaspelaren belysas inifrån. En sådan belysning installerades först 1993. Ljuskällan är fyra inuti obelisken monterade strålkastare med metallhalogenlampor på vardera 1 800 Watt och med en färgtemperatur på 5 600 Kelvingrader. Separat ställde han ut i bland annat Malmö, Kalmar och på Galerie Blanche i Stockholm. Tillsammans med Bror Marklund och Gösta Fougstedt ställde han ut i Gävle 1954 och tillsammans med Alfred Manessier ställde han ut på Kunstnerernes Hus i Oslo. Han visade en större kollektion i samband med De ungas utställning på Liljevalchs konsthall 1954 och Riksförbundet för bildande konst visade vandringsutställningen Nordisk trio med hans, Haugen Sørensen och Reidar Aulies arbeten 1961–1962. Han medverkade några gånger i Sveriges allmänna konstförenings salonger i Stockholm 1936–1941 och i Skånes konstförenings utställningar 1944–1962, Nordiska konstförbundets utställningar i Helsingfors och Göteborg, Liljevalchs Stockholmssalong 1959 och 1962 samt samlingsutställningar i Göteborg, Borås, Båstad Antwerpen, Rom och Tokyo. Han var representerad i utställningarna Skulptur i naturen som visades i Stockholm 1948, världsutställningen i Paris 1937 och Triennalen i Milano där han belönades med ett Grand prix 1955 Öhrström finns representerad vid bland annat Nationalmuseum, Moderna museet i Stockholm, Göteborgs konstmuseum, Kalmar konstmuseum, Malmö museum, Helsingborgs museum, Hallands konstmuseum, Röhsska konstslöjdmuseet, Orrefors glasbruksmuseum, Arkiv för dekorativ konst, Sörmlands museum och Metropolitan Museum of Art i New York. Öhrström är begravd på Skogsö kyrkogård i Saltsjöbaden. Offentliga verk i urval Thalias två ansikten (1944), armaturrelief, Malmö Stadsteater Vårflickan (1950), brons, i foajén till Halmstads rådhus och utanför Folkets Hus i Varberg Ungdom (1940), Tuna Backar i Uppsala Till arbetets ära (1943), relief i granit, fasaden till Hattmakargatan 12 i Gävle Vid sjukhusets grindar (1945), röd granit, Karolinska Universitetssjukhuset Solna Lördagsflickan (1951), glasrelief, Folkets Hus i Eskilstuna Ungdom (1951), Vindelgatan 21–24 i Borås Kungamötet (1952), granit, Stora Torg i Halmstad Hantverksstenen (1952), granit, Glasbruksklippan, Sandbacksgatan i Stockholm Tjurhuvud, (1953), glas, Biblioteket i Fagersta Den store hvide (1953), brons, Västertorps skulpturpark i Stockholm, Neglingeparken i Saltsjöbaden i Nacka och Arne Garborgs plass i Oslo Maria (1955), sydfasaden på Västerås stadsbibliotek Engelsk bulldog (1959), Lorensbergsgatan 4 i Malmö Pajazzo (1959), Sjöboskolan i Borås Ljuset (1959), glasvägg i entréhallen till Västerås stadshus, en halv trappa upp Vägskälet (1964), granit, utanför Tingshuset i Eslöv Torellbrunnen (1970), granit, Galleriaträdgården i Varberg Kristall, vertikal accent i glas och stål (1974), Sergels torg i Stockholm Altartavlan och dopfunten i Sankt Mikaels kyrka, Kulladal Rymdskeppet (1976), stål och glas, Norra Fäladen i Lund Rymdskeppet Aniara landar på Sallerupsskolans gård (1984), Sallerupsskolan i Eslöv Torellmonumentet (1970), Västra Vallgatan, Varberg, till minnet av geologen och polarforskaren Otto Torell (1828–1900) Bildgalleri, verk i urval Litteratur Folke Holmér: Edvin Öhrström - skulpturer, teckningar och litografier under 50 år, Nordiska bokhandeln, Stockholm 1979, , 9789151600154 Alfons Hannes (mit Beiträgen von Wolfgang Kermer und Erwin Eisch): Die Sammlung Wolfgang Kermer, Glasmuseum Frauenau: Glas des 20. Jahrhunderts; 50er bis 70er Jahre. Schnell & Steiner, München, Zürich, 1989 (= Bayerische Museen; 9) , p. 118-120 Märta Holkers och Folke Holmér: Edvin Öhrströms skulptur i glas, Carlssons i samarbete med Glasmuseet i Växjö, Stockholm 1991, Charlotte och Peter Fiell: Scandinavian design, Köln 2002, ny utgåva Taschen, Köln 2005, Hugo Palmskiöld: Glasskulptören Edvin Öhrström, Signum, Lund 2006, Källor Tryckta källor Svenskt konstnärslexikon'' del V, sid 802-803, Allhems Förlag, Malmö. Noter Externa länkar Edvin Öhrströms webbplats Födda 1906 Svenska skulptörer under 1900-talet Svenska glaskonstnärer Avlidna 1994 Män Personer från Burlövs socken Gravsatta på Skogsö kyrkogård Mottagare av Prins Eugen-medaljen Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Svenska grafiker under 1900-talet Svenska tecknare under 1900-talet Ledamöter av Konstakademien


source: wikipedia

text: Eiffeltornet (; ) är ett 330 meter högt järntorn i fackverkskonstruktion med antenn, beläget på Champ de Mars, i 7:e arrondissementet, i Paris. Eiffeltornet är stadens förmodligen mest kända byggnadsverk och en av världens mest kända signaturbyggnader. Tornets arkitekt var Stéphen Sauvestre. Eiffeltornet konstruerades av Gustave Eiffels företag och ingenjörerna Maurice Koechlin och Émile Nouguier. Det uppfördes mellan 1887 och 1889 för att bli den pampiga entrén till världsutställningen Exposition Universelle som anordnades 1889 för att fira hundraårsjubileet av franska revolutionen. Det invigdes den 31 mars 1889, men allmänheten fick inte tillträde förrän den 6 maj samma år. Beskrivning Tornet var vid invigningen 300 meter högt. Höjden ökades emellertid år 1959, när man placerade en 24 meter hög TV-mast högst upp. Eiffeltornet var världens högsta konstruktion ända fram till 1930 då Chrysler Building invigdes. Eiffeltornet väger totalt cirka 10 100 ton, varav 7 300 ton utgörs av metallkonstruktionen, som består av ungefär 12 000 järnbalkar, som är sammanfogade med 2,5 miljoner nitar. Nitarna tillverkades i Värmland på Borgviks bruk med järn från Saxå Bruk i Värmland. Bruket var även en av järnbalksleverantörerna. Trots tornets storlek har inte mer järn använts än att det solitt skulle rymmas i en kub med en sida på knappt tio meter. Det är 1 665 trappsteg (och inte 1 792 som många fransmän påstår för att få talet synonymt med året för den franska republikens införande) till toppen, men det finns också hiss, vilken man är tvungen att ta om man ska upp till tredje avsatsen, eftersom trappstegen från den andra avsatsen till toppen ej är tillgängliga för allmänheten. Upp till den andra avsatsen är det 668 trappsteg, och det är betydligt billigare att ta trapporna än att betala inträdet till hissarna. På plan tre, 276 meter ovan marken, fanns ursprungligen en lägenhet för Gustave Eiffel. Kostnaden för att bygga tornet var 7,8 miljoner franc (1889 års penningvärde). Varje år besöker drygt sex miljoner personer Eiffeltornet (år 2007 var antalet besökare 6,9 miljoner). Den 31 december 2007 hade drygt 236 miljoner turister hunnit besöka tornet. Enligt den officiella webbplatsen för Eiffeltornet målar man om konstruktionen vart sjunde år. För detta krävs 60 ton färg. Hittills har tornet målats om 18 gånger. I början var tornet mörkrött, sedan blekt ockragult (vid 1900-talets början). Numera är färgen brun. Att måla om tornet tar 15 månader och det krävs 25 målare som enbart använder pensel. Den senaste ommålningen började i december 2001 och pågick till juni 2003. Intervallen för ommålning kommer fortsättningsvis att vara vart femte år från första avsatsen till toppen, och vart tionde år för hela tornet. Restauranger I Eiffeltornet finns två restauranger: Altitude 95 på första våningen (namnet kommer av att den ligger 95 m över havsnivån), och Jules Verne, en dyr gastronomisk restaurang på andra våningen, med egen hiss. Jules Verne har en stjärna i Michelinguiden. I januari 2007 anställdes den nye kocken Alain Ducasse, med flera Michelinstjärnor. De tre huvudplattformarna på respektive 57, 115 och 276 m höjd har även inrymt andra restauranger, teatrar, biografer, radiostationer etc. Kritik Eiffeltornet var redan innan det byggdes föremål för hetsig debatt i Frankrike. 1887, när bygget just påbörjats, publicerades i tidningen Le Temps en protest ställd till direktören för världsutställningen från några av Paris framstående konstnärer, författare och andra inflytelserika kulturarbetare. Utställarna försökte beveka kritikerna genom att lova att tornet skulle rivas efter tjugo år. Det kan kanske förklara varför tornet byggdes i ett då redan föråldrat material, 7 300 ton smidesjärn, i stället för i stål, trots att det dyrare stålet redan i stor omfattning utnyttjades för byggnadskonstruktioner. Nu blev det ingen rivning av tornet, då det visade sig att det var praktiskt att använda som mast för telekommunikation. När flygtrafiken kring Paris började ta fart blev tornet en viktig flygfyr. Idag är det också en av Paris, Frankrikes och världens största turistattraktioner. För att minska risken för självmordsförsök är varje våning försedd med ett högt nätgaller som inte kan forceras av en potentiell hoppare. Öppettider Eiffeltornet håller öppet alla dagar på året. Juni till september är tornet öppet 09:00 till midnatt, övrig tid på året mellan 09:30 och 18:00. Då det är ett populärt besöksmål bör besökaren köpa biljetter till tornet på internet i förhand för att undvika långa köer och väntetider. Biljetterna avser då en bestämd tid, och bokas därför lämpligen någon vecka före besöket. Tornet som reklampelare Från 1925 till 1934 hade tornet lysande reklam för bilmärket Citroën på tre av sina fyra sidor. Det var den tidens största reklampelare. Citroëns grundare André Citroën hade själv drivit igenom att detta skulle vara möjligt. Reklamen utgjordes av 250 000 elektriska lampor i olika färger enligt tidens populära art déco-stil. På första våningen finns på yttersidan av tornet sammanlagt 72 namn på franska vetenskapsmän ingraverade med omkring 60 centimeter höga bokstäver. Händelser 4 februari 1912 avled Franz Reichelt efter ett hopp från första avsatsen (60 m) i sin egendesignade fallskärmskostym. 1925 sålde bedragaren Victor Lustig Eiffeltornet som skrot under förevändning att underhållet var för dyrt. Den bedragne polisanmälde aldrig och bedragaren försökte sälja en gång till. Han blev då polisanmäld. 3 januari 1956 skadades tornets topp vid en brand. År 1957 installerades den nuvarande radioantennen på toppen av tornet. På 1980-talet avvecklades en gammal restaurang och dess byggnadsställning halvvägs upp i tornet. Den köptes upp och återuppfördes på St. Charles Avenue i New Orleans av entreprenörerna John Onorio och Daniel Bonnot. Restaurangen var ursprungligen känd som the Tour Eiffel Restaurant men är i senare tid mer känd som the Red Room. Restaurangen återuppfördes av 11 000 delar som fördes över Atlanten i en 12-meters lastcontainer. 31 mars 1984 flög Robert Moriarty en Beechcraft Bonanza genom ett av tornets valv. År 1985 jagade James Bond (Sir Roger Moore) i action/äventyrsfilmen Levande måltavla (1985) May Day (Grace Jones) uppför Eiffeltornet. Hon gör i filmen ett fallskärmshopp från tornet för att komma undan. Musikvideon för filmens ledmotiv, framförd av gruppen Duran Duran, innehåller också flera scener där bandet framträder på tornet blandat med klipp från filmen. I filmen Åskbollen (1965) 20 år tidigare ingår ett klipp med tornet när skurken Largo (Adolfo Celi) parkerar utanför högkvarteret SPECTRE i Paris. År 1987 utförde A.J. Hackett ett av sina första bungyjump från toppen av Eiffeltornet. Han använde en speciell kabel han varit med om att utveckla. Han arresterades omedelbart av Paris polis när han nådde marken. 14 juli 1995, Frankrikes nationaldag, framförde den franska synthesizer-musikern Jean Michel Jarre "Concert For Tolerance" i tornet för att stödja Unesco. Den fria konserten sågs av uppskattningsvis 1,5 miljoner människor som fyllde upp Champ de Mars. Under konserten skapades belysning och projektioner på tornet tillsammans med mycket fyrverkerier. Exakt tre år senare återvände musikern till samma ställe för att framföra en mer dance-music- inspirerad konsert, Electronic Night. På nyårsafton 1999 agerade Eiffeltornet värd i Paris Millennium Celebration. Fyrverkerier avfyrades från hela tornet vilket utgjorde en spektakulär scen. En utställning ovanför en cafeteria på andra våningen firade denna tilldragelse. År 2000 installerades blinkande lampor och fyra högspänningssökljus på tornet. Sedan dess har ljusuppvisningen blivit en daglig/nattlig tilldragelse. Sökljuset på tornets topp har gjort tornet till en ljusfyr i Paris natthimmel. Tornet tog emot gäst nummer totalt sett år 2002. Klockan 19.40, den 22 juli 2003, började det brinna i rummet högst upp, där sändningsutrustningen förvaras. Hela tornet evakuerades, och elden släcktes på 40 minuter. Man rapporterade att ingen människa hade skadats. Sedan 2004 finns det varje vinter en (mycket liten) isrink på tornets första våning, där tornets besökare får åka skridskor. Vid början av det franska ordförandeskapet i EU andra halvan av 2008 monterades de tolv gyllene stjärnorna vid foten av Eiffeltornet. Hela tornet badade i blått ljus och vid varje klockslag gav 20 000 lampor tornet ett gnistrande utseende. Bilder Kommunikationer Närmaste metrostation till Eiffeltornet är station Bir-Hakeim samt för pendeltågen Champ de Mars – Tour Eiffel station. Se även Tokyo Tower Referenser Noter Externa länkar Eiffeltornets officiella webbplats Eiffeltornet på franska Wikipedia Eiffeltornet Byggnader och anläggningar i Paris Torn i Frankrike Wikipedia:Basartiklar Stålbyggnad TV-torn i Frankrike Utsiktstorn i Frankrike


text: Eric Allan Krönmark, född 2 juni 1931 i Södra Vi församling i Vimmerby kommun, Kalmar län, är en svensk lantbrukare, moderat politiker och ämbetsman. Biografi Krönmark avlade realexamen i Vimmerby 1948, varpå han studerade vid Svalövs lantmannaskola 1948–1949. Han avlade reservofficersexamen vid Norra Smålands regemente 1953 och utnämndes till kapten i reserven 1968. Han var verksam som lantbrukare i Näfstad i Södra Vi församling. Han var förbundsordförande i Högerns ungdomsförbund 1965–1966 och var andre vice ordförande i Moderata samlingspartiet 1970–1981. Han var riksdagsledamot i andra kammaren 1965–1970 och i enkammarriksdagen 1971–1981, invald för Kalmar läns valkrets. Åren 1976–1978 och 1979–1981 var han försvarsminister. Krönmark var ansedd som en av de mer konservativa politikerna under sin tid i partitoppen och han reserverade sig till exempel mot att skriva in ordet "liberal" i det moderata idéprogrammet. Krönmark var landshövding i Kalmar län 1981–1996. Under hans tid som landshövding införlivades Lantbruksnämnden, Fiskenämnden och Länsbostadsnämnden i länsstyrelsen. Dessutom rustades Stångådalsbanan upp och fick genomgående persontrafik med Kustpilen mellan Kalmar och Linköping. Krönmark var också civilbefälhavare i Södra civilområdet 1984–1996. Eric Krönmark invaldes 1986 som ledamot i Kungliga Krigsvetenskapsakademien. Utmärkelser Riddare av Vasaorden, 6 juni 1973. Referenser Män Födda 1931 Levande personer Personer från Södra Vi socken Svenska moderater Ledamöter av Sveriges riksdags andra kammare för högern Ledamöter av Sveriges riksdag för Moderaterna Sveriges försvarsministrar Svenska ämbetsmän under 1900-talet Landshövdingar i Kalmar län Svenska reservofficerare Ledamöter av Kungliga Krigsvetenskapsakademien Riddare av Vasaorden


text: Axel Evert Taube, född 12 mars 1890 i Göteborgs Karl Johans församling, Göteborg, död 31 januari 1976 i Maria Magdalena församling, Stockholm, var en svensk författare, kompositör, trubadur, lutspelare, manusförfattare och konstnär. Taube var också argentinsk medborgare. Han tillhörde en obetitlad gren av den adliga ätten Taube. Taubes samlade litterära bidrag får honom att räknas som en av Sveriges nationalskalder. Hans rika produktion omfattar prosa och poesi samt teckningar, akvarell- och oljemålningar, men det är för visorna, sammanlagt över 200, som han är mest känd. Hans prosa omfattar bland annat reseskildringar och romaner. En bild föreställande Evert Taube finns på den svenska 50-kronorssedeln sedan 1 oktober 2015. Biografi Evert Taube var det fjärde av 13 barn; i syskonskaran ingick bland andra systrarna Märta Taube-Ivarsson och Karin Parrow samt bröderna Carl-Otto Taube och Gösta Taube. Då han föddes var familjen bosatt på ön Vinga, tillhörande Styrsö socken i Västergötland och belägen utanför Göteborgs hamninlopp. Fadern, fyrmästaren Carl Gunnar Taube (1853–1945), var ursprungligen från Bygdeå socken. Modern, Julia Sofia Jakobsson (1862–1947), var ursprungligen från Strömstad. Föräldrarna gifte sig 1 juli 1884 i Kungshamn vid Smögen. Fadern var sjökapten och mellan 1889 och 1905 fyrmästare på Vinga fyr. Moderns båda bröder var fyrmästare, den ene på Ursholmen utanför Koster och den andre på Hållö. Farfadern var Otto Reinhold Taube (1816–1892), som var tullförvaltare och mellan 1868 och 1872 styrelseledamot i Evangelisk-Lutherska missionsföreningen i Göteborg. Farmodern, Fredrika Kjellerstedt, kom från Skellefteå. Evert Taube föddes klockan fem på morgonen i ett hus vid foten av berget Otterhällan i Göteborg, med adress Stora Badhusgatan 7/Bryggaregatan, det så kallade Keillerska huset (rivet 1969), där hans farfar hade sitt hem. Han antogs först vara dödfödd och lades därför undan på ett bord, men när doktor Silfverskiöld kom för att skriva dödsattesten upptäckte han att det fanns liv i den lilla kroppen. Sin första sjöresa gjorde Evert Taube ut till Vinga – bara sju dagar gammal – med bogserbåten Arthur från Röda Bolaget, under skeppare Gustafssons befäl. Taube har beskrivit sin barndom som mycket lycklig, präglad av fiske, sjöfart och historier om främmande länder och livet till sjöss. På Vinga fanns då fyra andra familjer och öns tio barn hade egen skola, där Taube gick till sitt trettonde år. Men hans undervisning skedde inte bara i den lilla lotsskolan på Vinga, utan också i hög grad i hemmet genom fadern, vilken hade ett stort intresse för både litteratur och språk. Taube beskriver sin rörande känsla för skolan: "Långt före denna tid, när jag var endast fyra år gammal, höll skolan till i en liten lotsstuga som låg nära hamnen på östra sidan av ön. De två små rummen i stugan hade väggfasta kojer som i skansarna på fartyg. Där var fyra kojer i vart rum, två och två över varandra. I västra kammarns fönster kunde man se lanterninen på Vinga fyr (över den bergknalt där numera överlotsens stora hus ligger) och i östra kammarns fönster såg man Hättan, det vackra skäret i hamninloppet...". Att uppväxten på Vinga präglat Taube starkt märks bland annat i ett brev han skriver till vännen Gunnar Bohman i Stockholm, då han strax före jul 1917 besöker Vinga och har sitt logi i den gamla lotsbarnskolans lokal. Han är 28 år gammal, har rest runt i världen och har många gånger levt under dramatiska och knappa förhållanden. Ändå avslutar han brevet med: "Jag gick till fyren. Vägen var hvit af rimfrost. Men jag skulle ändå inte gått fel – utan rimfrosten. Hvad allting är obetydligt mot detta. Att gå den gamla vägen öfver bergen till fyren, under strålarna från linsapparaten skrider denna dag runt, runt i samma tempo som då jag föddes en natt för 28 år sen. Det är stjärnklart och hafvet glimmar hvart jag ser. I sydväst blinkar röda och gröna lanternor. Där är sillfiskare. Sillen går i år sydvart. Norrut syns inga lanternor men Pater Noster blänker med jämna mellanrum och Inholmarna lyser hvita. Jag undra huru länge jag varit borta från allt detta men minns blott att jag varit på bal hos madame Tramcourt. "Signe och jag kom försent" säger jag. Jag skrattar åt min barnslighet och hör hur sprött mitt skratt låter härute. Efteråt är det som om jag nyss skulle sagt något för 20 år sedan." Familjen var mycket musikintresserad och enligt Taube spelade man och sjöng bland annat Gluntarne och Bellmans visor i föräldrahemmet. Läsåret 1904–1905 bodde Taube hos sin farbror Axel Taube i Malmö, där han gick i Borgarskolan på Gamla Väster. De bodde i Villa Axeltorp på Fridhemsvägen 19. Hans betyg var medelmåttiga, och bästa ämnena (AB+) var välskrivning, sång och svenska. Sämst var matematiken med B minus. Under malmövistelsen fick han där bland annat teckningslektioner av sin kusin Mathias Taube, som var en etablerad konstnär och utbildad på Akademien i Köpenhamn. Taube avreste till Göteborg den 8 maj 1905. Evert Taubes far befordrades till överlots och personalchef vid Kungliga Lotskontoret 1905 och familjen flyttade till en bostad i Kustens varv i Göteborg. Planerna var att Evert Taube skulle börja i läroverk, men eftersom han inte klarade provet i matematik, fick han istället gå i lära hos teatermålaren Jens Christian Andrésen på Stora Teatern i Göteborg. Han tog även kvällslektioner på Konsthögskolan Valand i Göteborg. I april 1906 flyttade familjen Taube in i disponentbostaden vid Kustens varv i Majorna i Göteborg, det senare Taubehuset. Samma år rymde Evert Taube till Stockholm för att bli konstnär. Väl i Stockholm, tillbringade han sin första natt på en bänk på Klara kyrkogård, precis bredvid Carl Michael Bellmans grav. Vid graven föll han på knä och bad, medan tårarna strömmade: – Gode Gud, förlåt mig här vid Bellmans grav! "och inom honom sjöng det," skriver han: Trädet med stilla sus oss i sitt skydd förklarar, gömd i sitt gröna hus sommarfågeln svarar. Några steg från kyrkogården låg Hotell Bellman, där han tog in och telegraferade hem. Hans planer var att komma in på Konstakademien för att studera måleri. Livet i Stockholm kom att präglas av en bohemisk tillvaro. Tidvis bodde han hos sin kusin, konstnären och skådespelaren Mathias Taube, men emellanåt tvingades han övernatta utomhus eftersom kontanter saknades. Han fick några teckningar publicerade i Dagens Nyheter och Svenska Dagbladet och knöt nyttiga kontakter med etablerade konstnärer. Slutligen beviljades han även inträde vid Konstakademien. Evert Taube går till sjöss Evert Taubes far oroade sig över sin sons bohemiska liv i Stockholm. År 1907 tog han tåget upp och träffade då sonen i ett tämligen eländigt skick. Evert Taube ställdes inför ett ultimatum av sin far: antingen skulle han börja i en internatskola eller också måste han gå till sjöss. Evert Taube valde det sistnämnda och mönstrade på som eldare på S/S Australic hemmahörande i Göteborg. Han seglade bland annat på Sydafrika, Ceylon och Röda havet, innan han 1909 återvände till Sverige. Under dessa år till sjöss samlade han många erfarenheter, som han senare skulle komma att använda som stoff i sina visor och annan diktning. Evert Taube i Sydamerika År 1910 arbetade sig Taube över till Argentina genom att ta hyra på den engelska hjulångaren Princess of Wales som sålts av Great Eastern Railway till Mihanovich y Compañia i Buenos Aires, dit fartyget skulle föras. Han kom att tillbringa fem år i Sydamerika. Där hade han en mängd olika arbeten, bland annat som förman vid kanalbyggen, adjutant hos den argentinske presidenten (Roque Sáenz Peña) och gaucho (spanska för "cowboy"). Förutom engelska, som han kunde sedan tidigare, lärde han sig tala spanska och italienska, och att spela gitarr. Han återvände till Sverige år 1915 till följd av första världskrigets utbrott. Även senare besökte han Argentina, bland annat på 1960-talet. Konstnärskarriären tar fart Efter första världskriget fick Evert Taube erbjudande om att resa till Australien och skriva en reseskildring för Bonniers förlag. Storbritannien vägrade dock utfärda visum till författare och publicister och Taube fick lämna tillbaka förskottet han fått samt reste till Stockholm istället. Åter i Stockholm gjorde han sin värnplikt i Flottan åren 1916–17 och inledde därpå sin karriär som författare, konstnär och visdiktare. Han fick bland annat en visa publicerad i Albert Engströms tidskrift Söndags-Nisse. Den 1 februari 1918 debuterade han på Smögens godtemplareloge med egna och andras visor. Taube berättar i boken Berättelser under ett fikonträd om sin tveksamhet till att börja som trubadur: "Jag minns att jag som tribunartist tog farväl av någonting inom mig själv. Jag hade aldrig velat sälja min naturliga glädje och som betald vissångare kände jag mig prostituerad." Samma år publicerades hans första bok, novellsamlingen Inte precis om kvinnorna. Efter att i januari 1919 ha gjort succé på Cabaret Läderlappen som spelades på Hotell Gillet i Stockholm, där han enligt egen uppgift lånade lutan från trubaduren Gunnar Bohman och sjöng visan "Karl-Alfred och Ellinor", insjuknade Evert Taube i spanska sjukan och lades in på sjukhus. Under våren skrev han vissamlingen Sju sjömansvisor och Byssan lull. Till Hotell Continental i Stockholm – och en enkel inspelningsstudio – kom Taube i januari 1921. Han gjorde denna vinterdag sina fyra första grammofonskivor, och "Karl-Alfred och Ellinor", "Fritiof Andersson" och "Resan till Spanien" var de tre första han spelade in för Concert Record Grammophone. På skivetiketten stod det "Sång till luta av cabaretsångare Evert Taube". Taube gjorde elva inspelningar för His Master's Voice redan samma år och gaget uppgick till 750 kronor om året. Taube skriver i december 1921 till sin mor om sina intäkter: "Grammofonbolaget His Masters Voice betalar mig nu årligen 750 kronor för rätten till mina visor, som korrespondent för Stockholms-Tidningen har jag en grundlön av 100 kronor i veckan och när jag uppträder har jag aldrig mer än hundra." Men redan på 1930-talet var Taube en av de högst betalda författarna i Sverige och fick infört löpande serier av berättelser från Bohuslän och Göteborgstrakten på prosa och vers samt egna teckningar i både Svenska Dagbladet och Göteborgs Handels- och Sjöfartstidning med starkt stöd från redaktionerna. På Gyldene Freden bildade Evert Taube 1924 sällskapet Pax Aurea eller Riddarna kring Gyldene Fredens Runda Bord under den Lysande Trumman (en gammal trumma från Svea garde utstrålade ett "gyllene sken" genom kalvskinnet). Det var i boken "Den Gyldene Fredens ballader" som sällskapet först figurerade. Som konstnär finns han representerad vid bland annat Nationalmuseum , Moderna museet i Stockholm, Göteborgs universitetsbibliotek och Kalmar konstmuseum. Den skönlitterära delen sammanfattas Evert Taubes litterära sekreterare Inga-Britt Fredholm var anställd som sekreterare vid Park Avenue Hotel i Göteborg, där hon bistod många av hotellets världsberömda gäster. Taube mötte henne där under deras arbete med "Don Diego Karlsson de la Rosas roman" (1962). Fredholm kom därefter, att bli Taubes litterära sekreterare under mer än tio år. De gjorde under mitten av 1960-talet arbetsresor tillsammans till Antibes i Frankrike och hon följde även med på resan till Argentina. Om denna tidsperiod skulle hon senare skriva en bok, ”Tänk, inspirera herr Andersson”: glimtar från mina arbetsår med Evert Taube" (1990), och en skrift "Ett sällsamt farväl: essay till Evert Taubes 103-årsdag" (1993). Tillsammans med Astri Taube skrev Fredholm redan 1964 "Vid tiden för Astri och Apollon: okända dikter och berättelser". Under de följande åren sammanställde Inga-Britt Fredholm Taubes berättelser, vilka gavs ut i åtta volymer under den gemensamma titeln Samlade berättelser med tillhörande visor och ballader, (1966-1967). Inga-Britt Fredholm skrev även två bildbiografier om Taube: ”När jag var en ung caballero: en bildbiografi” (1970) och ”Kom i min famn: Evert Taube 1920-1971 : en bildbiografi” (1972). Dessa utgör endast ett urval av de verk om Evert Taube, som hon på ett eller annat sätt bidragit till. En musikal Evert Taube skrev 1968 en musikal. Den hette Sol och vår för Isabella Tjohej : Musical i 2 akter. Verket uppfördes på Stora teatern i Göteborg den 6 december 1968 med beteckningen Isabella – musikal av Evert Taube under den tid när Bernhard Sönnerstedt var chef vid Storan. Musikalen bjöd på flera fina Taube-visor med Suzanne Brenning i titelrollen och med scenografi av Per Falk samt dräkter av Wolfgang Vollhard. Äktenskap och familj Tidigt var Evert Taube under två år förlovad med Malin Engström, dotter till Albert Engström. På våren 1920 träffade Evert Taube Astri Bergman och hennes akademikamrat Lilly Åkerholm på Café à la Rotonde i Paris. Taube erbjöd kvinnorna att följa med honom till San Remo. Bergman och Taube blev då förälskade och förlovade sig efter ett par månader på trappan till domkyrkan i Florens. Hennes far konstgjutaren Herman Bergman blev mycket upprörd, kallade hem sin dotter och krävde att förlovningen skulle slås upp. Anledningen var att hon redan var förlovad samt att fadern inte ansåg att den bohemiske Evert Taube hade någon möjlighet att försörja en familj genom sitt diktande och målande. År 1924 kom Evert Taube att lära känna Astri Bergmans far bättre, och då Taube nu stadgat sig, givit ut flera böcker, vissamlingar och grammofonskivor, gav fadern sitt samtycke till att förlovningen återupptogs. De förlovade sig på nytt i oktober 1924, och gifte sig den 14 januari 1925 i Jakobs kyrka i Stockholm. Vigselförrättare var pastor August Lindh. Bröllopsresan gick av stapeln med s/s Najaden från Göteborg till Ligurien i Italien den 10 april 1925. Där bodde de i Villa Evelina, sommarbostad för kejsarinnan av Ryssland. Under bröllopsresan diktade Evert Taube nya ballader, pastoraler och dansvisor. Evert och Astri Taube hade sin första gemensamma konstutställning i november 1925 i Göteborg, då Astri ställde ut ett antal skulpturer i marmor, brons och sten. Vid juletid samma år utgavs "Bröllopsballader och rosenrim". Paret fick fyra barn tillsammans: arkitekt Per-Evert Taube (1926–2009), Rosemarie (född/död 1928; hon dog av lunginflammation i februari efter drygt två veckor på sjukhuset), Ellinor (1930–1998) och Sven-Bertil (1934–2022). Taube var även far till Kirsten Kruse (1920–1983), från en romans med danska Ingeborg Østergaard, född Andersen (1886–1969), som Taube mött på sommaren 1919 i Skagen. Evert Taube tillhörde adliga ätten Taube (nr 734), sjätte yngre grenen. Ätten har sitt ursprung i Livland och Estland (möjligen Danmark) på 1300-talet. Taube led av en svår astma och hade dessutom lätt för att få både bronkit och lunginflammation. Bostäder På sensommaren 1927 flyttade familjen från Linnégatan till Bellmansgatan i Stockholm. Under många år bodde familjen Taube på Grev Turegatan i Stockholm, men i mitten av 1960-talet bestämde Stockholms stad att huset skulle rivas. Familjen krävde att staden skulle hitta en lämplig ersättningsbostad, något man inte lyckades med. Änkan efter Evert Taubes konstnärskollega Kurt Jungstedt erbjöd då sin våning på Södermalmstorg 4 – som även Anders Zorn hade bott i – vilket paret accepterade och flyttade in år 1966. Per telegram 1928 uppmanade Evert Taube sin hustru Astri "Köp sjösalen", ett femton tunnland stort område med berg, ängar, sandstrand och skog. Namnet Sjösala fick det eftersom det såg ut som en sjösal. Egendomen låg mitt emot Astri Taubes föräldrars hus på Gammelboda i Värmdö skeppslag. År 1937 byggdes huset. Familjen Taube tillbringade här somrarna, på Hölö nära Fågelbrolandet, sydöst om Värmdö i Stockholms södra skärgård. År 1969 brändes Sjösala ned av den psykiskt sjuka Mona Wallén-Hjerpe. Taube var mycket fäst vid Sjösala och sa dagen efter branden att "Det känns som den största förlust jag någonsin gjort". Evert Taube och miljön Redan på 1920-talet engagerade sig Evert Taube för stockholmsmiljön under parollen ”än kan Bellmans Stockholm räddas”. År 1955 ledde Evert Taube kampanjen för att rädda Riddarfjärden från att bli soptipp efter det att Sten Selander i en artikel berättat om att politikerna i Stadshuset planerade att börja tippa rivningsmassor från Klararivningarna i Riddarfjärden. Man planerade att med hjälp av två pråmar sänka rivningsmassor motsvarande 8 % av Riddarfjärdens vattenvolym. Evert Taubes insats var betydande och borgarrådet Helge Berglund fick retirera. År 1958 engagerade sig Taube mot det Kooperativa Förbundets planer på att riva Mosebacke – Södra teatern - och i dess ställe bygga ett kontorshus. Som en del av protesten instiftade Evert Taube tillsammans med Erik Asklund Stockholms litterära Akademi med säte på Mosebacke. Både Riddarfjärden och Mosebacke räddades. På 1950- och 60-talen var han därutöver engagerad i frågan om de hårdhänta saneringar som pågick i Göteborg vid tiden, inte minst runt Slottsberget, Gröna gatan och i området runt Kustens varv, där det så kallade Taubehuset till sist kunde räddas till stor del tack vare Taubes insatser. När Vindelälven hotades, skrev Taube 1967 ett förtvivlat telegram till statsminister Tage Erlander, vilket publicerades i tidningen Expressen. "[om älven förstörs] flyr jag från detta land för att aldrig hit återkomma vare sig levande eller död och det är inte i vredesmod men i djupaste sorg över att Sverige som jag älskat och besjungit och som ännu i min ungdom var en uppenbarelse av kristallklara floder kristallklara brusande vattenfall kristallklara sjöar och kristallklara kusthav ...". Älven räddades så småningom. Begravningsplats Makarna Taube vilar på Maria Magdalena kyrkogård i Stockholm, mitt emot Lasse Lucidors minnessten. År 1960 hade Astri Taube på sin makes uttryckliga önskan skulpterat en byst av honom. Denna är därefter gjuten i brons och placerad på en pelare, som är en unik gravsten för dem båda. Priser och utmärkelser 1948 - Riddare av Kungl. Nordstjärneorden 1950 – Svenska Akademiens Bellmanpris på Taubes 60-årsdag 1958 – Boklotteriets stipendiat 1959 – De Nios Stora Pris 1960 – Evert Taube-stipendiet 1960 – Hedersmedlem i SKAP 1960 – Illis Quorum 1962 – Gustaf Fröding-stipendiet 1966 – Filosofie hedersdoktor vid Göteborgs universitet. Doktorspromotion 22 oktober på Göteborgs konserthus. 1970 – Invald som ledamot nr 743 av Kungliga Musikaliska Akademien den 15 oktober 1970 – Evert Taube-stipendiet instiftas 1972 – Svenska Akademiens stora pris 1972 – Spelmannen 1973 – Stockholms stads hederspris 1990 – SKAP:s stipendiefond till Evert Taubes minne instiftas 2014 – Invald i Swedish Music Hall of Fame Visorna Taubes visor har till viss del ett återkommande persongalleri. De två vanligaste figurerna är sjömannen och äventyraren Fritiof Andersson och Sjösalabon och barnafadern Rönnerdahl, vilka bägge ofta antas vara Taubes alter egon. Därutöver finns många andra personer i Taube-visor som baseras på människor han mött i verkliga livet. Utöver sina egna visor gjorde Taube en insats i visans tjänst när han 1936 grundade Samfundet Visans vänner tillsammans med skeppsredare Sven Salén och borgmästare Gunnar Fant. Under krigsåren 1942–45 bodde Taube i perioder på Ängön i Bohuslän. Vistelsen hade rekommenderats av hans läkare, professor Ernst Salén – bror till Taubes gode vän Sven Salén – för att komma ifrån det "bohemiska livet" i staden. Han bodde hos familjen Hulda och Anders Johansson i ett gavelrum på vinden, och producerade här bland annat hela boken Ballader i Bohuslän med visor som Maj på Malö (om Maj Strömberg), Vals på Ängön, Brudvals i Bohuslän samt Huldas Karin (1943), dottern i huset. På ön fanns även "Handelsman Flink", som egentligen hette Gustaf Johansson och som förekommer i flera visor och dikter. Evert Taube bodde sommaren 1954 i "ett hönshus" på Otterö utanför Grebbestad i Tanums kommun. Under vistelsen på Otterö skrev Taube bland annat En solig morgon och Så länge skutan kan gå. Vistelsen på Otterö avsatte även en brevväxling med öbon Siv Sjöstrand. Breven överlämnades sommaren 2007 till Evert Taubes arkiv vid Göteborgs universitetsbibliotek. Några av Taubes visor Balladen om briggen "Blue Bird" av Hull Brevet från Lillan ("Pappa kom hem") Byssan lull Calle Schewens vals Dansen på Sunnanö Den glade bagaren i San Remo Sjuttonde balladen Balladen om Gustaf Blom från Borås Eldarevalsen En solig morgon Fiorella från Caramella Flickan i Havanna Fragancia Fritiof Anderssons paradmarsch Fritjof i Arkadien Fritiof och Carmencita ("Samborombon") Havsörnsvals Himlajord Huldas Karin Här Rosemarie, syns blåa Nämdöfjärden Här är den sköna sommar Inbjudan till Bohuslän Ingrid Dardels polska "Jag är fri, jag har sonat" Linnéa Maj på Malö Min älskling (du är som en ros) Muren och böckerna (egentligen en dikt, uppläst till musik) Möte i monsunen Natt i Ligurien Nocturne ("Sov på min arm") Norr och Söder, Öst och Väst Nudistpolka ("Den lycklige nudisten") När jag var en ung caballeiro Oxdragarsång Pierina ("Blå anemonerna") Rosa på bal Sjösala vals ("Rönnerdahl han skuttar") Skärgårdsfrun Sololá Som stjärnor små... Sommarnatt ("Kom i min famn") Stockholmsmelodi ("Stockholm, i ditt sköte vill jag drömma") Så länge skutan kan gå Så skimrande var aldrig havet Vals i Furusund Vals på Mysingen Vals på Ängön ("Ormbunken rislar sin ringlande topp") Västanvind Älskliga blommor små... Än en gång däran! Änglamark ("Kalla den Änglamarken eller Himlajorden om du vill") Bibliografi Taubes böcker har utkommit i många upplagor och även i samlingsvolymer. Detta kronologiska avsnitt innehåller endast förstaupplagor och, i förekommande fall, omarbetade utgåvor. Prosa Musikal och pjäser Apollon ombord. Publicerad 1982 i Tillgång och efterfrågan. Publicerad 1986 i Prosasamlingar Visor och lyrik Samlingar av visor och lyrik Teater Roller Taube-arrangemang Evert Taubes Värld var ett upplevelsecentrum på Liseberg, Göteborg 2008-2016. Mellan 1995 och 2012 arrangerades Taubespelen på Ängön/Flatön i juli månad. Åren 2013-2015 flyttades evenemanget till Grebbestad men var 2016-2017 tillbaka på Orust innan festivalen lades ner året därpå. Bland annat har följande artister deltagit: Gösta Taube, Sven-Bertil Taube, Jan Malmsjö, Peter Harryson, Christer Sjögren, The Real Group, Mikael Samuelson, Sanna Nielsen, Ewert Ljusberg, Ulf Bagge och Lasse Kronér. Det finns en staty av Evert Taube i Grebbestad, utförd av Willy Gordon och tillkommen på initiativ av GrebbestadsPrinsarna. Se även Evert Taube-stipendiet Stiftelsen Taubes värld Taube, släkt Taubehuset Orusts stora Evert Taube-pris Referenser Noter Tryckta källor Vidare läsning Externa länkar Taubesällskapet Födda 1890 Avlidna 1976 Svenska viskompositörer Svenska tecknare under 1900-talet Svenska gitarrister Svenska lutspelare Svenska vissångare Svenskspråkiga författare Svenskspråkiga poeter Svenska sjömän Trubadurer Män Hedersdoktorer vid Göteborgs universitet Södermalmsprofiler Ledamöter av Konstakademien Ledamöter av Kungliga Musikaliska Akademien Musiker från Göteborg Mottagare av Illis Quorum Ledamöter av Gastronomiska akademien Personer från Styrsö socken Representerade vid Nationalmuseum Gravsatta på Maria Magdalena kyrkogård Konstnärer från Göteborg Svenska målare under 1900-talet Evert Svensk obetitlad adel Riddare av Nordstjärneorden


text: Erik Eriksson (oegentligt kallad Erik XI) senare även kallad Erik läspe och halte, var kung av Sverige. Han föddes 1216 och avled 2 februari 1250. Erik var svensk kung som omyndig åren 1222–1229, och sedan under en andra period från 1234 fram till sin död. Han var den ende kände sonen till kung Erik Knutsson och föddes efter faderns död. Erik Eriksson var också den sista regerande medlemmen av den Erikska ätten. Vapen Heraldikern Jesper Wasling anger att Erikska ätten under Erik Erikssons tid för ett vapen som är som Danmarks, tre lejon i stolpe. Färgerna är tvärtemot de danska, gula krönta lejon på blått fält. Biografi Erik, som föddes efter sin fars bortgång, utsågs till kung år 1222, efter den unge Johan Sverkerssons död. Redan år 1216, när Johan Sverkersson valdes, ville påven ha den då nyfödde Erik som svensk monark; svenska stormän och adeln föredrog dock Johan, som vid tidpunkten var 15 år gammal, och därför myndig att fatta egna beslut. Erik störtades efter slaget vid Olustra år 1229 efter att ha varit omyndig kung i sju år. Sverige hade under den tiden styrts av ett råd, och det var från detta råd som Knut Holmgersson (även kallad Knut Långe) tog makten. År 1234 dog Knut Långe och Erik blev återigen kung. Han regerade sedan oavbrutet fram till sin död, år 1250. Från Eriks tid som regent härstammar det första svenska kungliga vapnet, vilket är känt från 1224. Vapenbilden består av tre krönta leoparder. Erik var gift med Katarina Sunesdotter av Bjälboätten, dotterdotter till Sverker den yngre. Hans jarlar var först Ulf Fase, och sedan, under de sista åren, Birger Magnusson (Birger jarl), som var gift med Eriks syster, Ingeborg och blev stamfar till den kungliga grenen av Bjälboätten. Erik Eriksson själv dog barnlös och är begravd i Varnhems klosterkyrka. "Läspe och halte" Enligt följande citat ur Erikskrönikan var han halt och läspade, vilket lett till att han i senare litteratur kallats Erik läspe och halte. Erik konunger var nokot swa läsper wid haltan thz war ok hans sidh Han storkte gerna skäll ok räth ok älskade gerna sin eghin äät han hiolt hwsära ok ädela sidh ok bondom gaff han godhan friid A alwora kunne han sik wel forsta mz torney kunne han ey mykit vmga Eftermäle En bronsskulptur av Erik Erikssons gemål Katarina Sunesdotter finns invid Hagatorget i Söderköping. Hon hade historisk anknytning till denna stad. Den fiktiva staden Grönköping, som presenteras i Grönköpings Veckoblad, har en staty av ar Erik Erisson på torget. Nils Hasselskog gav 1935 ut en Prolog vid avtäckning av Grönköpings grundläggare H. M. Konung Erik XI, Läspe och Halte, skriven av den fiktive skalden Alfred Vestlund. Flera företeelser i staden har senare fått namn efter kungen, bland annat Läspeskolan, ålderdomshemmet Haltero och ishockeyanläggningen Halterinken. I Hjo stadspark stod tidigare en träskulptur föreställande Erik Eriksson. Från och med 2019 står statyn inomhus i Kulturkvarteret i Hjo. Hjo saknar historisk anknytning till Erik Eriksson, och statyn får i stället ses som en referens till det fiktiva Grönköping, beläget mellan Hjo och grannkommunen Skövde. I Sergej Eisensteins sovjetryska film Storm över Ryssland (1938) framställs Erik Eriksson som antagonist till huvudpersonen, folkhjälten Alexander Nevskij (1220––1263). Antavla Se även Erikska ätten Grönköping Kommentarer Referenser Noter Källor Agneta Conradi Mattsson: Riseberga kloster, Birger Brosa & Filipssönerna, Vetenskapliga skrifter utgivna av Örebro läns museum 2, 1998, Dick Harrison: Jarlens sekel - En berättelse om 1200-talets Sverige, Ordfront, Stockholm, 2002, Vidare läsning 6 Erikska ätten Erik 6 Avsatta regenter Personer i Sverige under 1200-talet Födda 1216 Avlidna 1250 Män


text: E är den femte bokstaven i det moderna latinska alfabetet. Betydelser Versalt E Två olika programspråk, se Amiga E och E (programspråk). Symbol för talet 14 i det hexadecimala talsystemet. Beteckning för den fysikaliska storheten energi. Beteckning för den fysikaliska storheten elektromotorisk spänning. Beteckning för elasticitetsmodul. Beteckning för måttenhetsprefixet exa (1018). Beteckning för vitaminet Alfatokoferol, se Vitamin E E-nummer för livsmedelstillsatser. Begynnelsebokstav för numrering av Europavägar. Nationalitetsbeteckning för motorfordon från Spanien. Länsbokstav för Östergötlands län. Förkortning för enskild näringsidkare. Inom bibliotekens klassifikationssystem SAB beteckning för uppfostran och undervisning, se SAB:E. E (lok), en typ av ånglok. I mobiltelefoner, förkortning för kommunikationstekniken EDGE, som egentligen kallas Enhanced Data Rates for GSM Evolution. Söndagsbokstav för normalår som börjar en onsdag Som förkortning för "gånger 10 upphöjt till" i matematisk programvara. Ex: "1,4E3=1400" Gement e e (tal), ungefär 2,718281828. Historia Till det latinska alfabetet kom bokstaven E från den grekiska bokstaven epsilon, som i sin tur härstammade från den feniciska bokstaven "he". Den ska ursprungligen ha föreställt en människa, som jublar ("hillul" på gammal semitiska) och sträcker upp sina armar i luften, men senare förknippades den i stället med ordet för "fönster" ("he"). Datateknik I datorer lagras E samt förkomponerade bokstäver med E som bas och vissa andra varianter av E med följande kodpunkter: I ASCII-baserade kodningar lagras E med värdet 0x45 (hexadecimalt), e med värdet 0x65 (hexadecimalt) och & med värdet 0x26 (hexadecimalt). I EBCDIC-baserade kodningar lagras E med värdet 0xC5 (hexadecimalt), e med värdet 0x85 (hexadecimalt) och & med värdet 0x50 (hexadecimalt). Övriga varianter av E lagras med olika värden beroende på vilken kodning som används, om de alls kan representeras. Se även Tecknet ℮ (e-märke på förpackningar) Latinska alfabetet


text: Édith Piaf, ursprungligen Édith Giovanna Gassion, född 19 december 1915 i Paris, död 10 oktober 1963 i Plascassier utanför Grasse, var en fransk sångerska. Hon är allmänt ansedd som Frankrikes största populärmusikartist. Piaf var arvtagerska till en stark tradition av parisisk chanson (visa och sång) och den logiska efterföljaren till 1920-talets chanteuses réalistes, det vill säga Yvonne George, Damia och Fréhel. Hon var också en av de sångare som var med och skapade en ny parisisk musiktradition av mer internationell och exportvänlig karaktär. Hennes tidiga sånger som Marguerite Monnots Mon légionnaire (1937) och Michel Emers L'Accordéoniste (1940) tillhör den gamla varietétraditionen. Piafs dramatiska tolkning och hennes speciella röst stämde väl med hennes egna komplicerade livsförhållanden med sprit- och drogproblem. Hon fick stora framgångar bland annat med sånger som La vie en rose (1946; egen text), Milord (1959) och Non, je ne regrette rien (1960). Hon var den främsta representanten för den franska chanson-traditionen under 1950- och 1960-talen. Piaf medverkade även i filmer. Biografi Trots ett stort antal utgivna biografier är en stor del av Piafs liv höljt i dunkel. Hon föddes i det invandrartäta området Belleville i Paris. Det sägs att hon föddes på trottoaren på Rue de Belleville 72, men i födelseattesten står det Hôpital Tenon, sjukhuset i 20:e arrondissementet där Belleville ligger. Sitt namn Édith fick hon efter Edith Cavell, en brittisk sjuksköterska under första världskriget som avrättades då hon hjälpte franska soldater att fly ur tysk fångenskap. "Piaf" – ett parisiskt slangord för sparv – var ett smeknamn hon kom att få tjugo år senare. Hennes mor, Annetta Giovanna Maillard (1895–1945), hade fransk-italienskt påbrå på sin fars sida och marockanskt–berberiskt ursprung på sin mors. Hon var född i Livorno på Toscanas västkust i Italien. Där arbetade hon som cafésångare under artistnamnet Line Marsa. Piafs far, Louis-Alphonse Gassion (1881–1944), var en normandisk gatuakrobat med ett förflutet inom teatern. Piaf övergavs av sina föräldrar och bodde en kort tid hos sin mormor, Emma (Aïcha) Saïd ben Mohammed (1876–1930). När hennes far blev inkallad i den franska armén 1916 tog han henne till sin mor, som drev en bordell i Normandie, där hon togs om hand av kvinnorna som arbetade där. Då Piaf var 14 år uppträdde hon tillsammans med sin far och sjöng offentligt för första gången. Hon lämnade sin far och bosatte sig på Grand Hôtel de Clermont på 18 rue Veron i 18:e arrondissementet i Paris. Hon försörjde sig på egen hand som gatusångare i Pigalle, Ménilmontant och i förorterna (jämför sången Elle fréquentait la Rue Pigalle). Hon slog sig ihop med sin halvsyster Simone Berteaut ("Mômone"), som senare kom att skriva en biografi över Piaf. Vid 16 års ålder blev hon förälskad i Louis Dupont och då hon var 17 år födde hon sitt enda barn, dottern Marcelle, som avled av hjärnhinneinflammation och blodförgiftning 1935, bara två år gammal. Liksom sin mor hade Piaf svårt att ta hand om ett barn, eftersom hon levde sitt liv på gatorna, och Dupont var den som tog hand om flickan fram till hennes död. Piafs nästa pojkvän var en hallick vid namn Albert. Denne tog provision på Piafs inkomster i utbyte mot att han inte tvingade henne till prostitution. Då Piaf gjorde slut på relationen försökte han skjuta ihjäl henne, men lyckades inte. Sångkarriären Nattklubbsägaren Louis Leplée på klubben Le Gerny intill Champs-Élysées upptäckte Piaf i Pigalle-området. Han övertalade henne att sjunga och hennes nervositet och begränsade längd (1,47 m) var det som fick honom att ge henne smeknamnet "Piaf", ett namn som kom att bli hennes artistnamn hela livet. ”La môme piaf” är parisiska och kan översättas med ”sparvungen”. Leplée lärde henne grunderna i att uppträda på en scen och bestämde att hon skulle ha en svart klänning på sig, en klädsel som kom att bli ett kännemärke vid framtida uppträdanden. Han bedrev en intensiv marknadsföring inför hennes premiär, vilket resulterade i att många celebriteter var närvarande, bland andra Maurice Chevalier. Hon gjorde stor succé som ledde till de två första grammofoninspelningarna i januari 1936, då hon spelade in Les Momes de la Cloche och L'Étranger på Polydor. Den senare skrevs av Marguerite Monnot, som kom att bli en samarbetspartner under hela Piafs liv. Sångskapare som Marguerite Monnot, Michel Emer och Raymond Asso förstod hennes stil och behov och skrev sånger för henne. Den 6 april 1936 mördades Leplée och Piaf förhördes och anklagades för att ha varit inblandad i mordet, men hon frigavs. Leplée dödades av gangstrar med tidigare kopplingar till Piaf. En uppsjö av negativ medieuppmärksamhet hotade då hennes karriär. För att bättra på sin image anställde hon Raymond Asso, som hon sedan också inledde ett förhållande med. Han ändrade hennes artistnamn till Édith Piaf, hindrade henne från att träffa opassande vänner och gav Monnot i uppdrag att skriva sånger som beskrev eller alluderade på hennes tidigare liv på gatan. 1940 hade Piaf en biroll i Jean Cocteaus bejublade enaktare Le Bel Indifférent. Hon skaffade sig vänner bland prominenta personer som Chevalier och poeten Jacques Borgeat. Hon skrev texter till många av sina sånger och samarbetade med kompositörer. 1944 upptäckte hon Yves Montand i Paris, uppträdde tillsammans med honom och blev hans mentor och älskarinna. Inom ett år hade han blivit en av de mest berömda sångarna i Frankrike och hon bröt upp från relationen då han blivit nästan lika populär som hon. Under den här tiden var hon mycket efterfrågad och hade stor framgång i Paris som Frankrikes populäraste underhållare. Efter kriget blev hon internationellt berömd och turnerade i Europa, USA och Sydamerika. I Paris samarbetade hon på scen med Atahualpa Yupanqui (Héctor Roberto Chavero) – Argentinas mest betydande folkmusiker – då han debuterade i juli 1950. Piaf besökte Sverige 1947 och 1958. Hon bidrog till att Charles Aznavours karriär tog fart då hon reste på turné med honom i Frankrike och i USA och hon spelade in några av hans sånger. Till en början hade hon ingen större framgång i USA, eftersom publiken tyckte att hon var dyster. Men efter en recension av en av de mest betydande kritikerna i New York växte hennes popularitet tills hon så småningom uppträdde i Ed Sullivan Show åtta gånger och två gånger i Carnegie Hall (1956 och 1957). Édith Piafs signaturmelodi La vie en rose skrevs 1945 och belönades med en plats i Grammy Hall of Fame Award 1998. På L'Olympia, en av Paris mest berömda scener, som drevs av Bruno Coquatrix, gav Piaf många konserter och befäste sin storhet mellan januari 1955 och oktober 1962. Från dessa konserter finns material utgivet från 1955, 1956, 1961 och 1962 på vinyl och cd. Konserten 1961 var ett försök att rädda Olympia från konkurs och det var då hon första gången framförde Non, je ne regrette rien. I april 1963 spelade hon in sin sista sång, L'homme de Berlin. Andra världskriget Under kriget framträdde hon regelbundet för de tyska trupperna i det ockuperade Frankrike och många betraktade henne som en förrädare, men efter kriget meddelade hon att hon arbetat för motståndsrörelsen. För detta finns inga belägg, men det förefaller troligt att hon bidrog med att hjälpa ett antal personer att undkomma nazisternas förföljelse. Trots allt förblev hon populär både nationellt och internationellt. Vid den här tiden umgicks Piaf med en judisk pianist och skrev tillsammans med Monnot en subtil protestsång. Enligt en berättelse fick hon, då hon sjöng för tyska högre officerare på One Two Two Club, rätt att fotograferas tillsammans med franska krigsfångar för att höja deras moral. Fransmännen kunde sedan klippa ut bilderna och använda dem som förfalskade passfoton. Privatliv Édith Piafs livs stora kärlek, den gifte boxaren Marcel Cerdan, omkom i en flygplanskrasch i oktober 1949 då han flög från Paris för att träffa henne. Planet kraschade i Azorerna och alla ombord omkom. Bland dessa fanns också violinisten Ginette Neveu. Piafs och Cerdans relation blev mycket omskriven eftersom han var en legendarisk fransk boxare och världsmästare i mellanvikt. Piaf skadades allvarligt i en bilolycka 1951 tillsammans med Charles Aznavour. Hon bröt en arm och två revben och fick efter det stora problem med att frigöra sig från beroende av alkohol och morfin. Ytterligare två bilolyckor, som nästan kostade henne livet, förvärrade situationen. Jacques Pills lät utan framgång lägga in henne för rehabilitering vid tre olika tillfällen. Piaf gifte sig med sångaren Jacques Pills 1952 – tärna var Marlene Dietrich – och skilde sig från honom 1956. 1962 gifte hon sig med Théo Sarapo, en grekisk frisör som blivit sångare och skådespelare och som var 20 år yngre. Paret sjöng tillsammans vid några av hennes sista framträdanden. Död och eftermäle Piaf dog av levercancer vid 47 års ålder i Plascassier på franska Rivieran den 10 oktober 1963. (Officiellt den 11 oktober i Paris.) Hon hade varit medvetslös till och från under flera månader. Hennes kropp fördes tillbaka till Paris i hemlighet så att hennes fans skulle tro att hon dog i sin hemstad. Hon ligger begravd på kyrkogården Cimetière du Père-Lachaise i Paris bredvid sin dotter Marcelle; där vilar också hennes far och hennes siste make. Hennes grav är en av de mest besökta där. Ärkebiskopen i Paris förvägrade henne en dödsmässa på grund av hennes livsstil men begravningsprocessionen samlade tiotusentals sörjande på Paris gator och ceremonin på kyrkogården samlade över 100 000 personer. Charles Aznavour berättade att Piafs begravningsprocession var det enda som fått trafiken i Paris att stå fullkomligt stilla sedan andra världskriget. Nedslagskratern Piaf på planeten Venus och asteroiden 3772 Piaf är uppkallade efter henne. I Paris finns ett litet museum med två rum tillägnade Piaf, Musée Édith Piaf på Rue Crespin du Gast nr 5. Sångstil Piafs röst har en utpräglad altklang och omfånget i hennes sånger ligger oftast inom en dryg oktav, vanligen ungefär mellan och . Hennes röst har beskrivits i både samtida och senare recensioner. Mikael Katz skrev i Expressen vid ett av hennes Sverigebesök: ”När hon börjar sjunga med sin hårda, lite hesa röst, rör hon händerna sparsamt, men oerhört uttrycksfullt, utstuderat sensuellt.” Ofta beskrivs hennes förmåga att fånga publiken och förmedla känslor. Rösten karaktäriseras ofta som rå men uttrycksfull. Sångerskan Christine Zufferey säger i en intervju: “Den är rå och kommer direkt ur hjärtat. Sången beskriver hennes liv. ‘Non, je ne regrette rien' uttrycker allt det Piaf stod för. Sången beskriver precis hur hennes liv såg ut och det hörs på hennes röst.” Inför en konsert med Piaf-sånger i Vancouver 2008 beskrivs Piaf med orden: “Piafs råa, gutturala röst förstärker den laddade atmosfären. Hennes röst, fylld av kompakt dramatik, var ovanlig hos kvinnliga sångare på 30-talet. Hon hänförde publiken och vitaliserade sin tids musikstil.” Piafs samtliga sånger 1925 1933 1934 1935 1936 (ur filmen La Garçonne) 1937 1938 1939 1940 1941 (ur filmen Montmartre-sur-Seine) 1942 (ur filmen Montmartre-sur-Seine) 1943 (ur filmen Montmartre-sur-Seine) 1944 1945 1946 (med Les Compagnons de la chanson) (med Les Compagnons de la chanson) (med Les Compagnons de la chanson) (med Les Compagnons de la chanson) 1947 (ur filmen Neuf Garçons, Un cœur) (ur filmen Neuf Garçons, Un cœur) 1948 1949 (ur filmen L'Homme aux mains d'argile) 1950 Hymn to Love The Three Bells Simply a Waltz (på engelska) 1951 (med Eddie Constantine) (med Eddie Constantine) (med M.Jiteau) 1952 (ur filmen Boum sur Paris) (med Jacques Pills) (ur filmen Boum sur Paris) 1953 (med Jacques Pills) (ur filmen Boum sur Paris) 1954 (ur filmen Si Versailles m'était conté...) (ur filmen French Cancan) 1955 1956 Heaven Have Mercy One Little Man Autumn Leaves 'Cause I Love You (på engelska) Don't Cry I Shouldn't Care My Lost Melody 1957 1958 1959 1960 1961 (med Charles Dumont) No Regrets 1962 (med Théo Sarapo) (med Mikis Theodorakis/Jacques Plante) (med Théo Sarapo) 1963 (hennes sista inspelning som gjordes i hennes lägenhet på grund av hennes sjuka tillstånd, hon lät en orkester och inspelningsmaterial komma hem till henne medan hon låg inför döden, tre dagar efter inspelningen avled hon) Filmografi Filmer som Piaf medverkat i Les amants de demain (1959) Música de siempre (1958) French Cancan (1954) Si Versailles m'était conté (Om Versailles kunde berätta) (1954) Neuf garçons, un cœur (1948) Étoile sans lumière (1946) Montmartre-sur-Seine (1941) La garçonne (1936) Filmer om Piaf La môme (La vie en rose - berättelsen om Edith Piaf) (2007) Édith et Marcel (1983) Piaf (Piaf - de unga åren) (1974) Teater Pjäser som Piaf medverkat i Le Bel Indifférent (1940), Jean Cocteau Pjäser om Piaf Piaf (1978), av Pam Gems Piaf Piaf (1988), av Juha Siltanen och Jorma Uotinen Pure Piaf (2006), av Alex Ryer No Regrets (2009), av Scotti Sween PIAF - jag ångrar ingenting (2017), av Peter Snickars Se även 3772 Piaf Piaf (krater) Referenser Noter Vidare läsning (litteratur om Piaf) På svenska På andra språk Édith Piaf, av Édith Piaf och Simone Berteaut, utgiven i januari 1982; memoarer, skrivna av halvsystern. Piaf: A Passionate Life, av David Bret, Robson Books, 1998, nyutgåva JR Books, 2007 "The Sparrow — Edith Piaf," kapitel i Singers & The Song (sid. 23-43), av Gene Lees, Oxford University Press, 1987, insiktsfull analys av Piafs liv och musik. Ett kapitel i boken om Marlene Dietrich ägnas åt vänskapen med Piaf. Oh! Père Lachaise, av Jim Yates, Édition d'Amèlie 2007, . Piaf och Oscar Wilde möts i ett rosaskimrande parisiskt inferno. Externa länkar Sångtexer Fotografier av Édith Piaf En fotohistorik över Édith Piaf Piaf och Théo Sarapo - A quoi ça sert l'amour, Paris 1962 - Video Pure Piaf: the life and music of Édith Piaf – En musikal om Édith Piafs musik och liv av Alex Ryer, 2006. Födda 1915 Avlidna 1963 Franska vissångare Kvinnor Musiker från Paris Personer i Frankrike under 1900-talet Gravsatta på Père-Lachaise Projekt Kvinnliga huvudpersoner


text: Erik Semmy Josephson, född 7 mars 1864 i Stockholm, död 17 november 1929 i Stockholm, var en svensk arkitekt. Han gjorde sig känd som industriarkitekt och specialist på bankbyggnader. Liv och verk Erik Josephson avlade sin arkitektexamen vid Tekniska högskolan i Stockholm 1885 och examen vid Kungliga Konsthögskolan 1888. Josephson var något av doldisen bland Stockholms arkitekter, föga känd och uppskattad. Han kategoriserades som "byggmästararkitekt" av sin samtid, trots att han blev en framträdande stilhistorisk (eklektiker) arkitekt. Efter studierna arbetade han vid Överintendentsämbetet som var något av Fastighetsverkets föregångare, och fortifikationsdepartementet. Genom sina statliga uppdragsgivare kom han att rita ett fyrtiotal kasernanläggningar för regementen runt om i landet mellan åren 1891−1922. Vid sidan om detta uppdrag hade han även en privat arkitektrörelse. Han var en av det förra sekelskiftets "bankspecialister". Han ritade dock bara banker i Stockholm. Till hans mest betydande verk brukar räknas Skandinaviska Bankens palats vid Gustaf Adolfs Torg och Handelsbankens huvudkontor, Kungsträdgårdsgatan 4, vid Kungsträdgården i Stockholm. Josephson arbetade även med industribyggnader och broar och räknas som specialist på kaserner samt kraftverk. Som sådan anlitades han av Stockholms vattenverk som arkitekt för Norsborgs vattenverk, Trekantsreservoaren och byggnaderna längs huvudvattenledningen Norsborg-Stockholm. Erik Josephson var far till arkitekten Torsten Josephson. Verk (urval) Skandinaviska Kredit AB på Stora Nygatan 10-12 (fungerade fram till 2002 som postkontor ) KM Lundbergs varuhus Stureplan 3 Grand Hotel Saltsjöbaden Grand Restaurant, Saltsjöbaden Villa Josephson, Diplomatstaden, Stockholm Daneliuska huset, Stureplan 10 Djurgårdsbron Borås vattentorn Olidan med flera tillhörande byggnader, Trollhättans första kraftverk. Älvkarleby kraftverk Näsby slott Strömkarlsbron i Trollhättan Trollhättans vattentorn Skandinaviska Bankens palats vid Gustav Adolfs torg, Stockholm Mälareprovinsernas Enskilda Bank, Skeppsbron 8, Stockholm (nu Angolas ambassad i Stockholm) Munkbron 17 (för Livförsäkringsbolaget De förenade) Sveriges Lantbruksmuseum (fd) numera restaurang, Universitetet, Frescati, Stockholm Norsborgs vattenverk, Botkyrka kommun. Nybohovs vattentorn Porjus kraftverk Kungsträdgårdsgatan 4 Piplärkan 7, Lärkstaden, Stockholm Tofslärkan 13, Lärkstaden, Stockholm Kvibergs kaserner, Göteborg Hovförvaltningens hus Generalitetshuset, Stockholm Vildmannen 7, Stockholm Livgardets Kavallerikasern Bilder (verk i urval) Se även :Kategori:Byggnader ritade av Erik Josephson Josephson (släkt) Referenser Vem var det? 1925 Noter Vidare läsning Externa länkar Svenska arkitekter under 1900-talet Arkitekter från Stockholm Födda 1864 Avlidna 1929 Män Alumner från Arkitekturskolan KTH


text: Egentliga ödlor (Lacertidae) är en familj i ordningen fjällbärande kräldjur. Medlemmarna lever i Europa, Afrika och Asien. De föredrar soliga, varma och främst torra habitat. Födan utgörs oftast av mindre ryggradslösa djur och ibland även av frön och frukter. Beskrivning De flesta arterna vistas på marken och är små samt slanka. Kroppslängden varierar mellan 12 och 90 centimeter där mindre arter är vanligast. Dessa ödlor har fem tår vid varje fot och en tydlig svans. Tårna har ingen fästförmåga (som hos geckoödlor), vid strupen finns ingen säck, och även ryggkam saknas. Ögonens pupiller är runda och trumhinnan är tydligt synlig. Hannar har vid undersidan av låren körtlar som under parningstiden avsöndrar ett ämne som påminner om vax. Vid svansen finns vanligen ett ställe där den bakre delen kan avlägsnas. Svansspetsen växer sedan på nytt. Hos de flesta arterna förekommer könsdimorfism, hannar är oftast mera färgglada än honor. Nästan alla arter lägger ägg (ovipari), några föder levande ungar (ovovivipari, däribland skogsödlan) och hos ett fåtal arter finns partenogenes. Systematik Familjens och fylogenetiska släktskapsförhållanden är inte helt utredda. Enligt klassisk systematik tillhör familjen underordningen Scincomorpha, men efter nyare molekylärgenetiska undersökningar är de närmare släkt med underordningen masködlor (Amphisbaenia). I vissa avhandlingar bildar dessa grupper ett gemensamt taxon, Lacertibaenia. För närvarande listas omkring 300 arter i cirka 40 släkten. Den följande listan är enligt online-databasen "Reptile Database". Dessutom listas en del utvalda arter. Släkte Acanthodactylus Art Acanthodactylus erythrurus - fransfingerödla Släkte Adolfus Släkte Algyroides Art Algyroides fitzingeri - dvärgkölödla Art Algyroides marchi - spansk kölödla Art Algyroides moreoticus - grekisk kölödla Art Algyroides nigropunctatus - dalmatisk kölödla Släkte Anatololacerta Släkte Apathya Släkte Archaeolacerta Art Archaeolacerta oxycephala Art Archaeolacerta mosorensis Släkte Atlantolacerta Släkteg Australolacerta Släkte Dalmatolacerta Släkte Darevskia Art Darevskia armeriaca Släkte Dinarolacerta Släkte Eremias Släkte Gallotia - kanarieödlor Art Gallotia caesaris Art Gallotia galloti - blåkindad kanarieödla Släkte Gastropholis Släkte Heliobolus Släkte Hellenolacerta Släkte Holaspis Släkte Iberolacerta Art Iberolacerta horvathi Släkte Ichnotropis Släkte Iranolacerta Släkte Lacerta - halsbandsödlor Art Lacerta agilis - sandödla Art Lacerta bilineata Art Lacerta schreiberi - iberisk smaragdödla Art Lacerta trilineata Art Lacerta viridis Släkte Latastia Släkte Meroles Släkte Mesalina Släkte Nucras Släkte Omanosaura Släkte Ophisops Släkte Parvilacerta Släkte Pedioplanis Släkte Philochortus Släkte Phoenilacerta Släkte Podarcis Art Podarcis muralis - murödla Art Podarcis melisellensis Art Podarcis tiliguerta Art Podarcis taurica Art Podarcis hispanica Art Podarcis pityusensis - pituysisk murödla Art Podarcis sicula Släkte Poromera Släkte Psammodromus Släkte Pseuderemias Släkte Scapteira Släkte Scelarcis Släkte Takydromus Art Takydromus sexlineatus Släkte Teira Art Teira dugesii Släkte Timon Art Timon lepidus Släkte Tropidosaura Släkte Zootoca Art Zootoca vivipara - skogsödla Referenser Externa länkar Ödlor


text: Emacs (ursprungligen en förkortning för Editor MACroS), är ett samlingsnamn för ett antal olika textredigerare som har vissa gemensamma drag och är vanliga på Unix-liknande operativsystem. Under 1980-talet började arbetet med att skriva en textredigerare för det nya operativsystemet GNU. Den kom att kallas för GNU Emacs och är tillsammans med XEmacs (som är en förgrening från GNU Emacs) de två vanligaste varianterna av Emacs som används idag. Richard Stallman skrev den första versionen och har varit huvudutvecklare ett antal gånger, senast fram till i februari 2008. Anledningen till att han lämnade över ansvaret ska enligt en intervju med Network World ha varit att han inte har tid att ge GNU Emacs uppmärksamheten som det förtjänar. De två nya huvudutvecklarna blev i och med det Stefan Monnier och Chong Yidong. Moduler och utvidgning Egentligen är Emacs mycket mer än en textredigerare. Emacs innehåller en väldigt extensiv Lisp-tolk som främst används för att redigera text, men gör det möjligt att lätt modifiera systemet eller skriva helt nya moduler, nya modes. Det finns en uppsjö av olika utökningar till Emacs, som exempelvis för www, e-post och nyhetsgrupper, en mängd olika chattklienter, spel (till exempel Tetris),att göra listor, kalender, lösenordshanterare, miniräknare, och t.o.m. en virtuell psykolog och stöd för kaffekokare styrda över Internet (enligt RFC 2324 av den 1 april 1998). Emacs bygger på användandet av kortkommandon snarare än menyer även om senare versioner innehåller ett system av rullgardinsmenyer liknande dem i vanliga ordbehandlare. Kommandona kan också skrivas ut i sin helhet (med tabulatorexpansion). Emacs har ett omfattande hjälpsystem med bland annat en interaktiv kurs för att lära nybörjare använda systemet. Programmet har ett antal olika lägen (modes) för programmering i olika programspråk och redigering med märkspråk (TeX, HTML, m.fl.) och erbjuder för dessa en integrerad utvecklingsmiljö, med till exempel stöd för syntaxfärgning, versionshantering, kompilering och felanalys. Emacs och vi En annan populär textredigerare till Unix-system är vi. Det pågår än idag mer eller mindre seriösa ordkrig mellan Emacs-användare och vi-användare, om vilken textredigerare som "är bäst". Noter Externa länkar GNU:s webbplats om Emacs Fria textredigerare


text: Elsa Beskow, född Maartman den 11 februari 1874 på Södermalm i Stockholm, död 30 juni 1953 i Djursholm, Stockholms län, var en svensk barnboksförfattare, illustratör och konstnär. Hon har bland annat skrivit sagor som Sagan om den lilla, lilla gumman och flera berättelser om Tant Grön, Tant Brun och Tant Gredelin. Biografi Bakgrund Beskow var dotter till affärsmannen Berndt Maartman (1841–1889), vars släkt kom från Bergen i Norge, och lärarinnan Augusta Fahlstedt (1850–1915). Hon hade fyra yngre systrar samt den äldre brodern Hans. När fadern dog var hon bara 15 år. Brodern skickades då i väg att uppfostras av en morbror och modern tog sina fem flickor och flyttade samman med sina två ogifta systrar och en bror. Elsa Beskow kom därmed att växa upp i en mycket kvinnodominerad miljö där utkomsten var helt beroende av vad kvinnorna kunde förtjäna på olika arbeten. De ogifta mostrarna och morbrodern anses också vara förebilderna till Elsa Beskows senare mycket berömda bilderböcker om Tant Grön, Tant Brun, Tant Gredelin och Farbror Blå. Elsa Beskow och hennes systrar gick bland annat i en privatskola som drevs av en moster. Senare undervisades hon i Whitlockska samskolan, där Ellen Key var lärare. Hennes skolgång fortsatte på Tekniska skolan. Sitt första arbete som illustratör fick hon när hon tog mod till sig och gick upp till redaktionen för Svensk Läraretidnings Förlag, där den sträva Amanda Hammarlund hade hand om bland annat jultidningarna, och erbjöd sina tjänster som tecknare. Detta blev inledningen till hennes långa och framgångsrika karriär som författare och illustratör. Ungefär samtidigt förlovade Elsa Beskow sig med Natanael Beskow, teologie studerande och blivande konstnär. Han hade först bett henne att stå modell för honom och snart därefter skrivit ett friarbrev. Ett par år senare gifte de sig och bosatte sig i Djursholm, där Viktor Rydbergs stora villa blev deras hem. De fick sex pojkar, av vilka geologen Gunnar Beskow, konstnären Bo Beskow och undervisningsrådet Börje Beskow är de mest kända. Medan maken var verksam som pastor med egen kyrka och senare som rektor för Djursholms samskola odlade Elsa Beskow sin konst genom bilderboksskapande och sagoskrivande. I hemmet var det inte bara huvudansvaret för barnen som vilade på hennes axlar. Hon stod också för en mycket viktig del av hushållets inkomster genom sitt arbete, som hon skötte med barnen lekande omkring sig. Författarskap Elsa Beskow debuterade 1897 med Sagan om den lilla, lilla gumman, ett gammalt barnkammarrim som hon hade hört av sin mormor när hon var liten. Efter debuten följde ett imponerande konstnärs- och författarskap med närmare 40 verk. Redan 1901 fick hon sitt genombrott med rimsagan Puttes äventyr i blåbärsskogen som kom att bli en klassiker och läsas för barn under hela 1900-talet. Sagan handlar om den lille Putte som vill ordna en namnsdagspresent åt sin mor och som får hjälp av Blåbärskungen och hans små medhjälpare att plocka korgarna fulla av lingon och blåbär. Bland de övriga av hennes verk utmärker sig bland annat Olles skidfärd, 1907, Tomtebobarnen, 1910, Hattstugan, 1930, och inte minst serien om fem böcker som inleddes med Tant Grön, Tant Brun och Tant Gredelin, 1918, och avslutades med Petters och Lottas jul, 1947. Böckerna har blivit både film och TV-serie. I Pelles nya kläder, 1912, berättar Elsa Beskow i ord och bild för de barn som i takt med urbaniseringen växer upp i städer och större samhällen, hur det går till när fårets ull förvandlas till kläder. Blomsterfesten i täppan, 1914, skildrar ett klassamhälle där överklassen med fasa ser det bokstavliga framträngandet av en lägre klass som i form av ogräs hotar idyllen under blommornas fest innanför staketet. Men det kommer till ett slags borgfred när den myndiga tisteln åtar sig att mota sina klasslikar i grinden. Där får de lyssna till de fina damernas, till exempel fru Kastanjebloms, sångartävling. Här, liksom i alla sina bilderböcker, återger Elsa Beskow växternas karakteristiska egenskaper i form och färg. Stina Hammar påpekade redan i biografin över Elsa Beskow 1958, att hon inte bara ritade ”en gran”, utan det framgick också tydligt vilket slags gran det var fråga om. Elsa Beskow skrev åtskilliga sagor som utgavs i flera volymer. Utifrån sina erfarenheter, bland annat som teckningslärare vid Whitlockska samskolan 1894–1897, gav hon tillsammans med Herman Siegvald ut skolboken Vill du läsa? i tre band 1935–1937. Hon illustrerade också en handfull böcker med texter av andra, som Mors lilla Olle och andra visor, 1903, av Alice Tegnér, men hon ville helst arbeta med egna idéer. Hon levde och verkade i en tid då även en mängd andra kvinnliga bilderboksskapare intog barnboksscenen i Sverige, till exempel Nanna Bendixson, Jenny Nyström och Ottilia Adelborg. Inspirationen kom från engelska illustratörer, som Caldecott och Crane och från jugendkonsten i allmänhet. Pedagogiska tankar om synen på barn och deras läsning kom inte minst från Tyskland. Sista tid Elsa Beskow avled i Djursholm 1953 och är begravd på Djursholms begravningsplats. Sedan 1958 delar Sveriges allmänna biblioteksförening ut Elsa Beskow-plaketten till årets mest förtjänta barnboksillustratör. Beskows eftermäle och minne Synen på Elsa Beskows bilderböcker har växlat genom åren. Hennes borgerliga familjeskildringar har ibland ansetts idylliserande med en patriarkalisk man som bestämmer och moderliga kvinnor som fogar sig i sin kvinnoroll. Å andra sidan har det påpekats att det i själva verket ofta är kvinnorna som ordnar och ställer i böckerna och att barnen kan vara mindre anpassade och mer äventyrliga än gängse barnuppfostran föreskrev. 1958 utkom Stina Hammar med biografin Solägget – Fantasi och verklighet i Elsa Beskows konst. 2002 utkom boken i ny upplaga, utökad bland annat med brevväxling mellan Elsa och Natanael Beskow. 1960 gav svenska Postverket ut en frimärksserie med temat Svenska sagor, där motivet till ett av märkena är hämtat ur Beskows Pelles nya kläder. Familjen Beskow var bosatt i Djursholm. Från 1900 bodde de i Villa Ekeliden, som år 1890 hade byggts som bostad åt författaren Viktor Rydberg. Elsa och Natanael Beskow var framträdande personligheter i kulturlivet i den unga villastaden, tillsammans med bland andra kompositören Alice Tegnér. Elsa Beskows Djursholmsanknytning hålls i minne genom Elsa Beskows torg i Djursholms centrum. På torget finns en liten bronsstaty som föreställer Elsa Beskow. Flygbolaget Norwegian har namngett ett av sina flygplan efter henne. Bibliografi Illustrationer Lilla Rosa och Långa Leda Vallpojken och älvekungen Beskow finns representerad vid bland annat Göteborgs konstmuseum. Referenser Noter Allmänna källor . (licens: CC BY 4.0) Vidare läsning Margareta Sjögren: Elsa Beskow och hennes värld, Bonnier fakta (1983) Externa länkar Elsa Beskow-plaketten Några av Elsa Beskows bilder, förlaget Bonnier Carlsen. Elsa Beskow Svenska författare av barn- och ungdomslitteratur Svenskspråkiga författare av barn- och ungdomslitteratur Svenskspråkiga författare Svenska tecknare under 1900-talet Svenska tecknare under 1800-talet Svenska illustratörer Svenska serieskapare Personer inom barnkultur Mottagare av Litteris et Artibus Representerade vid Göteborgs konstmuseum Elsa Författare från Stockholm Konstnärer från Stockholm Gravsatta på Djursholms begravningsplats Födda 1874 Avlidna 1953 Kvinnor Svenska författare under 1800-talet Svenska författare under 1900-talet Svenska illustratörer under 1800-talet Svenska illustratörer under 1900-talet Alumner från Konstfack


text: Electronic Delay Storage Automatic Computer (EDSAC) var världens första dator med lagrade program i reguljär användning (Z3 var en experimentmaskin). Den designades och byggdes vid Cambridge i England. Sin första beräkning gjorde EDSAC 6 maj 1949. Det gjorde också en kommersiell variant kallad LEO I. Externa länkar EDSAC Simulator EDSAC99 Datorhistoria


text: En köpfri dag () är en internationellt uppmärksammad dag. I Kanada, USA, Storbritannien och Sverige uppmärksammas dagen efter helgen Thanksgivingtorsdagen. I övriga Europa infaller dagen den sista lördagen i november varje år, så var tidigare fallet även i Sverige, innan dagen flyttades till samma dag som Black Friday år 2016. Man deltar genom att inte handla något alls på 24 timmar, som en protest mot konsumtionssamhället. Det är vanligt att det utförs politiska aktioner och manifestationer denna dag för att ifrågasätta konsumismen. Valet av datum är på grund av att det är då julhandeln brukar starta. Talesperson för kampanjen En Köpfri Dag i Sverige från och med 2016 och fram till 2018 var föreningen Medveten Konsumtion. Dagen uppmärksammades första gången 1992 i Vancouver i Kanada, då i september månad." Se även Antikonsumism Black Friday Källor Fotnoter Externa länkar En köpfri dag Handel Aktivism Temadagar i november Konsumtion


text: Ervalla är en tätort i Örebro kommun och kyrkbyn i Ervalla socken. SCB avgränsade här en småort mellan 1990 och 2020 samt en tätort mellan 1980 och 1990 samt sedan 2020. I Ervalla ligger Ervalla kyrka. Historik Den vanligaste tolkningen av ortnamnet Ervalla, som år 1415 skrevs Ærwala, är att namnets förled syftar på det fornsvenska ordet ær 'god skörd' eller på det fornsvenska ærdh "gröda, årsväxt", och att efterleden syftar på dialektordet val, som betyder "röjning" m.m.. Ervalla station var slutstationen för Sveriges första båda normalspåriga järnvägar, Nora Ervalla Järnväg och Köping-Hults Järnväg. Den sistnämndas första avsnitt sträckte sig mellan Örebro och Ervalla. Båda järnvägarna invigdes 1856. Befolkningsutveckling Ervalla herrgård Ervalla herrgård ligger 500 m öster om Ervalla kyrka. Den första mangårdsbyggnaden var ett medeltida stenhus, som till viss del påminde om Glimmingehus och Tyresöhus och kallades "Ervalla hus". Byggnaden antas vara uppförd omkring år 1500 av den rike jorddrotten Jöns Ulfsson Roos. Detta hus revs under senare hälften av 1700-talet. Nuvarande mangårdsbyggnad uppfördes 1807, påbyggdes 1840, och tillbyggdes 1917–1919. Förste kände ägare var den norske riddaren Jon Hafthorsson, kusin till kung Magnus Eriksson. Sonen Ulf Jonsson (Roos), sedermera riksråd, flyttade till Ervalla. Sedermera har den tillhört en mängd ätter av den högre adeln, Roos, Lilliehöök, Leijonhufvud, von Horn, Bielke, Piper, Rudbeck, Åkerhielm, m. fl. Gården har en areal om 208 ha, varav 80 ha åker och 115 ha skog. Från 1934 fanns i mangårdsbyggnaden Ervalla epileptikerhem för vuxna män, grundat av läkaren Ragnar Hallgren. Se även Ervalla socken Referenser Externa länkar Ervalla bygdelags webbplats Orter i Örebro kommun tätorter i Sverige Tidigare småorter i Sverige


text: Efedraväxter (Ephedraceae) är den enda familjen i ordningen Ephedrales. Det finns bara ett släkte i efedrafamiljen, efedror (Ephedra) och omkring 40 arter. De är hemmahörande i södra Europa, Nordafrika, Nord- och Sydamerika och tempererade områden i Asien och tål torra miljöer. Efedrorna är buskar som är i stort sett utan blad. Istället är de mycket förgrenade och stammarna är gröna. Vid första anblicken kan de påminna om en förvedad fräkenväxt. Efedror har inga egentliga blommor eller egentliga kottar utan svårdefinierade fertila bildningar som blir köttiga då de mognar och liknar bär. De tillhör inte blomväxterna och är inte heller några barrväxter, men de är fröväxter av en mycket gammal sort. Användning Några arter innehåller ämnet efedrin och har därför använts som medicinalväxter. Efedrin blev klassat som läkemedel i Sverige 2005 och därmed förbjudet att säljas som livsmedel & kosttillskott. Tillverkarna av viktminskningspreparat började då ersätta efedrin med synefrin som man utvinner ur skalet och den omogna frukten från pomerans i sina produkter. Externa länkar Gnetopsida Ef Växtindex


text: Earlerna av Chesterfield tillhörde en aristokratisk familj från Derbyshire, England. Deras fädernegård var Bretby Hall i Bretby, Derbyshire, och deras släktnamn var Stanhope. Stephen de Segrave förlänades egendomen Bretby 1209 av Ranulph, earl av Chester. Stephen de Segrave byggde en herrgård och en kyrka i Bretby. 1585 köpte Thomas Stanhope herrgården. 1616 blev hans sonson Philip Stanhope upphöjd till baron Stanhope, och 1628 blev han den förste earlen av Chesterfield. Den andre earlen skapade trädgårdarna vid Bretby Hall, som av en del ansågs vackrare än trädgårdarna vid Versailles. Den fjärde earlen (1694-1773) var politiker och statsman. Den femte earlen rev herrgården och ersatte den med den nuvarande. Den nya byggnaden ritades av sir Jeffrey Wyatville. Den sjätte earlen var känd som "Racer-earlen" ("racing Earl") och han byggde en racerbana i Bretby. Den sjunde earlen gillade cricket och skytte. Han byggde en cricketplan och födde upp tävlingsfåglar. Vid hans död ärvdes egendomen Bretby Hall av hans mor, därefter av Lord Portchester och sedan av den femte earlens av Carnarvon fru. Denne earl var den berömde egyptologen som upptäckte Tutanchamons grav. Titeln övergick dock till en annan gren av familjen. År 1967 dog den siste innehavaren, som också var den siste Earl Stanhope. Engelska adelstitlar


text: E20 eller Europaväg 20 är en europaväg som går mellan Shannon Airport på Irland och Sankt Petersburg i Ryssland. Längs sträckan passeras Storbritannien, Danmark, Sverige och Estland. E20 är 1 880 km lång, varav 770 km i Sverige. Sträckning och standard Från väst till öst: Shannon Airport–Limerick–Dublin–(färja Irland–Storbritannien)–Liverpool–Manchester–Leeds–Hull–(havsavbrott Storbritannien–Danmark)–Esbjerg–Odense–Köpenhamn–(gränsen mellan Danmark och Sverige)–Malmö–Helsingborg–Halmstad–Göteborg–Vårgårda–Skara–Mariestad–Örebro–Arboga–Eskilstuna–Södertälje–Stockholm–(havsavbrott Sverige–Estland)–Tallinn–Narva–(gräns Estland–Ryssland)–St Petersburg I Storbritannien, Danmark och Sverige är avfarterna från motorvägssträckorna numrerade, se respektive motorvägsartikel. Irland Europaväg 20 har sin västra ändpunkt vid Shannon Airport på Irlands västkust och följer vägarna N19 och N18 till Limerick. Mellan Limerick och Dublin heter vägen N7 respektive M7, det senare på sträckor som är motorväg. Sträckan på Irland är 220 km, varav cirka 60 km motorväg. Europavägar skyltas på Irland. Storbritannien Mellan Liverpool och Hull utgörs E20 av motorvägen M62. Sträckan i landet är 210 km, varav 170 km motorväg, och resten stadsgata och landsväg. I Storbritannien skyltas inte europavägar. För att ta sig med bil från Hull till Esbjerg behövs en färja, men det går sedan länge ingen sådan färja. Ett alternativ var färjan Harwich–Esbjerg, som dock lades ned september 2014. Det finns också en ren lastbilsfärja, Immingham (Grimsby)–Esbjerg (med DFDS) som kan ta bilar, dock ett begränsat antal på grund av begränsade passagerarutrymmen. Immingham ligger ca 50 km från Hull. Eller så kan man åka från Hull till holländska hamnar, med strax över 700 km till Esbjerg. Danmark Genom Danmark utgör E20 en viktig öst-västlig länk som förbinder öar och fastland med varandra. Mellan Jylland och Fyn går vägen på Lilla Bältbron, mellan Fyn och Själland på Stora Bältbron, mellan Själland och Amager på Kalvebodbroerne och så slutligen Öresundsförbindelsen som förbinder Amager med Skåne. Hela sträckan mellan Esbjerg och Sverige är motorväg, längd 310 km. Sverige I Sverige går E20 från Öresundsbron och Malmö till Stockholm via Göteborg, totalt 770 km. Således går inte E20 raka vägen mellan Malmö och Stockholm, utan tar en ganska ordentlig omväg. Trafikanter från Malmö till Stockholm brukar istället välja E4 delen Helsingborg–Stockholm via Jönköping. Det blir 140 km kortare och har betydligt högre vägstandard då det är motorväg/motortrafikled hela vägen, vilket det inte blir med E20. E20 är motorväg längs en betydande del av sträckan inom Sverige. Närmare bestämt är det motorväg Öresundsbron–Vårgårda (förutom genom Alingsås), förbi Götene, Vretstorp–Arboga och Eskilstuna–Stockholm. Den sista biten av E20 i Sverige till Värtahamnen där färjelinjen Stockholm–Tallinn avgår, går via Essingeleden och Norra Länken i Stockholm. Färjan har en avgång varannan dag per riktning med en restid på 16 timmar, med rederiet Tallink (år 2022). Estland Vägen följer finska vikens södra kust från Tallinn till Sankt Petersburg. Vägen har även nationellt nummer 1 i Estland. Sträckan från Tallinn och 70 km österut är fyrfältsväg som ser ut som en motorväg, fast med korsningar i plan. Resten av sträckan till Sankt Petersburg är vanlig landsväg. Sträckan i Estland och Ryssland är 360 km. Vid Narva ligger gränsövergången. Ryssland På rysk sida är trafiktätheten inte så hög eftersom bilägandet inte är så högt bland allmänheten. Vägen har även nationellt nummer M11 i Ryssland. I staden Sankt Petersburg (som endast skyltas Санкт-Петербург) är dock trafiktätheten hög. Till Ryssland krävs visum för EU-medborgare. Gränskontrollen som är överbelastad på ryska sidan är ett mycket större hinder än vägkvaliteten. Man måste sedan 2011 boka tid för gränspassage. Detta minskar väntetiden, men är ofta ändå flera timmar. Tidigare har väntetiden, åtminstone för lastbilar, varit flera dagar ibland. Anslutningar E20 korsar eller ansluter till andra europavägar enligt följande: Alternativa vägar Om man ska åka mellan brittiska öarna till Köpenhamn eller Sverige, kan det rekommenderas att man åker via Nederländerna och Tyskland, eftersom det inte finns någon färja mellan Hull och Esbjerg, och alternativ färja till Esbjerg går sällan. Mellan brittiska öarna och Estland/Ryssland är det bättre att åka via Tyskland/Polen, med E30 som huvudsträcka. Mellan Öresundsregionen och Stockholm gäller E4 som bästa väg. Historia E20 började skyltas i Norden år 1992 (fortfarande inte i Storbritannien). Innan dess hade sträckan Esbjerg–Malmö namnet E66, Malmö–Göteborg endast E6 och Göteborg–Stockholm kallades E3. År 1992 hade vägen fem havsavbrott eller färjor, eftersom Stora Bält och Öresund inte hade fasta förbindelser. Hösten/vintern/våren 1999–2000 var det avbrott Köpenhamn–Malmö eftersom färjan Dragør–Limhamn lagts ner inför Öresundsbrons öppnande. Enda alternativ för bilar var Helsingör–Helsingborg. Referenser Externa länkar Europavägar Vägtrafik i Stockholm