text: Joe Hill, född Joel Emmanuel Hägglund, alias Joseph Hillström, född 7 oktober 1879 i Gävle, död 19 november 1915 i Salt Lake City (avrättad), var en svensk-amerikansk fackföreningsaktivist (medlem i Industrial Workers of the World), diktare och sångare. Hans föräldrahem i gamla Gävle är nu museum och f.d. SAC:s industrisekretariat, och kallas Joe Hill-gården. Joe Hill räknas som en av 1900-talets mest inflytelserika amerikanska protestsångare, och han nämns som inspirationskälla för musiker som Woody Guthrie, Bob Dylan, John Lennon och Joan Baez. Han skrev en rad aktuella arbetar- och protestsånger, och han använde särskilt humor och ironi i sina texter. Flera av Joe Hills sånger trycktes i den Lilla röda sångboken, som gavs ut av fackföreningen Industrial Workers of the World (IWW), där Joe Hill var en mycket aktiv medlem. Joe Hill lyckades bli en legend bland socialister, anarkister och fackföreningsaktivister i USA och hans sånger gjorde honom känd bland den amerikanska arbetarklassen, immigranter och arbetslösa. Hill dömdes för mord efter en mycket omdiskuterad rättssak som väckte internationell uppmärksamhet, och med den påföljande avrättningen växte hans popularitet. Hans öde har sedan dess blivit ett vanligt ämne för filmer, sånger, böcker, talrika artiklar samt operor och teatrar. Joe Hill har kallats The Man Who Never Died (Mannen som aldrig dog). Biografi Barndom och uppväxt Joe Hill föddes som Joel Emmanuel Hägglund den 7 oktober 1879 i Gävle, Gästrikland. Han var tredje barnet i en barnaskara på nio, av vilka sex levde till vuxen ålder. Fadern, Olof Hägglund, arbetade som tågkonduktör vid Gefle Dala Järnväg som gick mellan Gävle och Falun. Familjen Hägglund på Nedre Bergsgatan var en religiös och musikalisk familj, och det sjöngs mycket för barnen i hemmet. Under sin barndom lärde sig Joe Hill själv spela banjo, gitarr, piano och munspel och han började också skriva sina första sånger, som handlade om hans familjemedlemmar. Kort efter Joe Hills åttaårsdag 1887 dog fadern i hjärtinfarkt efter en mindre operation, 41 år gammal. Faderns död medförde en plötslig ekonomisk omvälvning för familjen, då familjen bara några månader tidigare utökats med en dotter. Modern, Margareta Katarina Hägglund, lyckades trots allt hålla ihop familjen, men alla var tvungna att hjälpa till med arbetet för att de skulle kunna få en tillräcklig inkomst. Joe Hill arbetade bland annat vid ett lokalt repslageri och senare som eldare vid en byggfirma, där han skyfflade kol till en ångmaskin. Då Joe Hill var runt 12 år gammal drabbades han av en sorts tuberkulos som satte sig i hud och knogleder. Joe Hill fick den tidens vanligaste behandling som bestod av röntgenstrålar. Eftersom detta inte räckte genomgick han senare flera hudbehandlingar i Stockholm. Dessa behandlingar efterlämnade spår i form av ärr på halsen och i ansiktet. Joe Hill fann alltid tid för att öva på sitt spelande under sin uppväxt, och som ung uppträdde han ibland vid arbetarmöten och på lokala kaféer. I januari 1902 dog modern efter en längre tids sjukdom. De sex kvarvarande syskonen sålde föräldrahemmet och delade arvet mellan sig. Mellan 1851 och 1930 emigrerade ungefär 1,5 miljoner svenskar till USA. Bland dessa fanns också Joe Hill tillsammans med den två år äldre brodern Paul. Som passagerare i tredje klass seglade de till New York och gick i land vid Ellis Island i oktober 1902. Med blygsamma kunskaper i engelska, det han lärt sig på det lokala KFUM i Gävle, fick Joe Hill arbete i New Yorks slumkvarter som spottkoppsrensare, ett arbete han snart lämnade för att dra vidare västerut. Joe och Paul beslutade sig för att fortsätta var och en för sig på sin egen väg genom Amerika. Amerika De följande åtta åren i Joe Hills liv är dåligt dokumenterade. Han var en ensamvarg, som varken drack eller rökte och helst inte talade om sig själv. Joe Hill arbetade sig igenom Amerika bland annat som lantbruksarbetare, byggarbetare, hamnarbetare och skogshuggare. Ett julkort Joe Hill skickade hem till familjen 1905 finns bevarat, och det är poststämplat i Cleveland, Ohio. När San Francisco drabbas av det stora jordskalvet den 18 april 1906 var Joe Hill där också. Joe Hill beskriver ödeläggelsen som jordskalvet förorsakade i en längre artikel som trycktes i den lokala tidningen i Gävle den 16 maj samma år. Åren som kringresande arbetare i Amerika gav Joe Hill en mer krass, och inte så glamorös, syn på landet. Han upplevde den fattigdom som var utbredd bland de flesta immigranterna och andra socialt missgynnade, som han menade utnyttjades av några få välmående kapitalister. Joe Hill anslöt sig till Industrial Workers of the World (IWW) omkring 1910 medan han arbetade i hamnen i San Pedro, Kalifornien. Vid ett tillfälle bytte Joe Hill sitt namn från Joel Emmanuel Hägglund till Joseph Hillstrom. Varför han gjorde det är oklart, men det kan bero på att han skaffat sig fiender i och med sitt ökande engagemang i arbetarrörelsen och därför var tvungen att byta identitet. Andra menar att han hade ökat på sina inkomster från olika arbetsplatser genom småkriminalitet och att namnbytet gjordes för att han ville ligga ett par steg före polisen. IWW, med mottot, "an injury to one is an injury to all" (en orätt mot en är en orätt mot alla), grundades i juni 1905 vid en kongress i Chicago med en skara på 200 socialister, anarkister och fackföreningsaktivister från hela USA. Grundarna av IWW var inte tillfreds med det stora amerikanska fackförbundet, American Federation of Labor. I ett brev till IWW:s tidning, Industrial Worker, beskrev Joe Hill olika politikers stora övergrepp på föreningens medlemmar, de så kallade wobblies, och andra aktiva arbetare. I brevet nämnde han att han var medlem av organisationens avdelning i Portland, Oregon, och han undertecknade för första gången med namnet Joe Hill. Spåren av Joe Hills färd under åren 1909–1912 kan huvudsakligen dokumenteras via de brev och vykort han skickat till familj och vänner. Joe Hill organiserade strejker och agiterade för IWW i sina sånger. Det började nu uppstå legender och historier om honom. Ofta överlappar dessa historier varandra tidsmässigt, så att Joe Hill till synes skulle ha deltagit i flera olika aktioner på olika platser vid samma tidpunkt. I januari 1911 befann sig Joe Hill i gränsområdet mellan Kalifornien och Mexiko där han anslöt sig till en grupp wobblies som stödde kampen för att störta den mexikanska regeringen och presidenten Porfirio Diaz. I gränsbyn Tijuana agiterade Joe Hill för att få frivilliga amerikaner att ansluta sig till kampen i Mexiko. År 1912 ska Joe Hill ha blivit våldsamt misshandlad efter att ha hållit ett tal i San Diego till stöd för strejkande hamnarbetare. Joe Hill blev med tiden ganska känd som sångare och agitator. Också arbetsgivarna började känna till honom och i många städer nekades han anställning. I juni 1913 arresterades Joe Hill under en hamnarbetarstrejk i San Pedro, Kalifornien. Han anklagades för lösdriveri och tillbringade 30 dagar i fängelse. Året efter arbetade han med gruvvagnarna i Silver King Mine i Park City, Utah nära Salt Lake City. Han kom till Utah sommaren 1913 på väg till Chicago där han skulle möta IWW-ledaren Bill Haywood, en av rörelsens grundare. Joe Hill besökte flera av de små svenska grupperna i gruvbyarna i området och sjöng och spelade för dem. I den lilla byn Murray hyrde han rum hos familjen Eselius. Joe Hill kände familjen från Sverige och hade några år tidigare mött familjens tre bröder, Ed, John och Frank Eselius, på den amerikanska västkusten. Med sången som vapen Med sin talang som diktare, sångare och talare deltog Joe Hill i arbetet med att organisera och skaffa medlemmar till IWW. Hans sånger blev kända i en stadigt växande krets, och då Joe Hill ofta skrev humoristiska texter med en för den tiden mycket skarp ironisk underton kändes sångerna hurtiga i mångas smak. Han blev speciellt känd för uttrycket "You'll get pie in the sky when you die", som stammar från hans kanske mest berömda sång, "The Preacher and the Slave". Texten skrevs som en parodi på den mest kända amerikanska väckelsesången, "In the Sweet Bye and Bye", och det gick att sjunga Joe Hills text när Frälsningsarmén spelade melodin vid matköerna och vid väckelsemöten. "En pamflett, oavsett hur bra den är, blir aldrig läst mer än en gång", skrev Joe Hill, "men en sång lärs in utantill och sjungs gång på gång". Och det är precis vad som skedde med hans sånger. Joe Hills texter trycktes i den första utgåvan av IWW:s arbetarsångbok, ”Den lilla röda sångboken" år 1909, och fastän han aldrig själv spelade in sin musik lärde folk sig Joe Hills sånger utantill, och de sjöngs på demonstrationer, strejker och aktioner runt om i USA. Bland hans mest populära sånger kan nämnas "The Tramp", "There is Power in a Union", "Rebel Girl", "Workers of the World, Awaken!", "Where the Fraser River Flows" och "Casey Jones-Union Scab". Dråpen i Salt Lake City Den 10 januari 1914 på kvällen var den före detta polismannen John G. Morrison på sitt arbete i en slakteributik han drev i Salt Lake City. Med i butiken, som låg på hörnet av Eight South Street och West Temple Street var också sönerna Arling och Merlin. John G. Morrison hade lämnat polisen för att öppna en egen butik. Han hade flera gånger sagt att arbetet som polis hade gett honom många fiender, och att han fruktade att bli utsatt för hämnd. I affären förvarade han sin gamla tjänstepistol. Butiken hade rånats förr, och minst en gång hade han använt sitt vapen för att skjuta sig fri. Kort före klockan 22, medan John G. Morrison och sönerna gjorde sig klara för att låsa affären, trängde två beväpnade män, båda maskerade med rödfärgade sjalar, in i butiken. Den ena av männen började skjuta mot John G. Morrison. Arling grep tag i faderns pistol och sköt mot männen. Pistolmannen vände sig nu mot Arling och sköt också honom. Därefter lämnade de två männen affären. Den yngste sonen, den 13-åriga Merlin, hade varit längst bak i butiken då skotten fallit, och var oskadd. John G. Morrison och hans son Arling dog av sina skottskador. När polisen kom kunde Merlin bara ge en knapphändig beskrivning av gärningsmännen. Men han kunde säga att personen som sköt John G. Morrison hade ropat "We've got you now!" ("Nu har vi dig") innan skotten avlossades. Polisen förhörde fyra män den kvällen, alla misstänkta för dråpen. Två av männen, C. E. Christensen och Joe Woods, arresterades då de försökte hoppa på ett godståg på väg ut från järnvägsstationen som ligger precis bredvid gärningsplatsen. Polisen var tvungen att skjuta skarpt för att stoppa dem. Det visade sig att männen varit efterlysta för rån i Prescott, Arizona. En tredje man, W. J. Williams, hittades gående med en blodig sjal i handen, inte långt ifrån butiken. Det enda han ville säga var att han var oskyldig och han bodde hos den lokala frälsningsarmén som erbjöd logi för hemlösa. Senare visade det sig att frälsningsarmén inte kände till honom. Den fjärde mannen, den 19-åriga Oran Anderson, förhördes då han kom till polisstationen med en kula av kaliber 38 i armen. Han påstod att han utsatts för rånförsök vid gärningsplatsen. Runt klockan halv tolv samma kväll som dråpen ägde rum hade Joe Hill vänt sig till läkaren Frank McHugh för behandling av ett skottsår. Joe Hill berättade att han hade skjutits i ett gräl om en kvinna. vars namn han inte ville avslöja. Kulan hade gått in i bröstet och ut genom ryggen strax under skulderbladet, men hade inte träffat några viktiga organ. Frank McHugh rapporterade efteråt att Joe Hill hade varit beväpnad med pistol. Joe Hills skottsår behandlades och läkaren ordnade hemtransport åt honom. På väg hem bad Joe Hill bilens chaufför att stanna på ett mörkt ställe. Här gick Joe Hill ut ur bilen och gömde undan en pistol. Denna pistol återfanns aldrig. Polisen betraktade till en början dråpen på John G. Morrison och hans son som en hämndakt, då inget stals från affären. Dagskassan låg kvar, så motivet var inte att råna affären. Stadens tidning berättade dagen efter dråpet att ett av skotten som Arling avfyrat hade träffat den ena mannen. Inget tekniskt bevis kunde dock bekräfta detta påstående, men vittnen har påpekat att den ene gärningsmannen hade tagit sig på bröstet då han lämnade butiken, och det hade funnits blodspår i snön inte långt från gärningsstället. Om motivet till nedskjutningen av John G. Morrison och hans son skrev tidningen Salt Lake Tribune dagen efter: Polisen efterlyste de två gärningsmännen och tidningen bad alla som kunde bidra till att fallet klarades upp att ge sig till känna. Då doktor Frank McHugh nästa morgon läste detta i tidningen kontaktade han polisen och berättade om Joe Hills skottsår. Tre dagar senare var Frank McHugh på hembesök hos Joe Hill för att se till hans sår och ge honom smärtstillande mediciner. Samtidigt stormade polisen från Murray Joe Hills rum hos familjen Eselius och fann Joe Hill liggande i sängen. Med dragna vapen befallde de honom att ligga stilla. När Joe Hill tycktes sträcka sig efter något avfyrade en av polismännen ett skott som träffade Joe Hill i handen. På hans rum fann de en rödfärgad scarf men inte den pistol läkaren hade berättat om. Det var inte en pistol utan ett par byxor Joe Hill hade sträckt sig efter. Han förnekade all kännedom om dråpen på John G. Morrison och dennes son. Han höll fast sin förklaring från kvällen innan om ett gräl om en kvinna, och sade att han hade skjutits medan han hade haft händerna över huvudet. I boken Joe Hill – diktare och agitator, av Ingvar Söderström spekuleras det i om den kvinna Joe Hill hävdar sig ha besökt på dråpsnatten var en Maria Johansson, som han redan kände från att de båda bodde i Gävle. Då han arresterades som Joseph Hillstrom tog det ett tag innan det gick upp för allmänheten att det var Joe Hill, den kände protestsångaren och diktaren det rörde sig om. Första dagen då målet mot honom inleddes kunde en lokal tidning berätta hur det låg till. Joe Hills rumskamrat, Otto Applequist, som misstänktes vara den andra gärningsmannen, hade lämnat Murray på mordnatten och inte setts till sen dess. Rättegången mot Joe Hill Det bestämdes att en inledande rättsförhandling skulle avgöra om det fanns någon saklig grund för att resa åtal mot Joe Hill för dråp. Joe Hill avstod från att använda en försvarare vid rättsförhandlingarna och krävde att få försvara sig själv, pro se defense, med hänvisning till sin fattigdom. Åklagaren hävdade vid rättsförhandlingen att Joe Hill hade planerat ett väpnat rån mot John G. Morrisons affär, men att rånet slog fel, varefter Joe Hill hade dräpt de två i butiken. Joe Hill kunde inte säga mycket till sitt försvar och förhandlingen beslutade att Joe Hill skulle åtalas för dråpen. Den offentlige åklagaren krävde lagens strängaste straff, dödsstraff. Joe Hill förvarades i häkte tills rättegången skulle äga rum utan möjlighet till borgen. Rättegången mot Joe Hill varade från den 17 juni till den 28 juni 1914. Två advokater i Salt Lake City, E. D. McDougall och F. B. Scott bad att få försvara Joe Hill utan ersättning. Mitt under rättegången begärde Joe Hill att båda skulle kopplas bort från målet och hävdade att de i själva verket arbetade för distriktsåklagaren (district attorney) och enbart ville få honom fälld för dråpen. Domaren, Morris L. Ritchie, ville inte låta Joe Hill försvara sig själv och avslog begäran. Trots att IWW efter detta erbjudit sig att ställa två av sina bästa advokater, Orrin N. Hilton och Soren Christensen, till försvarets förfogande, vägrade Joe Hill samarbeta med sina försvarare. Åklagaren, E. O. Leatherwood, byggde sitt bevismaterial uteslutande på vittnesberättelser. Det fanns inget tekniskt spår som knöt Joe Hill till brottsplatsen. Varken hans blod eller kulan som hade gått igenom honom hade hittats. Merlin Morrison kunde kanske se vissa likheter mellan Joe Hill och den ena av gärningsmännen. Ett annat vittne påstod sig känna igen de märken Joe Hill hade i ansiktet efter tuberkulosen som barn. Dr Frank McHugh vittnade om kvällen när Joe Hill hade sökt upp honom och beskrev skottsåren Joe Hill då hade haft. Han sa också att han hade sett att Joe Hill hade en pistol. Det spekulerades i om Joe Hill skulle bryta tystnaden och vittna till fördel för sitt eget försvar – och därmed också avslöja om omständigheterna vid svartsjukedramat som han påstått hade resulterat i hans skottsår. Men Joe Hill vägrade vittna. Åklagaren menade att Joe Hills motvilja mot att vittna tydde på att hans vittnesutsaga inte kunde hålla särskilt länge. Juryn drog sig bara tillbaka några få timmar den 28 juni 1914 innan de fann Joe Hill skyldig till dråpen och han dömdes till döden. Som dödsdömd i Utah kunde den dödsdömde själv välja om han ville arkebuseras eller hängas. Joe Hill fick också detta val. "Jag väljer arkebusering", svarade han. "Jag har blivit skjuten några gånger förut och jag tror att jag kan klara det." Joe Hill fördes till Utah State Penitentiary, där han skulle invänta avrättningen. Det bestämdes att den skulle genomföras den 1 oktober 1915. Under de 16 månaderna fram till dess satt Joe Hill i fängelset, medan domen prövades i de amerikanska besvärsinstanserna. När hans mål inte togs upp av instanserna skrev Joe Hill sånger, brev, dikter och artiklar. Men han var ständigt hemlighetsfull om sig själv. År 1915 skrev han: Den socialistiska tidskriften Appeal to Reason, som startades i USA 1897, tryckte den 15 augusti 1915 en artikel skriven av Joe Hill. I den lyfter han lite på slöjan om sig själv och rättssaken. Han skriver: Dagen före avrättningen skrev Joe Hill i ett telegram till ledaren för IWW, William D. Haywood: "Farväl Bill. Jag dör som en äkta arbetarupprorsmakare. Kasta inte bort tid på att sörja. Organisera er." Uppmärksamhet kring målet Efter domstolsbeslutet blev Joe Hill och hans dödsdom en kampsak för IWW. William D. Haywood och Elizabeth Gurley Flynn, IWW:s kvinnliga frontfigur, reste runt i USA och berättade att det var big business som stod bakom Joe Hills dödsdom. IWW:s tidning, Solidarity, uppmanade alla att skriva till de rättsliga instanserna och kräva Joe Hills benådning. Kraven trycktes upp på pamfletter och löpsedlar i hela USA. Uppmaningen medförde en brevstorm och många tusen brev, resolutioner och petitioner skickades med krav på benådning. På en pamflett från 1915 stod det i översättning ungefär: Den australiska avdelningen av IWW skickade i juni 1915 en resolution med 30 000 namnunderskrifter, och krävde att dödsdomen på Joe Hill skulle omprövas. Den backades upp av resolutioner från fackförbund i Europa. Flera av dessa hamnade till slut på Utahs guvernörs, William Sprys, och den amerikanska presidenten, Woodrow Wilsons, skrivbord. Ett av breven till Woodrow Wilson kom från författaren och aktivisten Helen Keller, som skrev: Presidenten grep in Virginia Snow Stephen, som var art director vid University of Utah skickade i september 1915 ett telegram till Sveriges ambassadör i USA, W. A. F. Ekengren. I telegrammet, som var en begäran om att den svenska ambassadören skulle ingripa, stod det: Joe Hill hade behållit sitt svenska medborgarskap medan han bodde i USA, och den svenske ambassadören inledde därför snarast en undersökning om omständigheterna kring hans rättssak och dom. För att vinna tid anmodade W. A. F. Ekengren därför, på den svenska regeringens vägnar, president Woodrow Wilson att ajournera avrättningen. Anmodan löd: Denna appell kunde Woodrow Wilson inte förbise. Han bad Utahs guvernör att skjuta upp Joe Hills avrättning. Guvernör William Spry, som var övertygad om Joe Hills skuld gick motvilligt med på detta, så att W. A. F. Ekengren fick den tid som krävdes för att framskaffa bevis som kunde motivera en omprövning av domen. Försvaret lyckades inte få fram fler bevis och Joe Hill vägrade fortfarande att uttala sig. I ett enkelt meddelande till rätten upprepade han att han fortfarande inte fått en rättvis rättegång, och att han i en rättvis rättegång hade blivit frikänd. Han upprepade också att han inte behövde bevisa sin oskuld. Pressad av bland andra American Federation of Labor försökte Woodrow Wilson den 17 november 1915 ännu en gång att skjuta upp avrättningen. Denna anhållan avslog William Spry med brevet: Who demand his release regardless of his guilt. I am fully convinced that your request must be based on a misconception of the facts or that there is some reason of an international nature that you have not disclosed. With a full knowledge of all the facts and circumstances submitted I feel that a further postponement at this time would be an unwarranted interference with the course of justice. Mindful of the obligations of my oath of office to see to is that the laws are enforce I cannot and will not lend myself or my office to such interference. Tangible facts must be presented before I will further interfere in this case. Joe Hill avrättades genom arkebusering i gryningen den 19 november 1915. Mannen som aldrig dog Kvällen före sin avrättning skrev Joe Hill sin sista vilja. Det handskrivna testamentet, som var adresserat till William D. Haywood, löd: My will is easy to decide, for there is nothing to divide. My kin don't need to fuss and moan -- "Moss does not cling to rolling stone". My body? Ah, If I would choose, I would to ashes it reduce, and let the merry breezes blow my dust to where some flowers grow. Perhaps some fading flower then would come to life and bloom again. This is my last and final will. Good luck to all of you, Joe Hill Morgonen efter Joe Hills avrättning skrev The New York Times att dödsdomen kunde "göra Hillstrom död farligare för social stabilitet än han var när han levde", och fortsatte: "i den revolutionära gruppen växer det en uppriktig tro på att han dog som en hjälte såväl som en martyr." Joe Hill fick sin önskan om att bli spridd för vinden uppfylld. Efter en minneshögtid vid O'Donnell Funeral Home i Salt Lake City den 21 november 1915 fördes Joe Hills lik till Westside Auditorium i Chicago, där hans begravning den 25 november bevistades av mer än 30 000 personer, och den blev därmed en av de största begravningarna i USA:s historia. I tidningen "International Socialist Review" skrev Ralph Chaplin i december 1915 en artikel om Joe Hills begravning: Joe Hill kremerades den 26 november 1915. Hans aska fördelades i små påsar och skickades till IWW:s lokalkontor i USA, Sydamerika, Europa, Asien, Nya Zeeland och Afrika, där askan på arbetarnas internationella kampdag, den första maj spreds för vinden. En svensk-amerikan, J. A. Granström, som också deltog vid kremeringen, tog med sig en av påsarna när han år senare återvände till Sverige. År 1960 kontaktade Granström sin vän från ungdomsåren, redaktör Gustaf Sjöström i Göteborg och berättade om askan. Bevarad i en cigarrlåda blev påsen med aska 1961 överlämnad till Arbetarrörelsens arkiv. Vid en högtidlighet den 20 maj 1967 blev Joe Hills aska inmurad i den vänstra väggen i Ljusgården vid Folkets Hus i Landskrona. Tillsammans med askan lades också dokument från IWW i muren. Den nutida arbetarsångaren Billy Bragg har också svalt en del av Joe Hills aska i syfte att bli bärare av hans mod och sångskatt. År 1969 köpte Sveriges Arbetares Centralorganisation (SAC) Joe Hills barndomshem i Gävle och gjorde det till ett museum med namnet Joe Hill-gården. I ett speciellt inrättat minnesrum i huset bevaras bland annat kopior av Joe Hills sista brev till familjen. United States Postal Service uppdagade 1988 att ett av breven med Joe Hills aska hade hållits tillbaka av det amerikanska postväsendet på grund av sitt kontroversiella innehåll. Innehållet, ett foto av Joe Hill med texten: "Joe Hill murdered by the capitalist class, Nov. 19, 1915" samt en liten påse med Joe Hills aska deponeras sedan dess hos det amerikanska riksarkivet, National Archives. Det sista av Joe Hills aska blev utspritt för vinden i Washington, D.C. i november 1988. I mars månad 2007 gav det amerikanska kommunistpartiet ett enormt arkiv med partiets material till New York University. Det historiska arkivet bestod av 12 000 kassar som bland annat innehöll dokument, böcker och omkring en miljon fotografier. Arkivet innehöll också Joe Hills handskrivna testamente, som han skrev kvällen före sin avrättning. Joe Hills sånger Det finns bara ett fåtal sånger som man med säkerhet vet att Joe Hill själv skrev både text och musik till. De flesta av hans texter skrevs till den tidens kända och populära melodier, vilket gjorde dem lätta att lära sig och enkla att sjunga med på. Ofta använde Joe Hill också kända melodier från Frälsningsarmén, som var mycket synliga i dåtidens USA:s gatubild. Han skrev värvarsånger som skulle få arbetarna att organisera sig under IWW, och kampsånger till olika aktuella demonstrationer och strejker. Joe Hills sånger trycktes i början i IWW:s egna tidning, Solidarity, och från 1909 också i Den lilla röda sångboken. Därefter blev Joe Hill snabbt ett känt namn inom arbetarkretsar. I 1916 års utgåva av Den lilla röda sångboken, som utgavs som Joe Hill Memorial Edition, var 15 av Joe Hills sånger med. Ture Nerman har översatt många av Joe Hills sånger till svenska. Även dramatikern och skådespelaren Rune Lindström har översatt många Joe Hill-sånger. Som exempel på de mera kända av Joe Hill sånger kan nämnas: Men Joe Hill skrev många fler sånger och dikter. År 1967 dyker en hittills okänd Joe Hill-text upp i Sverige. Det var "My Dreamland Girl", också en poetisk sång som Joe Hill skrev 1914. Här följer en ofullständig lista över kända Joe Hill-texter. Texterna markerade med (*) var alla med i Joe Hill Memorial Edition från 1916: The Preacher and the Slave (1911) Casey Jones - The Union Scab (1912) Coffee An' (1912) Everybody's Joining It (1912) * John Golden and the Lawrence Strike (1912) * The White Slave (1912) * Where the Fraser River Flows (1912) Down in the Old Dark Mills (1913) Mr. Block (1913) * Nearer My Job to Thee (1913) Scissor Bill (1913) * Should I Ever be a Soldier (1913) * Stung Right (1913) * The Girl Question (1913) The old Toiler's Message (1913) The Tramp (1913) * There Is Power in a Union (1913) * We Will Sing One Song (1913) * What We Want (1913) * Come and Take a Joy-Ride in My Aeroplane (1914) My Dreamland Girl (1914) Oh, Please Let Me Dance This Waltz with You (1914) Out in the Bread-Line (1914) Ta-Ra-Ra-Ra Boom De-Ay (ca. 1914) * The Rebel's Toast (digt) (1914) Workers of the World, Awaken! (ca. 1914) * Don't Take My Papa Away From Me (1915) * It's a Long Way Down to the Soupline (1915) The Rebel Girl (1915) * Joe Hill's Last Will (18. november, 1915) Eftermäle och betydelse Sånger om Joe Hill Joe Hill fick stort inflytande på amerikanska protestsånger och blev inspirationskälla för både samtida och senare amerikanska protest- och folksångare. Finn Zetterholm och Nässjöbaserade SSU Norrboda klubbgäng har gjort LP-skivor med svenska inspelningar av Joe Hills sånger, båda utgivna 1969. Enstaka sånger har spelats in av bland andra Fred Åkerström och Monica Nielsen och flera proggrupper. Med stöd av Joe Hill-gården gav Gävlebandet Mora Träsk år 1978 ut en LP med Joe Hills sånger. Andra kända sånger om Joe Hill är: "By and By" av Chumbawamba från 2005 "Joe Hill Listens To The Praying" av Joe Glazer från 1990 "Joe Hill's Ashes" av Marc Levy från 1986. "Paper Heart" av Si Kahn från 1976 "Joe Hill" av Phil Ochs från 1968 "Joe Hillstrom" av Woody Guthrie från 1947 Litteratur om Joe Hill Många biografier har skrivits om Joe Hills liv, trots att faktaunderlaget är tunt främst när det gäller hans år i USA fram till arresteringen i början av 1914. På svenska har bland andra Ture Nerman skrivit om Joe Hill, men hans biografi präglas av brist på fakta och ibland direkta fel. Mer vederhäftig är Ingvar Söderströms biografi som första gången kom ut 1970 som Joe Hill, diktare och agitator och därefter återutgavs i en reviderad version år 2002 som En sång kan inte arkebuseras. 2015 skrev Göran Greider biografin "Städerna som minns Joe Hill" där han följer i Joe Hills fotspår. William H. Adler släppte år 2015 boken Joe Hill – Mannen som aldrig dog. I denna bok läggs, för första gången, bevis fram för att Joe Hill faktiskt var oskyldig. Inflytande I boken Joe Hill – diktare och agitator, av Ingvar Söderström spekuleras det i om den kvinnan Joe Hill hävdar sig ha besökt på dråpsnatten var Maria Johansson, som han redan kände från att de båda bodde i Gävle. Den svenska teatern, Teater Sláva i Huddinge, har uppfört föreställningen Mourning and Organizing om Joe Hill. Stycket är skrivet av Daniel Rudholm och den amerikanska instruktören Dan Rothenberg. Wallace Stegner har skrivit en roman om Hill, The Preacher And the Slave (1950), även publicerad under titeln Joe Hill. 1990 kom albumet Don't Mourn – Organize!: Songs Of Labor Songwriter Joe Hill ut, där olika artister tolkar sånger av och om Joe Hill. Den 29 september 1970 hade operan Joe Hill: The Man Who Never Died, med musik av Alan Bush och texter av Barrie Stavis, premiär vid Deutsche Staatsoper i Berlin. Sedan operan 1970 blev uppfört på den engelska BBC:s Radio 3 har den förts upp flera gånger. Operan var baserad på Barry Stavis skådespel The Man Who Never Died (1954). I sången "I Found Out" från 1970 lånar John Lennon från Joe Hill när han sjunger "Old Hare Krishna got nothing on you (...) Keep you occupied with pie in the sky". 1980 gav det svenska postverket ut en serie Europa-frimärken. Ett av dessa frimärken var till minne av Joe Hill. Bob Dylan berättar i sina memoarer att Joe Hill var en av hans inspirationskällor då han själv började att skriva sånger. Och han skrev också: "Joe hade ljuset i sina ögon." Författaren Stephen King har en son döpt Joseph Hillstrom King, som skriver böcker under pseudonymen Joe Hill. Filmen Joe Hill av den svenska regissören Bo Widerberg hade premiär 1971, och vann Jurypriset på filmfestivalen i Cannes. Tåg i Bergslagens el-motorvagn X51 3248 bär namnet Joe Hill. I Gävle finns det lokala LO-kontoret på Joe Hill-platsen. Se även Industrial Workers of the World Protestsång Referenser Noter Tryckta källor "Myrdet for at samle arbejderne", artikel av Ken Bruun i "Arbejderen" nr. 211, den 19 november 2005, sida 12 "Joe Hill: The IWW & The Making Of A Revolutionary Working Class Counterculture" av Franklin Rosemont, 2003 "Guerilla Minstrels: John Lennon, Woody Guthrie, Joe Hill and Bob Dylan" av Wayne Hampton, 1986 "Arbetarsångaren Joe Hill, mördare eller martyr?" av Ture Nerman, 1951 (återutgiven 1979) "Joe Hill — en svensker i USA" av Søren Koustrup, 1976 "American Characters: Joe Hill" av Richard F. Snow artikel i American Heritage oktober 1976 "Joe Hill - diktare och agitator" av Ingvar Söderström, utkom första gången i begynnelsen av 1970-talet, och gavs ut igen med titeln "En sång kan inte arkebuseras" "Menedarna" av Kerstin Ekman, 1970 "Joe Hills sånger: The complete Joe Hill song book" redigerad av Enn Kokk med översättningar till svenska av Jacob Branting och Rune Lindström, 1969 "Labor Martyr Joe Hill" av Gibbs M. Smith, 1969 "The songs of Joe Hill" redigerad av Barrie Stavis och Frank Harmon, 1967 "The Case of Joe Hill " av Phillip S. Foner, 1965 "The Letters of Joe Hill" av Phillip S. Foner, 1965 "Mannen som aldrig dog: en bok om Joe Hill" av Barrie Stavis, 1955 "The Preacher And the Slave aka Joe Hill: A Biographical Novel" av Wallace Stegner, 1950 Webbkällor The American Folklife Center at the Library of Congress: Ytterligare hänvisning till litteratur om Joe Hill KUED Channel 7 University of Utah: Joe Hill - The Man Behind the Martyr - (En utförlig biografi över Joe Hills liv, har länkar till undersidor med mer djupgpående artiklar.) BBC: Joe Hill - Murderer or Martyr? - (Har bidragit med upplysningar om rättstvisten och Joe Hills tid i fängelset.) Law Library - American Law and Legal Information: Joe Hill Trial: 1914 - Circumstantial Evidence But No Motive, Suggestions For Further Reading - (Har bidragit med extra information rörande rättstvisten.) Professor Ron Yengich: The Joe Hill Project - (Bra artikel som lägger vikt på rättstvisten, har avskrifter från de dagliga granskningarna i Salt Lake Tribunes.) Arbetaren, 20. mars 2007: Joe Hills * sista vilja återfunnen - (Nyheten om arkivet med Joe Hills sista vilja) America's Union Movement: Joe Hill (1879 - 1915) - (Bra biografi, har bidragit med upplysningar om barndomen) Joe Hill's Songs (and tributes) - (Översikt över kända Joe Hill-sånger med texter.) Externa länkar Sånger av Joe Hill finns hos Litteraturbanken Födda 1879 Avlidna 1915 Amerikanska sångare Amerikanska socialister Personer inom amerikansk fackföreningsrörelse Svenskamerikaner Män Personer som blivit avrättade för mord Personer som blivit avrättade av Utah Personer som blivit avrättade genom arkebusering Personer från Gävle Svenska brottslingar Personer som blivit avrättade av USA under 1900-talet


source: wikipedia

text: Johan Tobias Sergel, före adlandet 1808 Sergell, född 28 augusti 1740 i Stockholm, död 26 februari 1814 i Stockholm, var en svensk bildhuggare, målare och tecknare. Han var stamfar till ätten Sergel, far till Gustaf Sergel och farfars far till Birger Sergel. Biografi Johan Tobias Sergel var son till det tyska konstnärsparet Christoffer Sergell och Elisabet Swyrner, vilka flyttat till Sverige året innan sonen föddes. Fadern var hovbrodör, liksom hans systrar, brodöserna Anna Sibylla Sergell (en annan namnversion är Anna Brita Sergell) och Maria Sofia Sergell. Sergels talanger upptäcktes tidigt och han fick undervisning av Jean Eric Rehn och Jacques Adrien Masreliez. År 1757 började han som elev hos den från Frankrike inkallade Pierre Hubert L'Archevêque, som modellerade Gustav II Adolfs staty, Stockholm. Han assisterade också denne vid utförande av två statyer för kungliga slottet. En annan viktig händelse i hans tidiga utveckling var hans möte med gravören Per Floding, som introducerade honom i den nyantika stilen. Studieresa till Frankrike och Italien Vid nitton års ålder fick Sergel fast lön på Kungliga slottsbyggnadsstaten, och två år senare erhöll han Ritareakademiens stora guldmedalj. År 1767 kunde han genom ett reseunderstöd på 3 000 daler silvermynt göra en studieresa till Paris, Rom och Neapel. Under ett år fördjupade han sig i de antika konstverken, ett år under vilket han själv inte producerade någonting. Skulpturer med inspiration från hans utlandsvistelse är bland andra Vattennymfen (hans första självständiga verk), Vilande Faun och Den döende Otryades. Ludvig XV av Frankrike beställde av honom skulpturen Amor och Psyke, men kungen dog medan verket bara var halvfärdigt. Det köptes då i stället av Gustav III, som alltmer hade börjat intressera sig för den lovande konstnären. Arbete i Stockholm Efter tolv år utomlands kallades han till Sverige av Gustav III. Något motvilligt reste han till Stockholm – han hade just valts in som medlem i den franska konstakademien – och utnämndes till kunglig bildhuggare. Han hade också erbjudits av Katarina II att bosätta sig i Ryssland, men tackat nej till anbudet. Amor och Psyke skulpterades nu färdigt. År 1780 blev han professor vid Konstakademien och 1782 riddare av Vasaorden. Trots de stora framgångarna och många amorösa äventyr var Sergel ibland melankolisk och brottades stundom med självmordsplaner. Privatliv En avgörande förändring i hans liv inträffade när han 1783 träffade värdshusflickan Anna-Rella Hellström. Hon blev hans älskarinna, och deras kärleksmöten skildrade han i flera humoristiska och starkt erotiska teckningar, men också i innerliga skildringar av familjelivet. Efter en resa med Gustav III flyttade Sergel och Anna Rella in i en ateljévåning i sedermera Sergelhuset i kvarteret Beridarebanan söder om Hötorget i Stockholm. Anna Rella födde fyra barn, av vilka två överlevde. Tiden med henne och barnen var den lyckligaste tiden i hans liv. Åren blev inte så många: hon dog redan 1796. Under de sista arton åren av sitt liv blev han såväl hovintendent som adlad. Hans grav finns på Adolf Fredriks kyrkogård i Stockholm. Utmärkelser Riddare av Vasaorden den 22 juli 1782 Riddare av Nordstjärneorden den 2 november 1795 Adlad - 24 januari 1808 till Sergel (samma dag som Gustav III:s staty invigdes) Offentliga verk i urval Två skulpturer av Clio och Axel Oxenstierna i en sockelgrupp till Gustav II Adolfs staty, Stockholm Gustav III:s staty, rest 1808, på Skeppsbron i Stockholm Byst av Gustav III i marmor 1792 och i bronsavgjutningar i Näckrosdammen, Göteborg och i Mästarnas Park i Hällefors Johan Tobias Sergel är representerad på bland annat Bonniers porträttsamling, Nationalmuseum, Norrköpings konstmuseum, Göteborgs konstmuseum, Teckningsmuseet i Laholm, Uppsala universitetsbibliotek och Hotell Sergel Plaza i Stockholm. Han har lånat sitt namn åt bland annat Sergels torg, Sergelarkaden och Sergelgatan i Stockholm samt Sergels väg i Malmö. Bilder Se även Sergelhuset, Sergels ateljé på Sergelgatan 1 Bibliografi Källor www.svenskakonstarer.se Nordisk familjebok Svenskt konstnärslexikon, Allhems Förlag, Malmö Noter Vidare läsning Brunner, Ernst, Marmormolnet, om bildhuggaren Sergel, Bonniers 2020 Externa länkar Svenska bildhuggare Svenska skulptörer under 1700-talet Svenska skulptörer under 1800-talet Svenska tecknare under 1700-talet Svenska tecknare under 1800-talet Svenska målare under 1700-talet Svenska målare under 1800-talet Svenska serieskapare Ledamöter av Konstakademien Riddare av Nordstjärneorden Riddare av Vasaorden Skulptörer, Stockholms slott Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Bonnierska Porträttsamlingen Representerade vid Norrköpings konstmuseum Representerade vid Uppsala universitetsbibliotek Svenskt adlade Konstnärer från Stockholm Personer under gustavianska tiden Gravsatta på Adolf Fredriks kyrkogård Födda 1740 Avlidna 1814 Män


text: Jardin des Plantes är en djurpark och en botanisk trädgård i Paris i Frankrike. Parken grundades 1587 av Maria de' Medicis läkare Jean Robin, efter vilken Linné uppkallade släktet Robinia. Jardin des Plantes har en separat alpin avdelning och tillhör sedan 1794 Frankrikes naturhistoriska riksmuseum. Denna grundades av Georges-Louis Leclerc de Buffon och Jean Baptiste de Monnet de Lamarck (Muséum national d'histoire naturelle) som har lokaler i ena änden av parken. Här finns även en djurpark (Ménagerie du Jardin des plantes) grundad 1795. Detta gör den till den näst äldsta ännu fungerande i världen, efter djurparken i Schönbrunn i österrikiska Wien. Djurparken är med moderna mått mätt relativt liten och är idag mer museum över det senmedeltida menageriet. Här bodde under 1800-talet den berömda elefanten Jumbo, senare såld till London Zoo och därefter till P.T. Barnum i USA. Parken ligger i 5:e arrondissementet, nära Gare d'Austerlitz på västra Seine-stranden. Referenser Noter Externa länkar Parker i Paris Botaniska trädgårdar i Frankrike Paris femte arrondissement Quartier du Jardin-des-Plantes


text: Jarl var i Norden under tidig medeltid ett ämbete, vars oftast högättade innehavare styrde över ett större område, eller var kungens närmaste man. I de fall där jarlen var kungens högra hand och därmed rikets högste tjänsteman, samt när jarlen var förmyndare för en minderårig kung, används ibland titeln riksjarl för att särskilja honom från de eventuella andra jarlar som fanns i landet. Den tidigaste användningen av termen är bäst belagd i norska områden, till exempel i Orkneyöarnas historia. I Sverige var ”svearnas jarl” befälhavaren för ledungsflottan. Ordet har samma ursprung som det engelska earl. Den ljudlagsenliga svenska formen av ordet är ”järl”, i gutniskan "jerl". Denna form med progressivt i‐omljud var genomförd i yngre fornsvenska när ordet fortfarande var levande, och återfinns i svenska medeltida handskrifter och 1500‐talshandskrifter (”jerl”, ”jærl”), och i nysvenska tryckta skrifter. Den språkhistoriskt felaktiga formen ”jarl” är ett sentida lån från västnordiska språkliga varieteter, som saknar i‐omljud, och från de fåtaliga beläggen på icke omljutt jarl i fornsvenskan. Birger jarls dödsort Jälbolung kan i namnets förled Jäl- enligt en teori som Hjalmar Lindroth för fram syfta på jarl, där formen antas ha gått igenom en liknande omvandling som järl. I Sverige Titeln och ämbetet jarl har burits av en rad svenska stormän under vikingatiden och medeltiden, många ur Bjälboätten. Ämbetet avskaffades i Sverige först 1308, men dess siste och mest betydande innehavare i landet var Birger jarl (Magnusson; död 1266), som fungerade som förmyndare för sin son kung Valdemar Birgersson och som också var gift med kung Erik den läspe och haltes syster Ingeborg; det var genom hennes kungliga härstamning som sonen hade fått tillträde till tronen. Under vikingatiden var jarl en titel som betecknade en sorts högsta förtroendemän och som likställdes med bryte eller fogde. De kunde variera i tyngd beroende på vad de var satta att förvalta. Mellan titlarna jarl av Roden, jarl av Västergötland, och jarl av Svitjod var det stor skillnad. Det verkar alltså ha funnits flera jarlar samtidigt, men bara en riksjarl åt gången. Det är inte känt vem som var Sveriges förste riksjarl. ”Riksjarl” översattes till latin som: ”dux regni” (”rikets hertig” eller ”konungarikets hertig”). En viktig uppgift för jarlen vid sidan om ledningen för ledungen var att styra, ansvara för och förvalta, åt kungen i förtroende, ett område där kungen inte var för tillfället och kunde regera direkt. I flera årtionden före den siste jarlen Birger Magnusson tycks det uteslutande ha varit medlemmar ur Bjälboätten, tidigare kallad Folkungaätten, som bar titeln och som alltmer blev besläktade med kungahuset den Erikska ätten. Det är också svårt att bevisa titelns användning eftersom de bevarade breven har skrivits på latin och jarlen kallas oftast i dessa för dux vilket betyder hertig. Hertig i sin tur är ett inlån av den tyska titeln herzog (som betyder ”den som drar hären”, ”härdragaren” her-zog) och jarlen ansågs tydligen som en motsvarighet till den titeln. Jarltiteln bars dock ännu vid 1300-talets mitt av en svensk, Erengisle Sunesson, som genom ett av sina äktenskap blev titulärjarl av Orkneyöarna. Kung Albrekt av Mecklenburg kallade drotsen Bo Jonsson (Grip) sin ”officialis generalis” (ungefär ”högste ämbetsman”). Denna funktion synes, vad gäller faktiska maktbefogenheter, i stort sett ha motsvarat det gamla jarlämbetet. Birger Magnusson kallade sig Dux sweciae, vilket enligt den titelns betydelse blir riksjarl. Birger, som formellt var jarl under kung Erik den läspe och halte och därefter under sin son kung Valdemar, utvidgade i praktiken jarlens maktbefogenheter och var i realiteten regent. Birger ville möjligen inte att någon jarl i framtiden skulle ha samma makt som han haft, och kunna hota hans ättlingar på tronen. I vilket fall som helst utnämndes inga fler jarlar i Sverige efter honom. Gotlands jarlar I den östskandinaviska ”Gutasagan” (kap. 2) nämns ett avtal mellan gutarna och svearnas konung i hednisk tid: ”Sextio marker silver vart år, det är gutarnas skatt, så att Sveriges konung skall hava Sirtio marker av de sextio och jarlen skall hava tjugo marker silver.” Götalands jarlar Bjarkmar jarl i Götaland Hermund jarl i Götaland. Hlödver jarl i Götaland. Ingimund jarl i Götaland. Harald jarl i Götaland. Ottar jarl i Götaland. Valgaut jarl i Götaland. Tofi jarl i Götaland. Karl Sunesson Västergötlands jarlar Herrud (Herraud) jarl i Vistergötaland. Hrani jarl i Vastergötaland. Sigurd jarl i Vastergötland. Ragnvald jarl (Ragnvald Ulfsson) i Västergötland Hälsinglands jarlar Torfinn jarl i Hälsingland. Jämtlands jarlar Kjallak jarl i Jämtland. Smålands jarlar Sæfari jarl i Småland. Värmlands jarlar Thorir jarl i Värmland. Arnvid jarl i Värmland. Svitjods jarlar Herröd jarl i Svitjod, som bodde i Västergötland. Sveriges riksjarlar Enligt de skriftliga källornas meddelanden och enligt forskningens resultat kan man konstatera att: a) åtminstone till början av 1000-talet fanns det ett jarlämbete i vissa områden av det historiska Sverige b) åtminstone från mitten av 1100-talet i Sverige fanns det ett jarlämbete, en så kallad riksjarl, som var den enda personen med denna titel i riket. Man kan alltså förmoda, att det var just under 1000-talet som jarlens status förändrades i Sverige - från att vara provinsjarl till att vara riksjarl och konungens högste ämbetsman. Skånska jarlar Ulf Torgilsson, död 1026 i Roskilde Danska jarlar Ulf Torgilsson, död 1026 i Roskilde Sven Estridsson jarl till 1047. Norska jarlar Jarl Toste Skule Tostesson, dödad av bönder vid Haverö kyrka på 1100-talet. Erling skakke, far till kung Magnus Erlingsson Filip Birgersson (Bjälboätten), son till Birger brosa, jarl till den norske kungen Sverre Sigurdsson, stupad i januari 1200. Hakon galen Isländska jarlar Norska kungar utsåg under en tid jarlar från Island, vilka skulle upprätthålla skatteuppbörd, och befästa Norges makt på Island. Snorre Sturlasson, utnämndes av hertig Skule Bårdsson 1238. Snorre dödades 1241. Tord kakali (Snorre Sturlassons brorson) var jarl av Island 1247-1250 Gissur Thorvaldsson jarl av Island 1258-1268. Orkneyöarna Ragnvald Eysteinsson 875- Sigur Eysteinsson (kallad Sigurd den mäktige, bror till Ragnvald) Torv-Einar -910 (eller senare) Sigurd jarl, den förste kristne jarlen av Orkney Torfinn jarl -1064 (utvidgade Orkneyöarna så att de även omfattade Hebriderna, förutom Caithness (Katanes) och andra stora delar av Skottlands fastland, ett jarldöme som lydde under både den skotske och norske kungen. Sigurd Jorsalafarare 1098- Magnus Erlendsson 1108-1115 Håkon Pålsson Ragnvald Orkneyjarl (känd som helgonet Ragnvald den helige) 1129-1158 Harald Maddadsson Erengisle Sunesson (Bååt), jarl 1353 Skottland övertog styret av ögruppen 1472. Övriga ej områdesbestämda jarlar Jon jarl (flera jarlar med detta namn) Guttorm jarl 1165-1174, begravd i Sorö i Danmark Sigvard jarl Kommentarer Referenser Titlar i statsförvaltning Politiska titlar Svenska titlar Norska titlar Vikingatiden


text: Caesar och Gaius Julius Caesar omdirigerar hit. För fler betydelser, se Caesar (olika betydelser) respektive Gaius Julius Caesar (olika betydelser) och Julius Caesar (olika betydelser) Gaius Julius Caesar (latinskt uttal: ; i dag mer känd enbart under sitt gentilicium och cognomen Julius Caesar), född 12 juli 100 f.Kr. i stadsdelen Subura i Rom, död 15 mars 44 f.Kr. i Rom, var en romersk militär, statsman och skriftställare som kom att spela en betydande roll då den romerska republiken omformades till det romerska kejsardömet. Hans cognomen har givit upphov till ordet kejsare och dess motsvarighet på många språk (såsom Kaiser och tsar) och hans gentilicium återfinns också i benämningen på månaden juli. Julius Caesars politiska karriär började år 69 f.Kr., då han var kvestor. Han krönte sin ämbetsmannabana som en av de två konsulerna för år 59, men hade dessförinnan ingått utomkonstitutionellt samarbete med Pompejus och Crassus i det s.k. första triumviratet (år 60). De följande åren, i egenskap av prokonsul för de två galliska provinserna och Illyricum, utökade han provinsen Gallia Transalpinas territorium genom omfattande erövringar. I Rom fruktade man Caesars växande militära styrka. Då senaten år 49 beordrade honom att lägga ned sin promagistratur och infinna sig i Rom vägrade han. Han korsade gränsfloden Rubicon med sina åtta legioner och tog makten i Rom. Först som dictator på 10 år och senare dictator på livstid. En maktkamp mellan Caesar och de som ville bevara republiken, inledningsvis anförda av den tidigare samarbetspartnern Pompejus, bröt ut. Pompejus besegrades år 48. Därefter besegrades de övriga motståndarna en efter en. Viktigt för den kommande utvecklingen var att han i sitt testamente adopterade släktingen Gaius Octavius, som därmed fick namnet Octavianus; han är bättre känd som Augustus, Roms första kejsare. År 44, på den dag som i den romerska kalendern hette Idus Martiae (den 15 mars), mördades Caesar under ett senatssammanträde i den kuria som fanns i anslutning till Pompejus teater i Rom. Han fick motta 23 dolkstick av de sammansvurna, bland vilka hans förtrogne Marcus Junius Brutus befann sig. Tillsammans med Kleopatra fick Caesar sonen Caesarion Ptolemaios. Namnet Caesarion fick pojken efter sin far, och namnet Ptolemaios från Kleopatras släkt. Namnet Ptolemaios kommer från grekiskan och betyder ungefär "aggressiv" eller "krigslik" och kom från Kleopatras ätt som härskat i Egypten sedan 300-talet f.Kr. Den ptolemaiska ätten härstammade från Alexander den Stores general Ptolemaios. Caesars namn skrevs under antiken som GAIVS IVLIVS CAESAR: Gemener saknades i det antika latinska alfabetet; tecknet V användes både för u-ljudet och v-ljudet, medan I kunde beteckna vokaliskt i-ljud och konsonantiskt j-ljud. Namnet uttalas på antikt latin ['ga:jus 'ju:lius 'kajsar], medan ordet caesar på nylatin uttalas ['se:sar]. Romarna använde förkortningar för alla förnamn, praenomina. C står för Gaius och Cn för Gnaeus, vilket beror på att förkortningen kom i bruk innan bokstaven G infördes; ursprungligen användes C både för tonlöst k-ljud och tonande g-ljud. Tiden fram till makten Julius Caesar, son till Gaius Julius Caesar och Aurelia Cotta, föddes i den gamla gens Julia, julianska ätten. Hans fasters make var fältherren Marius som sju gånger satt som romersk konsul, trots sin plebejiska bakgrund. Caesar skall som ung varit "reslig till växten och ljuslagd. Hans lemmar var välformade, ansiktet ganska fylligt, ögonen mörka och livliga". Plutarchos bekräftar detta när han skriver att Caesar hade spenslig kroppsbyggnad och blek hy. Vad antikens romare ansåg vara reslig vet vi dock ej. Caesar hade en mycket säregen klädstil. Han bar en okonventionell tunika med långa ärmar och fransar runt handlederna och gördeln löst hängande runt midjan. Sulla skall ha kommenterat Caesars klädstil inför övriga senatorer och uppmanat dem att "ta sig i akt för den illa gördlade gossen". 85 f.Kr. gifte sig Caesar med sin första fru Cornelia (eller möjligen andra fru om man som Plutarchos räknar med Cossutia), dotter till Cinna. Någon gång mellan 83 f.Kr. och 76 f.Kr. fick paret en dotter; Julia, Caesars enda legitima biologiska barn, och senare hustru till Pompejus. Mellan 91 f.Kr. och 86 f.Kr. var det praktiskt taget ständigt inbördeskrig mellan Marius och Sulla. Kriget slutade med att Sulla år 82 f.Kr. intog Rom och utsågs till diktator på livstid. Efter Sullas seger befann sig Caesar i knipa då han var gift med Cornelia, dotter till Marius vän Cinna. Sulla ville att de skulle skilja sig men Caesar vägrade. Sulla benådade till slut Caesar men Caesar ansåg det ändå säkrast att fly. Han reste därför år 81 f.Kr. med prokonsuln Minucius Thermus till Mindre Asien där Mytilene gjort uppror mot den romerska överhögheten. Caesar reste då till Nikomedes, kungen av Bithynien, som diplomat. Caesar dröjde kvar vid Nikomedes hov, vilket gjorde att rykten om ett sexuellt förhållande mellan Caesar och Nikomedes uppstod, ett rykte som följde honom livet ut. När Sulla dog 78 f.Kr. återvände Caesar till Rom. De första åren efter Sullas död uträttade han inte mycket, det enda varaktiga han gjorde var att skuldsätta sig genom att anordna stora fester. Han försökte sig på advokat- och åklagaryrket och väckte åtal mot flera av Sullas gamla anhängare. Caesar begav sig därefter till Rhodos 75 f.Kr. för att få undervisning i retorik och filosofi av Apollonios Molon, som bland annat hade undervisat Cicero. Han tillfångatogs av pirater på Egeiska havet. Piraterna krävde 20 talenter för hans frisläppande, vilket enligt sägnen Caesar skall ha tyckt vara en för låg summa och utlovade att skaffa fram 50 talenter. Efter 38 dagar släpptes han fri efter att ha betalat den sistnämnda summan. Efter frisläppandet rekryterade han egna trupper bland lokalbefolkningen och sökte upp, tillfångatog och korsfäste sjörövarna. För att bespara piraterna en alltför plågsam död skall han ha låtit skära upp strupen på dem innan de korsfästes. Därefter fick han höra att Mithridates än en gång var på krigsstigen. Caesar stred med de romerska styrkorna mot Mithridates, men han återvände till Rom innan Mithridates var besegrad. Hans morbror Cotta dog, och han själv tilldelades ett viktigt prästämbete i slutet av 74 f.Kr. eller början av 73 f.Kr. Caesar var krigstribun antingen 72 f.Kr. eller 71 f.Kr., det är oklart vilket. Man vet inte om Caesar tjänstgjorde utomlands eller i Italien. Det är möjligt att han tjänstgjorde under Crassus vid Spartacusupproret och att detta är den första kända kopplingen mellan dem båda. Caesar fick dock ingen egentlig möjlighet till att utmärka sig innan hans faster, Julia, dog 68 f.Kr. Vid begravningsprocessionen anspelade han på släktskapet till Marius och vann på så sätt folkmassans sympati. När hans fru Cornelia dog fick han ännu ett tillfälle att utmärka sig. Han valdes till quaestor (skattmästare) och blev på så sätt medlem av romerska senaten. Han tilldelades också en provins i Spanien. Så småningom blev han edil där han hade hand om de offentliga festerna och spelen i Rom och han blev också Pontifex maximus (överstepräst) genom en kostsam kampanj som tvingade honom till att ta ännu större lån hos bland annat Crassus. I senaten stödde han det patriciska partiet. Triumviratet Vid den här tidpunkten var Roms mäktigaste män generalen Pompejus Magnus och den rike Crassus. Caesar behövde deras hjälp för att ta sig till makten och en hemlig allians bildades, det första triumviratet. Förbundet beseglades genom att Pompejus gifte sig med Caesars dotter Julia. Alla tre triumvirerna hade något att vinna med alliansen. Pompejus hade pensionerade soldater vilka av Pompejus hade tilldelats landlotter att försörja sig på. Dessa landlotter ville dock inte senaten, i motsats till Pompejus, godkänna såsom varande en provins. Crassus hade vänner som var kraftigt skuldsatta, dessa skulder ville Crassus få avskrivna. Caesar i sin tur ville bli konsul och därigenom få stor makt. År 59 f.Kr. valdes Caesar till konsul tillsammans med Bibulus. Caesar lyckades dock manövrera ut Bibulus ur maktens centrum och i praktiken blev Caesar således ensam konsul. Utifrån denna position och medelst övriga maktmedel kunde de tre triumvirerna åstadkomma vadhelst de önskade i den romerska politiken. Krigen i Gallien År 59 f.Kr. blev Caesar prokonsul på 5 års tid, en titel som medförde styret över en eller flera provinser. Titeln prokonsul följde alltid på en period som konsul och kan kanske ses som belöning för den avgångne konsuln. Caesar blev först tilldelad en fattig landsbygd på den italienska halvön, med sina allierades hjälp lyckades han dock ändra detta. Caesar blev istället tilldelad Gallia Cisalpina (ungefär: Gallien hitom Alperna) och Illyria (provins på Balkan). Till detta hörde rätten att rekrytera och underhålla fyra legioner. Caesar hade stor tur vid sitt tillträde, guvernören för Gallia Transalpina (ungefär: Gallien bortom Alperna) dog och Caesar var inte sen att ta kommandot över denna hans tredje provins. Han började värva soldater, inalles sex legioner, men reste inte själv till Gallien innan han fick underrättelser om att helvetiernas hela stam hade brutit upp och tänkte marschera över den romerska gränsen. Caesar stoppade helvetierna vid Rhône, varpå dessa marscherade genom romarnas allierades, aeduernas, område. Dessa begärde då hjälp och Caesar lyckades besegra helvetiernas här. Till sin hjälp hade han Marcus Antonius som var Caesars högra hand. Han fortsatte invasionståget genom att besegra den germanske hövdingen Ariovistus som var på väg att invadera Gallien. Efter att ha gått i läger vintern 58–57 f.Kr. besegrade han belgierna som förberedde sig för krig mot Rom. Triumviratet samlades sedan i Lucca, Norditalien och man satte upp nya mål. Caesars befäl skulle förlängas med 5 år samtidigt som Pompejus och Crassus skulle bli konsuler. År 56 f.Kr. blev Caesar tvungen att krossa ett uppror bland veneterna i östra Gallien och 55 f.Kr. tvingades han möta nya germanska stammar som gått över Rhen. Han besegrade dem och gick även över Rhen för att härja germanernas egna länder. Denna övergång över Rhen är värd en notering. Caesar gick ej över med flottar då han (enligt De bello gallico) ansåg att detta var ovärdigt. Caesar ville inte endast gå över Rhen, han ville avskräcka från framtida germanska angrepp genom att injaga skräck i fienden, lösningen var att bygga en bro. På mycket begränsad tid byggdes en bro över den strida såväl som grusbottnade Rhen. Denna bro har länge varit ett mysterium och först relativt nyligen har historiker kunnat återskapa en metod som förmodligen skulle kunna ha använts av de romerska ingenjörerna. Bron revs dock sedan legionerna återvänt till Gallien, den hade då tjänat sitt syfte, att visa hur mäktiga de romerska härarna var. Detta poängteras då ingenjörskap och fortifikationer kom att spela en avgörande roll i Caesars fälttåg. Under fälttågen mot folken på den galliska nordkusten ansåg Caesar att gallerna fått stöd och uppmuntran från britterna, ett folk som levde på en stor ö i norr. År 55 f.Kr. seglade Caesar över till Britannien med 2 legioner. Han tvingades dock återvända utan några väsentliga framgångar efter att hans flotta skadats av en storm. Han återvände till Britannien året därpå med 5 legioner. Den här gången gick det bättre men han tvingades återvända eftersom ett uppror höll på att bryta ut i Gallien. Han lyckades för tillfället att kväsa upproret, men det blossade snart upp på nytt. Den här gången var det averniern Vercingetorix som ledde upproret. Han lyckades få nästan alla galliska stammar med sig. Hans strategi var att hindra Caesar från att försörja armén genom att använda den brända jordens taktik. Efter att Caesar misslyckats med att inta staden Gergovia tågade Caesar söderut, mot aeduernas land som just avfallit från Roms sida. Vercingetorix skickade då sitt kavalleri efter Caesar. Caesar lyckade slå tillbaka dem med hjälp av sitt eget germanska kavalleri. Kavalleriet med Vercingetorix flydde till staden Alesia. Caesar slog då en dubbel mur runt staden, en för att hålla inne försvararna, en för att hålla ute undsättningsarmén som han visste var på väg. Sedan Caesar hade besegrat undsättningsarmén kapitulerade Vercingetorix, och ett år senare var hela Gallien säkert under romerskt styre. Efter Caesars fyrdubbla triumf 46 f.Kr., avrättades Vercingetorix genom strypning, som var brukligt enligt romersk sed. Triumviratets fall och inbördeskriget Senaten blev alltmer oroad över Caesars stora framgångar och motarbetade honom i allt högre grad. Triumviratet höll också på att falla sönder efter Julias död 54 f.Kr. och Crassus död vid Carrhae 53 f.Kr. Caesar försökte bli konsul för att bli åtalsimmun och kunna återvända till Rom. Vintern 50 f.Kr. flyttade Caesar sitt läger till Gallia cisalpina. Patricierpartiet blev än mer oroat och lyckades till slut övertala Pompejus att stödja dem helhjärtat. Man gav Caesar ett ultimatum, senaten krävde att Caesar skulle upplösa sina legioner och återvända till Rom ensam. Caesar vägrade och tågade den 11 januari 49 f.Kr. över floden Rubicon som utgjorde gränsen mellan Gallia cisalpina och själva Italien, med 1500 man, och startade därigenom inbördeskrig. Han sägs vid tillfället ha yttrat de nu berömda orden alea iacta est, "tärningen är kastad", som därefter blivit synonymt med ett oåterkalleligt beslut. Han intog snabbt flera städer eftersom garnisonerna antingen flydde eller gick över till honom. Pompejus och många senatorer, bland andra Cato och Scipio samt Catos systerson Brutus flydde då söderut och sedan österut till Grekland. Rom intogs av Caesar och skattkammaren som i all hast hade lämnats kvar övertogs av honom. I Rom såg Caesar till att få Antonius vald till folktribun i senaten, en senator med vetorätt över senaten. Efter att ha ombesörjt de allra viktigaste ärendena reste Caesar till Spanien och besegrade de Pompejustrogna soldaterna där. Han drabbades samtidigt av ett bakslag i Afrika där hans styrkor förintades av kung Juba I av Numidien. Han återvände sedan till Rom för en kort tid innan han seglade mot Grekland. Trots Pompejus överlägsna flotta lyckades Caesar skeppa över sin armé. Caesar lyckades inta flera städer, dock inte den viktiga staden Dyrrhachion. I ett bakhåll nära staden var han nära att dödas, och i slaget som följde tvingades han retirera. Han lyckades dock besegra Pompejus vid Farsalos. Efter detta slag gick Brutus och Cicero självmant över till Caesar och bad om nåd vilket de båda fick. Pompejus försökte istället fly till Egypten men dödades där vid ankomsten, beordrat av kungen över det ptolemaiska riket, Ptolemaios XIII Filopator Filadelfos, som han ville försäkra sig om Caesars gunst. Sju veckor efter slaget vid Farsalos anlände Caesar till Egypten. Det ptolemaiska riket skakades då av inre stridigheter mellan de tre syskonen Ptolemaios, Kleopatra och Arsinoë. Efter att Caesar träffat Kleopatra försökte han säkra hennes plats vid tronen. Han hade endast med sig en mindre styrka till Alexandria och i väntan på förstärkningar kom det till många hårda strider mellan hans soldater och de som stödde Ptolemaios. När förstärkningar kom lyckades han snart besegra Ptolemaios som dränktes, varpå Kleopatra blev obestridd härskarinna. Caesar tillbringade sedan en tid med Kleopatra, som senare födde honom sonen Caesarion, innan han reste till Mindre Asien där han omorganiserade styrelsen av provinserna. Han besegrade också Pharnaces, Mithridates son, efter en kort strid. Efter slaget vid Zela skickade han ett brev till Rom med orden Veni, vidi, vici (Jag kom, jag såg, jag segrade). Fyrfaldig triumf År 47 f.Kr. återvände Caesar till Rom efter ett och ett halvt års frånvaro. Han återställde ordningen och kväste en revolt bland sina veteranlegioner. Han tvingades resa till Afrika där hans fiender samlats, däribland Pompejus två söner och Cato. Pompejanerna hade också kung Juba av Numidien som allierad. Caesar besegrade dem i slaget vid Thapsus och lyckades eliminera flera av sina motståndare, Cato och Scipio begick självmord vid Utica nära Thapsus, de överlevande flydde till Spanien. Efter segern i Afrika anordnade Caesar ett fyrdubbelt triumftåg där man firade erövringen av Gallien, Egypten, Pharnaces rike samt det numidiska riket. Han delade samtidigt ut stora penninggåvor till folket och anordnade flera offentliga spel, och hans gamle nemesis Vercingetorix avrättades i slutet av triumftåget. År 46 f.Kr. tvingades Caesar dra i fält till Spanien där de sista pompejanerna hade samlats. Han lyckades besegra dem i slaget vid Munda, den sista resningen under hans styre. Efter att ha återvänt hem fick han titeln imperator ("överbefälhavare"), samtidigt som han blev diktator på livstid med rätt att utse olika viktiga ämbeten. Titeln imperator hade han också blivit tilldelad en gång tidigare, år 60 f.Kr. Caesar påbörjade efter hemkomsten från Afrika en omorganisering av staten som hade avbrutits av det andra spanska kriget, men efter segern pompejanerna återupptog han ivrigt verket. l själva Rom ämnade han bebygga Marsfältet och genom att lägga om Tiberns flodbädd skydda staden mot översvämningar. Fucinosjön ville han torrlägga och genom en Tiberkanal till Tarracina avleda Pontinska träskens vatten. Från Tibern skulle en stor härväg leda över Apenninerna och gå fram till Adriatiska havet. Han ämnade även föra en kanal genom Korintiska näset. Vidare umgicks han med planen att reformera civilrätten. Dessutom ordnade han kalendern, som efter honom kallades den julianska. Man uppkallade även månaden Quintilis efter Julius, och som än idag heter juli. Han stiftade flera lagar för att hjälpa de fattiga, vilket förargade aristokratin. Han planerade även en expedition mot partherna. Detta år adopterade han dessutom sin systerdotters son Octavianus i sitt testamente. De många hedersbetygelserna han antog vid denna tid sågs av senaten som maktmissbruk, då han förutom sina politiska ämbeten gavs tillnamnet pater patriae (landsfader), en staty bland kungarnas, en gyllene tron i senatshuset och domstolen och en präst tillägnad honom. Under högtiden Lupercalia erbjöds han till och med ett kungligt diadem av Marcus Antonius, vilket han dock avstod från. Idus martiae Till slut skapades i senaten en sammansvärjning med avsikt att döda Caesar. Den 15 mars 44 f.Kr. (Idus Martiae, även mindre korrekt Idus Martii; latin ungefär "mitten av mars"), alldeles innan Caesar skulle påbörja fälttåget mot partherna, väntade de sammansvurna med dolkar dolda under sina togor i Pompejus teater (ruinerna ligger strax öster om Piazza Campo dei Fiori). När Caesar anlände stoppades han av Tillius Cimber som tog tag i hans axlar och slet av hans toga. Enligt Suetonius utropade då Caesar: "Detta är ju våld!" ("Ista quidem vis est!"). Tillius stack därefter Caesar med sin dolk. De övriga sammansvurna följde Tillius exempel, till dessa hörde Cassius och Caesars gamle vän Brutus. När Caesar segnade ner vid foten av en staty av Pompejus efter att ha tagit emot 23 dolkstyng, skall han enligt en allmän uppfattning på latin ha yttrat "Et tu, Brute?" ("Även du, min Brutus?"). Detta stammar dock från Shakespeare, som låter honom säga det i en av sina pjäser, och är troligen inget Caesar själv sade. Det är möjligt att han istället uttalade sina sista ord på grekiska: και συ, τεκνον? ("Kai sy, teknon?", "Även du, mitt barn?"). Detta är dock omdiskuterat, och det kan inte fastslås om han överhuvudtaget yttrade någonting. Enligt den grekiske historikern Plutarkos skall Caesar istället ha dragit sin toga över ansiktet när han såg att Brutus var med i gruppen av lönnmördare. Privatliv Suetonius beskriver Caesars utseende i sin biografi om mannen. Förutom sin okonventionella klädstil var han alltid noggrant rakad, och det sades att han lät noppa sitt kroppshår. Han skämdes över en kal fläck på huvudet och brukade därför alltid bära lagerkrans sedan han tilldelats den äran. Enligt Suetonius och Plutarkos drabbades han vid ett par tillfällen av anfall, som tolkats på flera olika sätt. En vanlig tolkning är att anfallen var epileptiska, men de har även ansetts vara orsakade av malaria eller så kan de ha varit migränanfall. Han hade många utomäktenskapliga affärer: förutom ryktena om Nikomedes och hans förhållande med Kleopatra förförde han även Crassus fru Tertulla, Pompejus fru Mucia och drottning Eunoe av Mauretanien. Han älskade framförallt Servilia, Brutus mor, som han en gång gav en pärla värd sex miljoner sestertier. Pärlor och gammal konst var han mycket förtjust i. Memoarer Caesar ansågs av sin samtid vara en av de främsta oratorerna och författarna i Rom. Till och med Cicero talade väl om Caesars alster och retoriska färdigheter. Tyvärr har de flesta av hans verk gått förlorade, men hans memoarer och anteckningar från diverse kampanjer har bevarats för eftervärlden. De är skrivna i tredje person. Commentarii de Bello Gallico beskriver Caesars kampanjer i Gallien och Britannien under hans tid som prokonsul. Kommentarier öfwer galliska, borgerliga, alexandrinska, afrikanska och spanska kriget (översättning Johan Wilhelm Tullberg) (Göteborg, 1827) Öfversättning af C. Julii Cæsars commentarii de bello Gallico (anonym översättning) (Stockholm, 1871) Galliska kriget (översättning Sven Gudmund Dahl) (Hierta, 1873) Kommentarier öfver galliska kriget (anonym översättning) (Ad. Johnson, 1893-1896) Kriget i Gallien (översättning Åke Fridh) (Natur och kultur, 1963) [tvåspråkig utgåva] Commentarii de Bello Civili beskriver kriget mellan Pompejus anhängare och Caesar fram tills Pompejus död i Egypten. Inbördeskriget (översättning Ingemar Lagerström) (Norstedt, 2007) Andra verk som har tillskrivits Caesar men vars författarskap har ifrågasatts De Bello Alexandrino De Bello Africo De Bello Hispaniensi Ordet "kejsare" Caesar uttalas kajsar/kaisar i klassisk latin och sesar i nylatin. Ordet kejsare (som på tyska heter Kaiser) kommer från latin och även den ryska titeln Tsar kommer från namnet Caesar. Detta eftersom de ryska kungarna av folket ansågs som efterträdare till kejsarna av Östrom. Caesar i litteraturen Shakespeares Julius Caesar William Shakespeares pjäs Julius Caesar, som spelades första gången 1599, återger intriger som leder till mordet på kejsaren. Shakespeare hade tillgång till Plutarkos verk Liv om Caesar, Brutus och Antonius som publicerades 1579 på engelska, och citat av Plutarkos verk återges ordagrant i Shakespeares pjäs. I Shakespeares drama är Caesar en mystisk figur som man inte får lära känna särskilt väl. Dramat kretsar istället kring hur andra personer uppfattar Caesar, deras spekulationer kring hans framtidsplaner och hur mördarna motiverar mordet på honom. Asterix Julius Caesar är en viktig figur i den tecknade serien Asterix av René Goscinny och Albert Uderzo. I denna serie har Caesar ockuperat hela Gallien utom den lilla by som Asterix och Obelix bor i, något som retar Caesar. Asterix och Obelix brukar vid lämpliga tillfällen stöta på Caesar och reta honom. Caesar brukar ibland försöka gillra fällor åt Asterix och Obelix. Dessa misslyckas dock alltid vilket retar upp honom ännu mer, något som ibland formuleras i serien som att Caesar får "gallfeber". Kejsaren Conn Iggulden har skrivit fem böcker med samlingsnamnet "Kejsaren" (Roms portar, Kungars död, Svärdens fält, Krigets gudar och Gudars blod). Böckerna handlar om Julius Caesars uppväxt och liv fram till hans död. Se även Det Galliska kriget Lista över latinska ordspråk och talesätt Romerska republiken Caesar införde den julianska kalendern år 46 f.Kr. Julius Caesar i serien Asterix Referenser Noter Källor Litteratur Cawthorne, Nigel, Julius Caesar. London: Haus 2005. Goldsworthy, Adrian, Caesar: Life of a Colossus. Yale University Press, 2006 Svensk utgåva: Le Bohec, Yann, Caesar. Furulund: Alhambra 1997. Externa länkar Who was who in Roman times? Who was who in Roman times - Relevanta dokument JULIUS CAESAR: HISTORICAL BACKGROUND Födda 100 f.Kr. Avlidna 44 f.Kr. Romerska eponymer Latinskspråkiga författare Män Mördade politiker under Romartiden Romerska författare Romerska militärer Romerska konsuler Romerska diktatorer Statschefer Personer i Romerska riket under 000-talet f.Kr. Kleopatra VII av Egypten Wikipedia:Basartiklar Iulii Personer som blivit mördade i Rom


text: Jättepanda (Ailuropoda melanoleuca), panda, pandabjörn, eller bambubjörn är den enda arten i släktet Ailuropoda som i sin tur tillhör familjen björnar. Tidigare har pandan kategoriserats som halvbjörn, men molekylärgenetiska studier visar att den är en björn. Pandan har svartvit tät päls och väger som vuxen mellan 70 och 150 kg. Nyfödd väger den bara 100 till 160 gram och har ingen päls. Till skillnad från andra björnar är jättepandan en utpräglad växtätare, som främst äter bambu. I dag förekommer den vilt i de kinesiska provinserna Sichuan, Gansu och Shanxi, men tidigare återfanns björnen även i andra delar av östra Asien. Jättepandan är känd som symbol för Världsnaturfonden WWF och var en av fem maskotar för de olympiska sommarspelen 2008 i Peking. Gåvor i form av pandabjörnar till zoologiska trädgårdar har använts som ett sätt för Kina att förbättra sina relationer med stater i Västvärlden. Utseende och anatomi Pandan blir mellan 1,5 och 1,7 meter lång och väger som fullvuxen mellan 70 och 150 kilogram. Mankhöjden ligger vid 75 centimeter och hanen blir 10 till 20 procent större än honan. Djurets päls är vit med svarta områden. Pandan har svarta ben och armar och svarta ringar runt ögonen samt svarta öron. Även svansspetsen är ibland svart. Svansen är med en längd av 10 till 15 centimeter den näst längsta hos någon art i familjen björnar; endast för läppbjörnen finns rapporter om individer med längre svans. Pälsen är väldigt tjock. Pandans färger smälter bra in i mosaiken av ljus och skugga i den naturliga miljön av bambusnår och lövtäckta grenar som arten lever i. Anledningen till pälsfärgen är dock inte helt utredd. Även om det kan tyckas att pandans färg är uppseendeväckande och lätt att lägga märke till är det inte så i det vilda där pandans färger fungerar som kamouflage. Utöver detta förklaras färgen med reglering av kroppstemperaturen eller som varningsmönster för fiender. Pandans ramar är speciella. De har fem "tår", men handlovsbenet är förstorat, så att de nästan bildar en sjätte tå. Den fungerar som en tumme när pandan greppar sin mat. Pandans skallben och tänder har ett karaktäristiskt utseende för växtätare. Pandan har små framtänder och korta hörntänder. Kindtänderna är breda och malande. Av de främre kindtänderna (premolarer) återstår endast två, som liksom de andra kindtänderna (molarer) är breda. Totalt har björnen 42 tänder. Genom evolutionen har tandkaraktären hos pandan förlorat likheterna med övriga rovdjurs och påminner mer om människans eller svinets tänder. Pandan är på många sätt anpassad till sin vegetariska diet, men tarmkanalen ser fortfarande ut som hos övriga rovdjur. Som anpassning till födan är även pandans matstrupe invändigt täckt med hornämne för att skydda mot bambuns vassa fibrer. Magsäcken har tjockare väggar och liknar på så sätt fåglarnas magsäck. Dessutom har djuret starka käkmuskler som sträcker sig från huvudets övre del till käken, varför huvudet har den karaktäristiska runda formen. Utbredning och habitat Pandan lever idag i Kina, men har tidigare även förekommit i Myanmar och Vietnam. Utbredningsområdet kan ha sträckt sig mycket längre västerut, men har krympt på grund av människans påverkan av miljön. Populationen förekommer idag på en yta av 5 900 kvadratkilometer som ligger i de kinesiska provinserna Sichuan, Gansu och Shanxi, men utbredningsområdet är splittrat i flera delar. Pandans habitat utgörs av subtropiska bergssluttningar, raviner och dalar med mycket tät skog. Under sommaren lever jättepandor i regioner som ligger 2 700 till 4 000 meter över havet. Före vintern vandrar de till områden som ligger på cirka 800 meters höjd. Klimatet i utbredningsområdet är fuktigt och rikt på nederbörd. Somrarna är svala och vintrarna kalla. Den täta undervegetationen av bambu ger pandan både föda och skydd. Ekologi Pandan lever ensam och träffar andra pandor endast under parningstiden. Djuret är känt för sin lekfullhet och de många rörelser det kan göra. Större delen av tiden ägnar pandan åt att äta. Artens matsmältningssystem tyder på att den i ett tidigt stadium var köttätare, som har anpassats till att bli en foderspecialist och den äter nästan uteslutande bambuskott utan att vara cellulosanedbrytande i sin matsmältning. Pandan behöver äta över tio kilo bambu per dag (vanligtvis äts mellan 10 och 20 kilo). Att samla, äta och behandla så mycket bambu kan ta tolv timmar per dag. Annan föda består av andra växter, som gentianor, irisar och krokus, men även mer sällan maskar, fiskar, as eller andra mindre djur. Bambu har ett lågt näringsvärde, men har andra fördelar, exempelvis är näringsvärdet lika högt året om. Att förlita sig på en växt kan dock vara riskfyllt. Bambu blommar sällan, ungefär en gång per 15-120 år, men då den blommar dör den och nya bambuskott spirar först efter fem år. Eftersom alla bambuplantor i samma område blommar samtidigt, måste pandorna flytta då blomningen börjar, för att hitta ny föda. Trots att pandan är tung klättrar den mycket bra i träd, och när den inte äter brukar den ligga och vila sig på en tjock trädgren uppe i ett träd. Pandan har god simförmåga och badar i sjöar och bäckar. Pandans naturliga fiender, förutom människan, är snöleoparder och förvildade hundar. Om pandan vädrar en vildhund brukar den klättra upp i ett träd och gömma sig. När den sitter still i ett träd är den mycket svår att upptäcka. Pandan (både honan och hanen) markerar revir med urin och skrapade märken på träd. Studier har dock visat att hanen gör det oftare, utom under parningstiden, då honan gör det oftare. När pandan markerar sitt revir ställer den sig på framtassarna och gnider baken mot olika träd. Reviret är ungefär 4 till 6 kvadratkilometer stort. Honor har ett kärnområde av 30 till 40 hektar som försvaras mot artfränder av samma kön. Hannar är mera flexibla och deras revir överlappar ofta. De söker dock ingen kontakt med sina släktingar. Jättepandan går inte i ide, trots att den bor i områden med kalla vintrar. Den reducerar dock sin aktivitet på vintrarna och vandrar till varmare regioner. Observationer av panda i fångenskap har visat att de är mest aktiva mellan tio på kvällen och två på morgonen, varför det kategoriseras som ett nattdjur. Fortplantning och livslängd Pandan får vanligtvis en unge vartannat till vart tredje år. I 50 % av fallen föder den två. Ungarna föds i håligheter såsom ihåliga träd. När det är tid för pandan att para sig, träffas de ensamlevande pandorna under en mycket kort tid eftersom pandahonan bara är mottaglig för befruktning ungefär en dag om året. Brunstperioden är cirka 2 veckor. Efter elva månaders dräktighet föds ungen. Om den får två ungar brukar den ena dö. En nyfödd panda väger 100-150 gram och är endast tio centimeter lång. Den är blind, döv och har ingen päls. Vid tjugo dagars ålder väger ungen femhundra gram och den har börjat anlägga päls. När ungen är tre månader gammal har den lång päls och sover större delen av dagen. Vid sju månaders ålder är den full av energi och leklust. Den väger då vanligtvis mellan 15 och 20 kilogram och livnär sig huvudsakligen på bambu. Ungen följer sin mor i ungefär ett och ett halvt år. Honan blir könsmogen när den är tre år gammal och hanen när den är fyra år. Medellivslängden i naturen är inte känd. Vissa källor uppger 20 år i det vilda och 25 i fångenskap. En individ som levde i San Diegos djurpark blev 34 år gammal En annan individ vid namn Jia Jia föddes i det vilda, i provinsen Sichuan i Kina 1978, och dog i oktober 2016 i Hongkong, 38 år gammal. Jia Jia bedöms vara den panda som levt längst i fångenskap. Systematik Pandan kategoriserades först som halvbjörn inom familjen Procyonidae på grund av att den liksom kattbjörnen har egenskaper som kan härledas till både björnar och halvbjörnar. Den har också placerats tillsamman med kattbjörnen i en egen familj då de delar ett antal egenskaper som habitat, föda (bambu) och dess pseudotumme. Studier har visat att dessa likheter beror på konvergent evolution. Molekylärgenetiska studier har istället visat att pandan är närmast släkt med björnarna. Pandans utvecklingslinje separerades från resten av familjen björnar för cirka femton miljoner år sedan, men uppdelningen av björnar och halvbjörnar skedde för cirka 30 till 35 miljoner år sedan. Detta är ett av skälen till att det har varit svårt att placera pandan. Pandan är idag den enda arten som finns kvar på denna utvecklingslinje varför den ibland kallas för ett levande fossil. Jättepanda och människor Upptäcktshistoria Den första personen från Västvärlden som fick kännedom om pandan var den franska missionären Armand David. Den 11 mars 1869 köpte han en päls från en kinesisk jägare. Den första västerländska forskare som med säkerhet observerade en levande panda var den tyske zoologen Hugo Weigold som 1916 såg ett ungdjur. Kermit och Theodore Roosevelt junior var under 1920-talet de första västerlänningar som sköt en panda under en expedition, finansierad av Field Museum of Natural History. 1936 blev den amerikanska modeskaparen Ruth Harkness den första personen som tog med en levande panda till ett västligt land. Ungdjuret fick namnet Su-Lin och levde sedan i Brookfield Zoo i Chicago. I kulturen Pandan är symbol för Världsnaturfonden (WWF). Panda var en av fem maskotar för de olympiska sommarspelen 2008 i Peking. Den fiktiva pandan Po är huvudkaraktär i Kung Fu Panda. Hot och status Pandan listas av IUCN som sårbar (Vulnerable). Idag finns enligt officiell statistik färre än 1 600 vilda pandor kvar som lever utspridda i sex olika områden. Dessutom hålls i Kina 239 individer i fångenskap och 27 individer lever i utländska anläggningar. Vissa forskare antar att vissa individer inte är upptäckta och enligt deras bedömning är populationen mellan 2 000 och 3 000 individer. I alla fall ökar beståndet långsamt. Pandor som lever isolerat parar sig sannolikt med en släkting, varför risken för ärftliga sjukdomar och liknande ökar drastiskt. I motsats till flera andra djur betraktades pandans kroppsdelar inte som särskilt nyttiga inom traditionell kinesisk medicin. Tjuvjakt som tidigare var ett större problem reducerades påtagligt. Drastiska straff som i vissa fall inkluderade avrättningar verkade avskräckande och dessutom finns ingen marknad för pandapäls kvar. Stora ansträngningar har gjorts för att rädda pandan, både i Kina och internationellt. Arten ges maximal skydd i Kinas naturskyddslag från 1988 och den är listad i appendix I hos CITES. Det betyder att internationell handel är totalförbjuden. En kinesisk bevarandeplan blev upprättad med hjälp av Världsnaturfonden och antagen 1992. Bambuplantornas blomning (se ekologi) kan vara ett problem för pandan när allt fler bambuskogar avverkas och björnen inte hittar områden där ingen blomning skedde. Efter den senaste blomningen 1980 hittade de vilda pandorna nya matkällor. Att lyckas föda upp pandor i fångenskap var länge mycket ovanligt, men intensiv forskning vid Chengdu Panda Breeding Research Centre har gett resultat och centret har lyckats föda upp 168 ungar sedan 1987 och har numera en överlevnadsstatistik på 98 %. Pandan verkar ha ljusa framtidsutsikter. Den skärpta övervakningen av handeln med utrotningshotade arter försämrar lönsamheten för tjuvskyttar. Pandorna bor för tillfället högt uppe i bergen på sluttningar som inte duger till jordbruk. Man planerar även att flytta hela byar så att pandan får mer plats att röra sig på. Man kan även bli pandafadder på WWF. Några fall är kända där jättepandor har attackerat människor, men dessa förklaras snarare med att djuren var irriterade och inte med predation. Djurparker och avelsstationer Enligt en artikel i The New York Times kostar hållning av jättepanda fem gånger mer än det näst dyraste djuret, elefanten. Största delen av kostnaderna utgörs av avgiften till Kina för att låna en panda. Pandan kan ses i följande djurparker eller avelsstationer: Europa (urval) Berlins zoo (Tyskland), hade den äldsta levande individen i fångenskap. Hannen Bao Bao levde 25 år i Berlin. Han dog den 22 augusti 2012. Alla avelsförsök med tillfälligt införda honor misslyckades. Sedan juni 2017 har Berlin åter ett par jättepandor. Madrid Zoo Aquarium (Spanien), har en hanne och en hona. De fick en unge 1982 och tvillingar 2010. Tiergarten Schönbrunn (Wien, Österrike), har en hanne och en hona som 23 augusti 2007 födde det första europeiska ungdjuret (en hanne) efter 25 år. Edinburghs zoo (Skottland), som har förhandlat med Wolong Nature Preserve har 2011 mottagit två individer på lån. I djurparken i Saint-Aignan (ZooParc de Beauval) i Frankrike lever sedan 2012 en hanne och en hona. Den belgiska zoologiska och botaniska trädgården Pairi Daiza i Cambron-Casteau har en hona och en hanne. Ouwehand Zoo (Ouwehands Dierenpark) i Rhenen, Nederländerna har sedan april 2017 en hane, Xing Ya och en hona, Wu Wen. Ähtäri djurpark, Finland Köpenhamns zoo, Danmark har sedan våren 2019 en hane och hona. Nordamerika Chapultepec Zoo, Mexico City (Mexiko), har tre pandor. San Diegos zoo, (USA), har en hanne och tre honor. National Zoo, Washington, D.C., (USA), har en hona och en hanne som fick en unge i augusti 2013. Atlantas zoo, Georgia, (USA), har två vuxna honor och en hanne samt ett ungdjur av hankön född 30 augusti 2008. Memphis zoo, Tennessee, (USA), har sedan 2003 en hanne och en hona. Toronto zoo i Kanada har sedan 2011 ett par jättepandor på låns från Kina. Asien (urval) Adventure World, Shirahama, Wakayama prefektur, (Japan), har fyra hannar och två honor samt nyfödda tvillingar. Chengdu Panda Base, Chengdu, (Kina), med flera individer. Avelscentret i Wolongs naturreservat i Wenchuan, (Kina), har flera individer. Djurparken i Chiang Mai, (Thailand), har en hanne och en hona. De födde en unge (hona) i maj 2009. Ocean Park Hongkong, har två hannar och två honor. Oji Zoo, Kobe, (Japan), har en hanne och en hona. Peking Zoo, Peking, (Kina). Nanjing Hongshan Forest Zoo, Nanjing, (Kina), hade en hanne och två honor fram till 2012. (oklart om de fick nya) Taipei Zoo Taipei, Taiwan, Har två pandor, vars namn tillsammans betyder "reunified", vilket väckte upprörda känslor, i och med konflikten mellan länderna (Taiwan behövde inte betala någon årlig avgift eftersom Kina anser att Taiwan är en kinesisk provins) Changsha Zoo, Changsha, Kina. Har minst två individer. Den första ankom 2008. River Safari, Singapore. Hade två pandor under 1990-talet, en hane och en hona. De fick nya pandor 2012. Macau Giant Panda Pavilion har ett par. Zoo Negara i Kuala Lumpur, Malaysia har sedan några år två pandor Australien Adelaide zoo fick en hanne och en hona den 28 november 2009. "Pandadiplomati” Redan under Tangdynastin skänkte kejsaren Wu Zetian (625–705) två pandor och en pandapäls till Japan för att visa sina goda avsikter. Folkrepubliken Kina återupptog denna diplomatiska tradition under 1950-talet. Från 1958 till 1982 donerade Kina 23 pandor till nio olika länder som USA, Japan och Västtyskland.. Dessa diplomatiska metod mellan den socialistiska republiken och andra länder fick snart beteckningen "pandadiplomati". En individ skänktes 1972 av Mao Zedong till den amerikanska presidenten Richard Nixon. Efter 1984 är pandorna inte längre gåvor utan bara utlån på en period av tio år. Inte alla stater tog emot dessa presenter. Till exempel avslog Taiwan år 2006 först ett erbjudande för att bekräfta sin position i dispyten om ett enat Kina. Gåvan togs dock emot senare. Referenser Noter Källor Ronald M. Nowak (1999) Walker's Mammals of the World. Johns Hopkins University Press, John Chorn & Robert S. Hoffmann (1978) Ailuropoda melanoleuca. Från: Mammalian species, nr.110, sid:1-6 Externa länkar Björnar Däggdjur i palearktiska regionen Kinas fauna WP:Projekt Kina


text: Jacob Gråberg di Hemsö, född 7 maj 1776 på Gannarve gård, Hemse på Gotland, död 29 november 1847 i Florens i Toscana, var en svensk-italiensk greve. Son till justitiarien vid galärflottan, auditören på Gotland, tituläre lagmannen Christian Gråberg och Catharina Magdalena Tofftén. Gråberg begav sig till sjöss vid 15 års ålder. Han avlade styrmansexamen 1792. 1794 befordrades han till löjtnant i brittiska amiralitetet. Han blev handsekreterare åt den svenske beskickningschefen i Italien Johan Claes Lagersvärd och kopist vid beskickningen i Liguriska republiken i Genua 1800. År 1801 var han officer vid Genuas nationalgarde under stadens belägring. Samma år gifte han sig med Louise Marie Jeanne Hugues, dotter till en arkitekt från Lyon men född i Genua. Äktenskapet blev barnlöst, men i stället adopterade makarna två av Gråbergs yngre bror Olof Gråbergs döttrar, som flyttade ut till och erhöll sin uppfostran i Florens och av vilka den ene Aurore, gjorde sig ett lysande parti genom att gifta sig med tyske riksgreven Gustav Engelbrecht von Dueckheim-Montmartin. I Genua grundade han firman Gråber & Insom "avsedd för svenska och norska skeppsadresser o. kommissionshandel". Gråberg blev ledamot av Italienska akademien i Florens 1806. Gråberg utnämndes till svensk vicekonsul i Genua 1811 och avlade han magistergrad vid Genuas universitet 1816. Konsulatsekreterare hos svenske generalkonsuln i Marocko 1815 till 1822, då han till följd av meningsskiljaktigheter med sultanen Mulei Soliman av denna blev förvisad ut ur landet och på ett fartyg transporterad med sin familj till Gibraltar. Han var därefter svensk konsul i Tanger och generalkonsul i Tripolis 1822–1828. 1829 disponerade han ett eget bibliotek på omkring 5 000 band, 2 300 antika och moderna mynt samt omkring 150 antika stenar. 1829–1833 utkom ett 40-tal böcker och uppsatser ur hans hand. Under 1830-talet var han kammarherre och överbibliotekarie vid det Pittiska biblioteket hos storhertigen av Toscana. Han upphöjdes av republiken San Marino till adlig patricier, 1834 uppges han också av påven blivit utnämnd till riddare av Påvliga Gyllene sporrens orden och därmed även upphöjd till "comes palatinus", det vill säga påvlig (pfalz)greve, med predikatet "di Hemsö". Redan tidigare hade han inspirerad av italienska adelsmän börjat skriva sig "af Hemsö" eller "di Hemsö". Ortnamnet är en variant av det gotländska sockennamnet Hemse. Gråberg synes ha varit äregirig och mån om sin värdighet. Hans i Biblioteca Nazionale i Florens efterlämnade arkiv Serie Graberg i 38 volymer innehåller bl.a. hans stamtavla, som för äldre delarna bygger på fabuleringar i avsikt att ge honom själv ett aristokratiskt förflutet. I Hemse påminner en nära kyrkan liggande "Gråbergs kulle" om familjen. Gråberg var ledamot av ett hundratal akademier och lärda samfund, i Sverige bl.a. Vetenskapsakademien (1815), Vitterhetsakademien (1810) och Fysiografiska sällskapet i Lund. Hans tryckta produktion är stor. Vid hans död karaktäriserade Vetenskapsakademiens minnestecknare honom dock som mera flitig och skrivglad än grundlig och noggrann och nutida vetenskapsmän sammanfattar hans skrifter som huvudsakligen "dilettantiska kompilationer". Bibliografi (urval) Annali di geografica e di statistica (1802) Saggio istorico sugli scaldi antichi poeti scandinavi (1811) Leçons élémentaires de cosmographie, de géographie et de statistique (1813) Su la falsità dell'origine scandinava data ai popoli detti barbari che distrussero l'Impero di Roma (Pisa, 1815)Nyaste underrättelser om inre Afrika (1817)Ragionamento della statistica (1818)Théorie de la statistique (1821; tysk bearbetning 1835)Observations grammaticales et philologiques sur les langues parlées dans le Mogh' ril-el-Aqssa (insända till Vetenskapssocieteten i Uppsala)Specchio geographico e statistico dell' impero di Marocco (1834; tysk översättning 1833)Notizia intorno alla famosa opera istorica d'Ibnu Khaldùn (1834; översättning, med tillägg av författarens Account of the Great Historical Work of Ibnu Khaldùn, i "Transactions of the Royal Asiatic Society of Great Britain and Ireland", 1833) Italiensk språklära för svenskar (1843) Vidare läsning Carl Forsstrand: Svenska lyckoriddare i främmande länder. Stockholm: Geber, 1916. Holger Rosman: Jacob Gråberg af Hemsö. En konturteckning. Stockholm, 1936. I: Personhistorisk tidskrift 1935. Bengt Hildebrand: Gråbergiana, en florentinsk axplockning. I: Personhistorisk tidskrift 1936. Karl Vilhelm Zetterstéen: Jacob Gråberg af Hemsö som arabist.. Uppsala: Almqvist & Wiksell, 1949. Gabriella Galardi och Leonardo Rombai: Jacob Gråberg di Hemsö, geografo e statistico a Firenze (1828-1847). In: Medioevo e rinascimento. 10, n.s. 7, 1996. 293-296. Francis Herbert: Jacob Gråberg af Hemsö, the Royal Geographical Society, the Foreign Office, and Italian portolan charts for the British Museum. In: Accurata descriptio: studier i kartografi, numismatik, orientalistik och biblioteksväsen tillägnade Ulla Ehrensvärd. S. [269]-314. 2003. . Staffan Helmfrid: Profet i främmande land: Jacob Gråberg och Marockokartan''. Abstract med titel: Prophet in foreign lands: Jacob Gråberg and his Morocco map. In: Accurata descriptio: studier i kartografi, numismatik, orientalistik och biblioteksväsen tillägnade Ulla Ehrensvärd. S. 253-267. 2003. . Tage von Gerber (red): Sveriges Ointroducerade adels kalender 1919. Stockholm: Sveriges Ointroducerade Adels Förening 1919. Svenska grevar under 1800-talet Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien Ledamöter av Vitterhetsakademien Män Födda 1776 Avlidna 1847 Personer från Hemse socken Ledamöter av Kungliga Fysiografiska Sällskapet i Lund