text: Jorden är den tredje planeten från solen och den största av de så kallade stenplaneterna i solsystemet. Jorden är hemvist för alla kända levande varelser, inklusive människan. Dess latinska namn, Tellus eller Terra, används ibland om den, och astronomer betecknar den ibland med symbolen (solkors) eller (riksäpple). Jorden har en naturlig satellit kallad månen, eller Luna på latin. Med flera miljoner arter är jorden den enda himlakropp där man vet att liv existerar. Planeten bildades för 4,54 miljarder år sedan och liv uppstod inom en miljard år därefter (äldsta tecken på liv är ett kol-lager 3,8 miljarder år gammalt, äldsta säkra spår av celler är stromatoliter 3,5 miljarder år gamla). Sedan dess har jordens biosfär markant förändrat atmosfären och andra icke biologiska förhållanden, vilket till exempel tillåtit aerobiska organismer att utvecklas i den syrerika miljön. Sedd från rymden är jorden formad som ett nästan perfekt klot. Cirka 70 procent av ytan är täckt av hav med saltvatten; återstoden består av öar och kontinenter. Jordens inre är fortsatt aktiv med en relativt fast mantel, en flytande yttre kärna som genererar ett magnetfält, samt en fast inre kärna främst bestående av järn. Jordskorpan, jordens yttre lager, är uppdelad i en rad olika segment, kallade kontinentalplattor, som långsamt rör sig över ytan. Jorden har en atmosfär som till största delen består av kväve 78 % och syre 21 %. Jorden samverkar genom gravitationskraften med alla andra himlakroppar, även om solen är helt dominerande genom sin stora massa och relativt korta avstånd, även om till viss del även månen påverkar jorden, främst i form av tidvattenfenomen. Jorden roterar ett varv runt solen på 365,242 19 dagar. För att kompensera för att det ej är ett jämnt antal dagar finns skottår. Jordens rotationsaxel är vinklad 23,4° mot en linje som är vinkelrät mot omloppsplanet, vilket skapar årstider på ytan. Jordens enda naturliga satellit, månen, orsakar havens tidvatten, stabiliserar axellutningen och saktar långsamt ner planetens rotation. Ett bombardemang av kometer under jordens tidiga historia gav upphov till mycket av vattnet i haven. Sedan dess har nedslag av större asteroider vid ett flertal tillfällen orsakat våldsamma katastrofer på jordens yta, mest känd är den som troligen orsakade utrotningen av den tidigare djurtypen dinosaurier (för cirka 65 miljoner år sedan). Planetens mineral och de många produkterna av biosfären bidrar med resurser som används för att försörja jordens befolkning. Invånarna är uppdelade i omkring 200 självständiga stater som samverkar med varandra genom diplomati, resor, handel och militära handlingar. Den första levande varelsen i omloppsbana runt jorden var hunden Lajka som med människans hjälp skickades upp i en satellit 1957. Människan själv lämnade jorden första gången 1961 då Jurij Gagarin nådde inre rymden. Utveckling och framtid Uppkomst Det tidigaste material som finns i solsystemet är daterad till 4,56 miljarder år sedan. För 4,54 miljarder år sedan bildades jorden och de andra planeterna ur solnebulosan, en skivformad massa av stoft och gas som blev över när solen föddes. Uppbyggandet av jorden genom ackretion var i stort sett över inom 10–20 miljoner år. Till en början var jorden en smält och glödande massa, men efterhand kyldes de yttre delarna ner såpass mycket att vatten började ackumuleras i atmosfären och regn falla mot ytan vilket ledde till att en fast yttre skorpa bildades. Månen bildades strax därefter, möjligen som ett resultat av en kollision mellan jorden och en annan planet av ungefär Mars storlek. En stor del av denna materia skulle ha stannat på jorden medan resten slungades tillbaka ut i rymden. Av den materia som kastades tillbaka ut i rymden skulle en viss del hamnat i omloppsbana runt jorden, och det är ur denna materia som månen sedan tros ha skapats (genom gravitationens successiva hopslagning av olika element i omloppsbanan). Genom utgasning och vulkanisk aktivitet skapades en tidig uratmosfär. Kondensation av vattenånga tillsammans med tillförd is från asteroider, kometer och andra objekt i det tidiga solsystemet skapade jordens hav. Till en början var haven så omfattande att det nästan inte fanns någon landmassa, men de har efterhand minskat i omfattning. Under de senaste 2 miljarder åren har kontinenternas area fördubblats. Sett över en geologisk tidsskala på flera hundra miljoner år har jordens yta kontinuerligt förändrats. Kontinenterna rör sig över ytan och bildar ibland en superkontinent. För ungefär 750 miljoner år sedan började en av de tidigaste kända superkontinenterna, Rodinia, brytas isär. Kontinenterna fördes sedan åter samman och bildade Pannotia för 600–540 miljoner år sedan och slutligen Pangaea som bröts isär för 180 miljoner år sedan. Livets utveckling För närvarande är jorden det enda exempel vi har på en miljö som stödjer liv och dess evolution. Genom kemiska reaktioner anses självreplikerande molekyler ha bildats för omkring 4 miljarder år sedan. Ungefär en halv miljard år senare levde den sista gemensamma förfadern för allt liv på jorden. Utvecklingen av fotosyntes tillät att solens energi kunde användas direkt av livsformer. Detta resulterade i att syre ackumulerades i atmosfären varvid ozonskiktet uppstod i den övre atmosfären. När små celler började sammanfogas med större celler kunde utvecklingen av komplexa celler, kallade eukaryoter, påbörjas. Vissa typer av cellkolonier blev alltmer specialiserade och utvecklades efterhand till äkta flercelliga organismer. Genom skyddet från ultraviolett strålning från ozonlagret kunde livet efterhand också kolonisera världen utanför den skyddade miljö under vattnet den hittills utvecklats i. Sedan 1960-talet har det framförts hypoteser om att mycket omfattande istider drabbade jorden för mellan 750 och 580 miljoner år sedan, under Neoproterozoikum. Glaciärer täckte större delen av planeten under ett tjockt istäcke. Denna hypotes kallas ofta för "Snöbollsjorden" (Snowball Earth) och är av särskilt stort intresse eftersom den föregick den kambriska explosionen där flercelligt liv började mångfaldigas. Efter den kambriska explosionen för ungefär 535 miljoner år sedan har det förekommit fem massutdöenden. Den senaste gången detta skedde var för 65 miljoner år sedan när en kollision med en komet eller en asteroid sannolikt orsakade utrotningen av alla dinosaurier (förutom de som skulle komma att utvecklas till fåglar) och många andra stora reptiler. Samtidigt lyckades små djur som däggdjur, vilka då mest liknade små gnagare, överleva. Sedan dess har jordens däggdjur utvecklats i många olika riktningar och för ett par miljoner år sedan började ett afrikanskt apliknande djur att gå upprätt på två ben. Detta tillät att verktyg kunde användas och uppmuntrade kommunikation vilka tillsammans kunde förse den näring och stimulering som en större hjärna kräver. Utvecklingen av jordbruk och därefter samhällen har möjliggjort för människan att på en kort tid påverka jorden på ett sätt som ingen annan art har, vilket i stor omfattning påverkat annat liv på jorden. Det nutida mönstret med istider började för cirka 40 miljoner år sedan och intensifierades under Pleistocen för cirka 3 miljoner år sedan. Polarområdena har sedan dess genomgått regelbundna cykler av nedisning och upptining, med en period av mellan 40 000 och 100 000 år. Den senaste istiden slutade för omkring 10 000 år sedan. Framtid Jordens framtid är nära knuten till solens framtid. På grund av ackumulationen av helium i solens kärna, som en restprodukt av vätefusionen, ökar stjärnans luminositet långsamt. Under de kommande 1,1 miljarder åren väntas luminositeten öka med 10 % och under de därpå följande 3,5 miljarder åren med hela 40 %. Klimatmodeller tyder på att ökningen av inkommande strålning kommer att få svåra konsekvenser, inklusive en trolig förlust av jordens hav. Den ökande temperaturen kommer att accelerera kolcykeln, vilket riskerar minska koncentrationen av koldioxid i atmosfären till dödligt låga nivåer för växter om 900 miljoner år. Avsaknaden av vegetation skulle orsaka en förlust av syret i atmosfären och djurliv skulle därmed också utrotas inom ett mindre antal miljoner år. Efter ytterligare en miljard år beräknas allt vatten på jordens yta ha försvunnit och den globala medeltemperaturen nå 70 grader. Vissa har kommit till slutsatsen att jorden kan ha så lite som 500 miljoner år kvar av goda förhållanden för flercelligt liv. Även om solen hade haft evigt liv och var stabil skulle den pågående nedkylningen av jordens kärna kunna orsaka en förlust av en större del av atmosfären och haven på grund av minskad vulkanism. Solen kommer som en del av dess utveckling att bli en röd jätte om cirka 5 miljarder år. Modeller förutspår att solen kommer expandera till cirka 250 gånger dess nuvarande storlek, vilket skulle göra att dess yta hamnar nära jordens nuvarande position. Jordens öde är inte lika klart. Som en röd jätte kommer solen förlora ungefär 30 % av sin massa, vilket innebär att jorden gradvis kommer emigrera till en omloppsbana längre ut, ungefär 1,7 gånger dagens avstånd från solen. Planeten tros därför undvika att slukas av den växande solens yttre tunna atmosfär, men det mesta, om inte allt, kvarvarande liv skulle vid det här laget vara utrotat av den mycket höga luminositeten. Andra simuleringar förutspår att jorden istället kommer sjunka in mot solen på grund av tidvatteneffekter och friktion mot den expanderande solatmosfären, för att slutligen helt slukas av solen och förstöras. Fysiska egenskaper Jorden är en av stenplaneterna, vilket innebär att den huvudsakligen är uppbyggd av fast och smält sten till skillnad från gasjättar som Jupiter. Den är den största av de fyra stenplaneterna i solsystemet, både avseende diameter och massa. Av dessa planeter har jorden också den största densiteten, den största ytgravitationen, det starkaste magnetiska fältet och det kortaste dygnet. Jorden är dessutom den enda stenplaneten med aktiv plattektonik. Form Jorden är till formen mycket nära en något avplattad sfäroid, en rund form med en utbuktning vid ekvatorn, på grund av dess rotation och centrifugalkraftens inverkan på den elastiska jordmassan. Avvikelsen mot den exakta geoiden är som mest 100 meter. Medeldiametern hos sfäroiden är ungefär 12 742 km. Något mindre exakt är avståndet 40 000 km/π eftersom metern ursprungligen definierades som 1/10 000 000 av avståndet mellan ekvatorn till nordpolen via Paris, Frankrike. Jordens snabba rotation är orsaken till utbuktningen vilken orsakar en diameter genom ekvatorn som är cirka 43 km större än diametern från pol till pol. De största lokala avvikelserna på jordens steniga yta är Mount Everest (8 848 meter över den lokala havsnivån) och Marianergraven (10 911 meter under den lokala havsnivån). Om man jämför med en perfekt ellipsoid har jorden därmed en toleransnivå på ungefär 0,17 %, vilket är mindre än de 0,22 % som en biljardboll tillåts avvika. På grund av utbuktningen vid ekvatorn är punkten på jorden som befinner sig längst från mitten faktiskt inte Mount Everest utan vulkanen Chimborazo i Ecuador. Kemisk sammansättning Jordens totala massa är ungefär på 5,98 kg. Den består främst av järn (32,1 %), syre (30,1 %), kisel (15,1 %), magnesium (13,9 %), svavel (2,9 %), nickel (1,8 %), kalcium (1,5 %) och aluminium (1,4 %). Återstående 1,2 % består av spårmängder av andra ämnen. På grund av att tyngre ämnen tenderar förekomma i större omfattning nära kärnan anses denna främst bestå av järn (88,8 %) med mindre mängder av nickel (5,8 %) samt svavel (4,5 %) och mindre än 1 % av övriga ämnen. Beräkningar tyder på att lite drygt 47 % av jordens skorpa består av syre och nästan samtliga vanligare bergarter är någon form av oxider. Klor-, svavel- och fluorföreningar är de enda viktiga undantagen, men trots detta är deras andel vanligen mindre än 1 %. De vanligaste oxiderna är kisel-, aluminium-, järn-, kalcium-, magnesium-, kalium- och natriumoxider. Inre struktur Jordens inre är uppdelat i olika lager efter kemiska eller reologiska egenskaper. Det yttersta lagret består av en fast skorpa med huvudsakligen silikater, därefter följer en plastisk trögflytande mantel, en betydligt mer lättflytande yttre kärna och en fast inre kärna. Skorpan skiljs från manteln av den så kallade Mohorovičić-diskontinuiteten och tjockleken varierar med ett medel på 6 km under haven och 30–50 km på kontinenterna. Den inre kärnan tros rotera med en något högre vinkelhastighet än den övriga planeten och avancerar med 0,1–0,5 grader per år. Den inre värmen hos jorden genereras huvudsakligen av det radioaktiva sönderfallet av isotoperna kalium–40, uran–238 och torium–232. Deras halveringstider är 1,5 miljarder, 4 miljarder respektive 14 miljarder år. Vid planetens innersta delar kan temperaturen nå upp mot 7 000 K (cirka 6 700 °C) och trycket 360 GPa. En del av kärnans termiska energi transporteras mot ytan av mantelplymer vilket är en typ av konvektionsfenomen där materia med hög temperatur stiger i förhållande till omgivande materia med något lägre temperatur. Dessa plymer kan orsaka så kallade heta fläckar och ihållande utbrott av stora mängder lättflytande basalt. Kontinentalplattor De yttre delarna av jordens inre består av två lager. Det översta av dessa, litosfären, består av skorpan och den stelnade delen av den övre delarna av manteln. Under litosfären ligger astenosfären som bildar den inre delen av den yttre manteln. Astenosfären uppför sig som superhettad materia som är i ett halvflytande, plastiskt, tillstånd. Litosfären "flyter" i praktiken på astenosfären och är uppdelad i olika kontinentalplattor. Dessa plattor är stela segment som rör sig i förhållande till varandra vid tre typer av gränser. Konvergerande gränser uppstår där två plattor rör sig mot varandra, divergerande gränser där de rör sig från varandra och omvandlingsgränser där de rör sig längs med en annan platta. Jordbävningar, vulkanutbrott, uppbyggande av bergskedjor och djuphavsgravar kan uppstå vid sådana gränser. Nämnvärda mindre kontinentalplattor är den Karibiska plattan, Nazcaplattan utanför Sydamerikas västkust och Scotiaplattan i södra Atlanten. Den indoaustraliska kontinentalplattan skapades för 43 miljoner år sedan, genom en sammanfogning av en indisk och en australisk kontinentalplatta. Havsplattorna färdas snabbare än de övriga och snabbast är Cocosplattan, som rör sig med 75 millimeter per år, medan den eurasiska kontinentalplattan rör sig långsammast med 21 millimeter per år. Jordytan Jordens terräng varierar mycket från plats till plats. Ungefär 71 procent av ytan täcks av flytande vatten. Cirka 68 procent av jordens yta motsvaras av hav (sammanhängande ytor av saltvatten, med eller utan istäcke); därutöver finns insjöar och vattendrag. Vatten täcker även jorden i form av glaciärer (10 procent av landytan, motsvarande knappt 3 procent av hela jordens yta). Stora delar av kontinentalsockeln ligger under havsnivån. Under havsytan finns vanliga berg, vulkaner och bergskedjor, inklusive den mycket stora Mittatlantiska ryggen som sträcker sig över en stor del av jorden. Även djuphavsgravar, undervattenskanjoner, undervattensplatåer och djuphavsslätter finns i den vattentäckta delen av jorden. De kvarstående procenten som inte täcks av vatten består av berg, öknar, slätter, platåer och andra geomorfologiska företeelser. Ytan genomgår omfattande förändringar på geologiska tidsskalor orsakat av erosion och tidigare nämnda plattektonik. Företeelser på ytan som byggs upp eller deformeras av plattektonik vittras långsamt ner av nederbörd, värmeväxlingar, vind och kemiska effekter. Glaciärer, kusterosion, uppbyggnad av korallrev och nedslag av större meteoriter och asteroider från rymden bidrar också till att omvandla ytan. Efterhand som kontinentalplattorna rör sig över planeten pressas havsbottnen ner under kanterna. Samtidigt skapar ett flöde av materia från manteln ny havsbotten vid divergerande gränser längs mitthavsryggar. Kombinationen av dessa processer gör att materian som bildar havsplattorna hela tiden återförs ner i jorden och på så sätt återvinns. Den största delen av havsbottnen är mindre än 100 miljoner år gammal. Den äldsta havsbottnen kan finnas i västra Stilla havet med en uppskattad ålder på 200 miljoner år. Som jämförelse har man hittat fossil på land med en ålder på omkring 3 miljarder år. Kontinentalskorpan består av materia med lägre densitet såsom de magmatiska bergarterna granit och andesit. Mindre vanlig är basalt, en vulkanisk bergart med högre densitet som är vanligast på havsbottnen. Sedimentära bergarter bildas från ansamling av sediment som packas ihop och efterhand blir till sten. Närmare 75 % av kontinenternas ytor består av sedimentära bergarter, men de står bara för omkring 5 % av jordskorpan. Den tredje typen av bergarter på jorden kallas för metamorfiska bergarter. Dessa skapas genom omvandling från redan existerande sten genom högt tryck, hög temperatur eller en kombination av de båda. De vanligaste silikatmineralerna på jordens yta inkluderar kvarts, fältspat, amfibol, glimmer, pyroxen och olivin. Bland vanliga karbonatmineraler återfinns kalkspat, aragonit och dolomit. Den yttersta delen av jorden som består av jord kallas för pedosfären och genomgår olika omvandlingsprocesser. För närvarande är den totala arealen som kan användas som åkermark 13,1 % av den totala landytan, men bara 4,71 % stödjer permanenta planteringar. Altituden på jordens landyta varierar från den lägsta punkten 418 meter under havsnivå vid Döda havet till maximala 8 848 meter över havsytan på toppen av Mount Everest. I medel befinner sig landytan 840 meter över havsnivån. Atmosfären Lufttrycket på jorden är i genomsnitt 101,325 kPa med en skalhöjd på 8,5 kilometer. Atmosfären består av 79 % kväve och 21 % syre tillsammans med mindre mängder vattenånga, argon, koldioxid och många andra gaser. Höjden på troposfären, den delen av atmosfären som brukar sägas innehålla vädret, varierar med latitud. Vid polerna är den omkring 8 km medan den når så högt som 17 km vid ekvatorn, men siffrorna varierar något beroende på årstid och väder. Jordens biosfär har markant ändrat planetens atmosfär sedan skapelsen för 4,54 miljarder år sedan. Fotosyntesen utvecklades för cirka 2,7 miljarder år sedan, vilket skapade den atmosfärssammansättning huvudsakligen bestående av kväve och syre som är ungefär densamma än idag. Denna förändring tillät aerobiska organismer att utvecklas och ledde även till bildandet av ozonlagret som skyddar från solens skadliga ultravioletta strålning, något som i sin tur gjorde det möjligt för livet att ta steget upp på land. Atmosfären transporterar också vattenånga, dämpar temperaturväxlingar mellan dag och natt, tillgodoser ett behov av olika gaser som livsformer kan ha samt skyddar i viss mån mot nedfallande meteoriter från rymden. Atmosfären är också orsaken till växthuseffekten som gör jorden varmare än den annars skulle ha varit genom att vissa molekyler absorberar värmestrålning utsänd eller reflekterad från marken. Värmestrålningen som jorden emitterar kallas terrestrisk strålning. Utan växthuseffekten skulle jordens medeltemperatur istället för nuvarande +15 °C ha varit -18 °C vilket skulle ha gjort åtminstone flercelligt liv osannolikt. Biosfären Livet på jorden uppkom för drygt 3,5 miljarder år sedan, strax efter det att jorden kylts ner så mycket att vatten fanns i flytande form. De äldsta omdiskuterade tecknen på liv är fossiliserade bakterier, som hittats i australiensiska stenar. I 3,9 miljarder år gamla bergarter från grönländska borrprover har man funnit differenser i proportioner av kolisotoper, vilket tyder på biologisk ämnesomsättning. Kanske är livet ännu äldre. Med livet ändrade sig jordens utveckling och jordskorpans utseende tydligt. Syreandelen i atmosfären ökade, och jordens albedo ändrade sig. De senaste ändringarna sker huvudsakligen genom människans påverkan. Befolkningen ökar snabbt, idag huvudsakligen i utvecklingsländer. Jonosfären Varje himlakropp som har en atmosfär och utsätts för joniserande strålning från rymden bildar en jonosfär. Som kontrast kan den resterande delen av ozonlagret, där molekylerna inte är joniserade, benämnas neutralatmosfären (eller mer sällsynt neutrosfären). Begreppen neutralatmosfär-jonosfär är alltså en indelning av en atmosfär byggd på materiens elektriska laddningstillstånd, till skillnad från troposfär-stratosfär-mesosfär-termosfär som bygger på hur temperatur och täthet hos neutralgasen varierar med höjden i jordens atmosfär. Hydrosfären Jorden är den enda planet i solsystemet där det finns flytande vatten på ytan. 71 procent av dess yta består av vatten (varav 97 procent är havsvatten och 3 flytande sötvatten) som delar upp jorden i fem oceaner och sju kontinenter. Jordens plats i solsystemet, vulkaniska aktivitet, gravitation, växthuseffekt, magnetfält och dess syrerika atmosfär gör tillsammans att jorden är den vattenplanet den är. Egentligen ligger jorden så långt bort från solen att vattnet borde frysa till is, men genom växthuseffekten hålls temperaturen uppe. Så har det dock inte alltid varit. Paleontologiska tecken tyder på att oceanerna först koloniserades av blågröna alger (cyanobakterier), men att haven därefter frös till is under en period på 10–100 miljoner år. På andra planeter, såsom Venus, förstörs vattenångan av ultraviolett strålning från solen, vilket gör att vätet joniseras och förs bort av solvinden. Teorin om denna mycket långsamma men obevekliga process förklarar varför Venus saknar vatten. I avsaknad av väte binds syret i mineraler i marken. I den del av jordens atmosfär, som kallas stratosfären, finns längst upp ett tunt lager ozon, som absorberar det mesta av denna ultravioletta strålning, vilket gör att den så kallade krackningen minskar. Ozon kan i sin tur bara produceras i en atmosfär med stora mängder obundna syremolekyler, vilket uppstår genom närvaron av biosfären (växterna). Även magnetosfären skyddar jonosfären från den skadliga solvinden. Oroväckande är att det skyddande ozonlagret utarmas som följd av diverse mänskliga aktiviteter, bl a utsläpp av freon. Över polerna är det svårast – ozonhålen. Vulkanerna gör att vattenånga ständigt förs upp från jordens inre. Plattektoniken gör att kol och vatten i form av kalksten genom subduktion tvingas ned i manteln. Vid vulkanutbrott frigörs sedan koldioxid och vattenånga. Det har uppskattats att manteln kan innehålla hela tio gånger så mycket vatten som det finns i oceanerna – vatten som dock kommer att förbli bundet i jorden. Hydrosfärens totala massa är omkring 1,4 · 1021 kilogram eller cirka 0,023 procent av jordens totala massa. Jorden i solsystemet Jordaxeln bildar en vinkel på 23,5° mot normalen till banellipsen, vilket ger upphov till årstidernas växlingar. Det tar jorden 23 timmar, 56 minuter och 4,09054 sekunder (1 sideriskt dygn) att rotera ett varv runt sin axel (i förhållande till stjärnorna). Medelsoldygnet är 24 timmar och 0,002 sekunder. Eftersom jorden roterar moturs sett från nordpolen (i östlig riktning), så tycks andra himlakroppar sett från norra halvklotet röra sig medurs (i västlig riktning) över himlen (och moturs från södra halvklotet). Hastigheten vid ekvatorn är ungefär 1 700 km/h. I södra Skåne ca 950 km/h, och i norra Lappland ca 600 km/h. Medelavståndet till solen är 149,597 87 miljoner km. Jorden går ett varv runt solen på 365,2564 medelsoldygn (1 sideriskt år). Så från jorden tycks solen röra sig ca 1°/dag österut i förhållande till stjärnhimlen. Banhastigheten runt solen är omkring 30 km/s (108 000 km/h) vilket innebär att jorden förflyttar sig en jorddiameter (ca 12 700 km) på 7 min. En sträcka som motsvarar avståndet från jorden till månen tillryggaläggs på 4 timmar. Månen Jorden har en naturlig satellit, månen, som roterar ett varv runt jorden på 27,321662 dagar eller ca 27 1⁄3 dag (1 siderisk månad). Avståndet till månen är ca 384 000 km. En radiosignal som sänds ut från jorden når månen efter cirka 1,255 sekunder. Månens bana runt jorden ligger inte i samma plan som jordens bana runt solen, utan lutar ca 5° i förhållande till detta. Om det inte vore så skulle det bli en solförmörkelse en gång i månaden, och dessutom kanske bara omkring ekvatorn. Efter ca 18 år upprepar sig månförmörkelsemönstret. (Se nutation.) Månens yta består i stora drag av två olika typer av landskap som kan urskiljas med blotta ögat från jorden, de mörka så kallade haven samt de ljusare högländerna. Månhaven innehåller inget vatten utan är lavaslätter som bildats när magma för flera miljarder år sedan trängt upp från månens inre och fyllt stora nedslagskratrar och andra sänkor. Sedan länge är dock månen geologiskt död och ingen vulkanisk aktivitet förekommer idag. Hur månen bildats är man fortfarande inte helt säker på, men den ledande teorin är att den bildats som restprodukt vid en enorm kollision mellan jorden och en planet av ungefär Mars storlek under solsystemets tidigaste historia. Månen är den enda himlakroppen som människor har färdats till och landat på. Det sovjetiska Lunaprogrammet sände ett flertal obemannade farkoster mot månen under slutet av 1950-talet till 1960-talet, där man till exempel för första gången lyckades utföra en kontrollerad landning på en annan himlakropp med Luna 9 år 1966. Det skulle dock bli USA med det stora Apolloprogrammet som först lyckades sända människor till månen. Den 20 juli 1969 klättrade Neil Armstrong ner på månens yta från Apollo 11:s månlandare The Eagle och blev därmed den första människan att besöka en annan himlakropp. Efter Apolloprogrammets slut 1972 avstannade rymdkapplöpningen och månen har sedan dess endast besökts av obemannade rymdfarkoster, men planer och visioner finns från flera länder att på nytt sända människor till månen inom de närmsta decennierna. Geografi Naturkatastrofer Jordbävning Jordskred Orkan Tsunami Vulkanutbrott Översvämning Klimat Med klimat avses de statistiska egenskaperna hos de meteorologiska elementens, såsom medelvärden, standardavvikelser, högsta och lägsta uppmätta värden, med mera, inom ett större område. Studiet av klimat kallas klimatologi och är en gren av meteorologin. Jorden delas in i klimatzoner. Traditionellt har man talat om huvudzonerna tropiskt klimat, subtropiskt klimat, tempererat klimat och polarklimat. Man brukar även skilja mellan kustklimat och inlandsklimat. Land -/vattenanvändning Världens befolkning använder endast 1 % av jordens totala vattenmängd på 1 400 miljoner kubikkilometer vatten (~70 % av jordens yta). Av denna mängd vatten finns 93,8 % vatten i oceanerna, 4 % i världens alla sjöar, floder, vattendrag, grundvatten etc, 2 % i alla inlandsisar och 0,2 % som vattenånga. Allt detta enligt den hydrologiska cykeln.(D. Todd, Ingemar Larsson) Befolkning I december 2009 beräknas världens befolkning ha varit 6 790 000 000 människor. Därav står I-länderna för 20 % och U-länderna för de resterande 80 %. I oktober 1999 passerade världens befolkning sex miljarder. Under år 2007 kom det troligen att bo mer folk i städerna än på landsbygden för första gången i jordens historia. Den 31 oktober 2011 passerade jordens befolkning 7 000 000 000 människor. Se även Antipod Astronomi Bleka blå pricken Den blå pärlan Fjorgyn, jordens gudinna i fornnordisk mytologi Geografiska koordinatsystem Geologi Himlakropp Jordens historia Jorduppgång Platt jord och sfärisk jord Källor Noter Kommentarer Externa länkar Bruce Bryson: "Earth" Bruce Bryson: "Quarks to Quasars" Molecular Expressions: "Science, Optics and You" NASA - Earth Fact Sheet Planeter Solsystemet Wikipedia:Basartiklar


source: wikipedia

text: Judendomen (av grekiska Ἰουδαϊσμός Ioudaïsmós, härlett från hebreiskans יהודה, Yehudah, "Juda", hebreiska: יַהֲדוּת, Yahedut) är judarnas religion; en trosuppfattning innehållande flera praktiker som härrör från de antika israeliterna, vars historia finns nedskriven i Gamla testamentet (Tanakh) och som utreds och förklaras ytterligare i Talmud och andra texter. Judendomen har en av de äldsta religiösa traditionerna som finns och som utövas än i dag, och många av dess texter och traditioner är centrala även för andra abrahamitiska religioner. Judisk historia och handlingslinjer har på så sätt påverkat andra religioner som kristendom och islam. År 2012 uppskattades antalet judar vara cirka 14 miljoner, varav cirka 6,1 miljoner bosatta i Israel och 5,7 miljoner i USA (tillsammans 82,4 procent av världens judar). Judisk ceremoniell lag Till skillnad från islam och kristendom finns det inom judendomen inga officiella trosuppfattningar eller allomfattande doktrinella villkor som utgör en förutsättning för att vara medlem. Det är en ceremoniell lag, påbud och förbud ("mitzvot") från Torah, som utgör grunden i judendomen. Till skillnad från de andra abrahamitiska religionerna spelar tron en underordnad roll. En individ kan betraktas som jude om vederbörande antingen håller fast vid ett helt system av trossatser som gäller den Allsmäktige och livet efter döden, om individen håller fast vid ett antal enkla trosuppfattningar som ger innebörd till befintlig ritual, eller (åtminstone i liberal judendom) till och med om vederbörande inte alls tror på Gud. Denna mångfald inom judisk tro beror delvis på att handlingar (goda gärningar och de 613 påbuden och förbuden) och inte trossatser är den viktigaste delen av judiskt religiöst liv. Judendomen presenterar sig själv som relationen eller förbundet mellan Israels barn (den judiska nationen) och Gud. Som sådan anser många att det är den första monoteistiska religionen, även om många aspekter av judendomen motsvarar de som omfattas av de västliga begreppen etik och civilrätt. Judendomen har en av de äldsta religiösa traditioner som finns och som utövas än idag, och många av dess texter och traditioner är centrala även för andra abrahamitiska religioner. Judisk historia och handlingslinjer har på så sätt påverkat andra religioner såsom kristendomen, islam och bahá'í. Gamla testamentet eller Tanakh berättar hur Gud kallade patriarken Abraham bland kaldéerna och upprättade ett förbund med honom. Likafullt bestämmer Gamla testamentet tron på den enda guden till tiden för själva begynnelsen, såsom den skildras i Första Mosebok 1, och framställer en universell medvetenhet om Abrahams Gud bland äldre samhällen, och andra personers dyrkan av densamme. Medan judendomen sällan, om någonsin, varit monolitisk, har den alltid varit kraftigt monoteistisk, teologiskt sett – fastän Bibeln och Tanakh skildrar ansenliga perioder av avfall bland många israeliter från judendomens tro. Somliga uppmärksammar de trosläror inrymmande gott och ont och begrepp som paradis, helvete, dom och uppståndelse som fanns i den iranska zoroastrismen, vilken israeliterna kom i kontakt med när perserna erövrat Babylon och gjort slut på den babyloniska fångenskapen. Judarna höll fast vid sin tro, men den persiska religionen påverkade deras apokalyptik. Historiskt sett har judendomen betraktat tron på den gudomliga uppenbarelsen och godkännandet av den skriftliga och muntliga Torahn som sin grundläggande och mest centrala övertygelse. Judendomen har dock ingen centraliserad auktoritet som dikterar religiösa dogmer, och inga religiösa doktriner eller trosprinciper i kristen bemärkelse. Judendomen baseras på handling, och alla människor - judar och icke-judar – kan uppnå en plats i himlen genom sina handlingar här på jorden. Judar har 613 bud att följa, icke-judar sju stycken av dessa. Dessa kallas för de noakidiska buden, efter Noa som Gud slöt ett förbund med i första Moseboken med regnbågen som tecken. Maimonides trosprinciper Genom århundradena har ett flertal tydliga formuleringar av de judiska trosprinciperna framträtt och även om de vördnadsfullt avviker från enskilda detaljer, markerar de inte en stark samhörighet med kärnideologin. Av dessa betraktas de mest auktoritativa vara Maimonides 13 trosprinciper från 1100-talet. Dessa principer var kontroversiella när de först föreslogs men anses idag vara obligatoriska av de mest ortodoxa judiska auktoriteterna, och judar som inte fullt accepterar varenda grundsats döms som potentiellt kätterska. Maimonides 13 trosartiklar, vilka kan ha formulerats för att definiera judendomens särart vid en tid då tvångskonverteringar till kristendom och islam ägde rum. Maimonides trosprinciper: Tron på att Gud existerar som alltings Skapare. Tron på att Gud är En enda Enhet (monoteism). Tron på att Gud är okroppslig. Tron på att Gud till sitt väsen är evig. Tron på att Gud är den ende som är värdig att tillbedjas. Tron på att allt som talats av profeterna är sanning. Tron på att Mose var den störste av profeterna. Tron på att Toran (de 5 Moseböckerna) såsom den finns idag, är densamma som gavs åt profeten Mose. Tron på att Toran aldrig kommer att bytas ut mot någon annan uppenbarelse. Tron på att Gud känner människans handlingar och tankar. Tron på att Gud belönar och bestraffar den som håller eller överträder Hans bud (mitzvot). Tron på att Messias skall komma. Tron på att de döda skall återuppstå. Maimonides trosartiklar skrevs i ett kritiskt skeende när judar befann sig under svåra förföljelser i kristna och muslimska länder. Att slå vakt om judendomens troslära ansågs viktigt. Maimonides avsåg också att gå i teologisk polemik mot de judar som ifrågasatte den rabbinska traditionen, till exempel karaiter. Polemiken mot både kristendom och islam är tydlig. Maimonides förkunnar att Gud är den ende skaparen. Att Gud är en enda enhet och inte har någon kropp är en tydlig markering mot kristendomens treenighetslära och läran att Jesus är Guds son. Toran är sann och oföränderlig. Åsikten att Toran inte kan bytas ut mot någon annan uppenbarelse är en tydlig markering mot islam som lär att Koranen är den sista uppenbarelsen. Maimonides trosläror fick sådan stark ställning att den införlivades i siddur (bönboken). Vem som är jude Judendomens anhängare kallas judar. Judendomen är en religion och en etnicitet och medan judendomen är öppen för konvertiter betraktas i allmänhet det judiska kollektivet som en etno-religiös grupp, delvis på grund av anledningar härrörande från de heliga skrifter som beskriver det judiska folket som en nation, snarare än som anhängare av en trosuppfattning. Det finns omkring 14 miljoner judar i världen varav omkring 6 miljoner bor i Israel. Enligt de traditionella judiska lagarna är den jude, som är född av en judisk mor eller som konverterat till judendomen i enlighet med den judiska lagen (ger tzedek). Alla huvudinriktningar inom judendomen är idag öppna för uppriktiga konvertiter. Konverteringsprocessen utvärderas av en auktoritet och konvertiten förhörs angående sin uppriktighet och sitt kunnande. Karaiter och samaritaner följer endast den patriarkala linjen där faderns ursprung avgör frågan. Enligt den reformistiska judendomen anser man att alla som har antingen en mor eller far som är judisk är jude. Detta frångår således den ortodoxa principen att endast den vars mor är judisk räknas som jude från födelsen. Traditionell judendom håller fast vid att en jude, oavsett om vederbörande är född till det eller omvänt sig, är jude för all tid. Sålunda anses den jude, som hävdar sig vara ateist eller som konverterar till en annan religion, fortfarande vara jude. Enligt halacha går det inte att avsäga sig religionen eller sin etnicitet. Enligt reformjudendom (eller "liberal") anser man att den judiska lagen, Halacha, inte är bindande när det kommer till att definiera vem som är jude. Dessa former av judendom accepterar ett barn som jude oavsett vem av föräldern som har det judiska ursprunget i familjen. Judisk efterlevnad Religiös klädsel Kippa En kippa är en liten rund huvudbonad, en form av huvudduk eller kalott, som judiska män bär i synagogan och vid andra religiösa tillfällen som ett tecken på aktning. Observanta judar bär den jämt, då det står i Talmud att ingen bör gå ens fyra steg utan att täcka sitt huvud. Kippan kan ha alla möjliga färger, former och mönster, huvudsaken är att den täcker hjässan. Ortodoxa judar bär ofta en mörk eller svart kippa, medan reformerta (liberala eller progressiva) judar använder mer färgglada och stickade huvudbonader. Tefillin Tefillin (av tefillah, bön, på hebreiska och arameiska; tefillin är den arameiska pluralformen böner) är två svarta läderkapslar. Den ena fästes med hjälp av en läderrem på överarmen så att kapseln sitter på bicepsmuskeln, och pekar mot hjärtat, den andra ovanpå pannan så att den nedre kanten är i linje med hårfästet. I varje kapsel finns samma fyra stycken ur den judiska Torahn skriven för hand på pergament. På huvudkapseln är dessa skrivna på fyra separata pergamentbitar i varsitt läderfack. På armkapseln är samma stycken samlade på en enda rulle. Texten som står på pergamentrullarna läses som en del av bönerna vid morgongudstjänster. Det finns specifika böner från den judiska bönboken som bes i samband med att tefillin sätts på. I dessa ingår till exempel uppmaningarna att "binda dem (dessa ord) som ett tecken på din arm" och att "de skall tjäna som ett märke mellan dina ögon". Tidigare bars tefillin dagtid, men eftersom man inte får tala om saker som inte är heliga när man har den på sig, bärs den idag enbart under morgonbönen på vardagarna. Det räknas som ett tecken, och andra tecken, såsom shabbat, behöver inte kompletteras. Tefillin används inte av pojkar innan deras bar mitzvah. Böner Traditionellt läser judar – enskilt eller i grupp – upp böner tre gånger om dagen (shacharit på morgonen, mincha på eftermiddagen och maariv på kvällen), med även en fjärde bön (musaf) under shabbat och helgdagar. Den mest kända bönen är Amida eller shemoneh esrei, vilken sägs ha utformats under profeten Esras tid (cirka 444 f.Kr.), men inledningsvis troligtvis som en uppsättning anvisningar för böneämnen: Den fast fixerade texten är troligtvis flera århundraden yngre. Amida-bönen ingår i alla tre bönegudstjänsterna (men är – strikt räknat – obligatorisk endast i de två första bönegudstjänsterna, som motsvarar offren i templet). Den judiska trosbekännelsen, Shema Yisrael, har en central plats i den judiska gudstjänsten, och förekommer i både morgonbönen och kvällsbönen. På hebreiska lyder den: "Shema Yisrael Adonai Eloheinu Adonai Echad". Översatt till svenska blir det: "Hör Israel! Herren är vår Gud! Herren är En!" (5 Mos. 6:4). Övriga böner är bland annat sådana ur Psaltaren, hela psalmer eller sammansatta verser. Under sabbaten minskas antalet välsignelser (berakhoth) till sju och kallas för sheva' berakhoth. Denna bön anses vara en ersättning för djuroffret i templet. Principen är att nu, när det judiska templet är förstört och inte längre står, får bön läst genom läpparna ersätta djuroffret. De ortodoxa judarna väntar på att templet en dag skall återuppstå och för att vara förberedda lär de sig redan nu riterna, för att kunna genomföra dem när så ske. Tahor och Tameh är tillstånd av rituell renhet respektive orenhet. För att få komma in till templet måste man vara i rent tillstånd, vilket man exempelvis kan bli genom att ta ett bad. Likheter med denna rituella renhet finns inom islam och även bland hinduer och vissa kristna (se till exempel fottvagning). Utöver de obligatoriska bönerna förekommer många frivilliga andaktsbruk i den enskilda bönen, inte minst i chassidiska miljöer. Hitbodedut är sedvanan att tala fritt och improviserat med Gud på sitt modersmål, populariserat av Nachman av Breslov. Kavvanah kan i bredare mening syfta på att vara uppmärksam under de föreskrivna bönegudstjänsterna, men är i smalare mening benämningen på meditationer som, enligt kabbalistisk sedvana, kan beledsaga var och en av de muntliga bönerna i Siddur. Många chassider ber hela Psaltaren under loppet av en månad. Toraläsning Enligt judisk tradition mottog Mose en uppenbarelse på Sinaiberget som han förde vidare till det judiska folket och det är från denna som Torah har kommit. Tora är ett vittnesbörd om hur Gud har gripit in för att straffa eller hjälpa judarna genom historien och handlar alltså i grund och botten om förhållandet mellan Gud och det judiska folket. Höjdpunkten i Tora finns i Andra Mosebok där det beskrivs hur Mose tar emot de tio budorden från Gud på berget Sinai. Enligt rabbinsk tradition består Torah bara av den skriftliga läran, Torah she-bi-khetav. Det är den ena delen av det som kallas den tudelade Torahn. Den andra delen är den muntliga läran, Torah she-be-al peh, som fungerar som en förklaring till den skriftliga delen. Alla delar av läran är lika viktiga enligt den rabbinska traditionen, eftersom man inte enbart kan gå till den skriftliga Torahn för att tolka lagarna i praktiken. Då behöver man den muntliga, förklarande delen också. Det är värt att notera att det överlag kan sägas att inom ortodox judendom tolkas Torah ordagrant. Den reformistiska traditionen bibehåller att Torahn gavs av Gud till judarna via Moses vid berget Sinai, men att detta var början på Guds dialog med judarna, och att varje generation måste höra Guds röst själv. Därför anser man att Torahn inte i alla lägen bör tolkas ordagrant. "Tradition har en röst, men inte vetorätt." Synagogan En synagoga är en judisk samlingslokal avsedd för tillbedjan och religiösa studier. Synagogor har byggts i alla möjliga stilar och storlekar. På traditionella synagogor ses ofta just tolv fönster, som skall symbolisera de tolv judiska stammarna. En synagoga är på intet sätt någon nödvändighet för en judisk gudstjänst, som kan hållas nästan varsomhelst, givet att en minjan – 10 vuxna judar (judiska män i ortodoxa församlingar) – finns närvarande. Varje synagoga har en Bimah (läspulpet) och en Ark, ett skåp där torah-rullarna förvaras. Bland ashkenaziska judar kallas detta skåp även för Aron Hakodesh. En synagoga är vanligtvis byggd så att arken är riktad mot Jerusalem. I ortodoxa synagogor finns också en Mechiza, en avskiljare som skiljer kvinnor och män åt under gudstjänsten. Inom den egalitärajudendomen sitter män och kvinnor tillsammans, och kvinnor har en lika stor del i gudstjänsten som männen. Inom den icke-ortodoxa judendomen finns även kvinnliga rabbiner; exempelvis är Ute Steyer, rabbin vid Stockholms Stora synagoga, den första kvinnliga rabbinen i Sverige. Kashrut Kosher (כשר), är den mat som av kashrut (כשרות, en del av halakha) angivits som tillåten för praktiserande judar. Mat som är förbjudet för religiösa judar är däremot treifah (heb. טרפה). Sistnämnda term härstammar från ett ord för djur som slaktats efter att ha blivit slagna av rovdjur. De grundläggande lagarna inom kashrut finns i Tredje Mosebok och även i den muntliga lagen som skrevs ned i Talmud. Slakten regleras dels i den muntliga tradition som toran hänvisar till i Femte Mosebok 12:21. Händelser i livet B'rit mila B'rit mila (hebreiska בְּרִית מִילָה [bərīt mīlā]), även kallad bris (uttalas med kort [i]) bland ashkenaziska judar, är den omskärelse som enligt Toran (Första Moseboken 17: 10-12) ska äga rum på varje judiskt gossebarn på hans åttonde levnadsdag. Brit står för förbund och mila står för omskärelse, dessa två ord betyder tillsammans "omskärelsens förbund". Omskärelsen är en symbol för förbundet mellan Abrahams folk och Gud. Pidjon habben Pidjon habben är hebreiska för "friköpande av sonen". Den judiska sedvänjan pidjon habben härstammar från händelsen när Gud skonade den förstfödde av hankön både hos människa och hos djur bland israeliterna. Allt annat förstfött av hankön i Egypten lät han dö för att förmå Farao att ge israeliterna tillåtelse att lämna slaveriet i Egypten (2 Mos, 11:1-7). Som tack för att Gud besparade israeliterna denna olycka så skulle man offra alla förstfödda av hankön till Gud (2 Mos, 13:11-16). Hos människan så bestod offret av att den förstfödde sonen skulle tjäna Gud som präst eller tempeltjänare, en mycket hedrande uppgift. Bar mitzva Bar mitzva (från hebreiska, בר מצווה, "budets son") kallas det tillfälle då en judisk pojke uppnår sin religiösa myndighetsålder, vilket för pojkar sker vid 13 års ålder. Bar mitzva sker automatiskt, men det är dock brukligt att hedra tillfället genom att delta i en gudstjänst och att då kallas fram att välsigna Torahn, samt ibland att läsa ett avsnitt av Torah. Bat mitzva Bat mitzva, budets dotter, kallas det tillfälle som en judisk flicka uppnår sin religiösa myndighetsålder inom vissa judiska riktningar. För flickorna sker det vid 12 års ålder. Bat mitzvah har under 1900-talet införts som en motsvarighet till pojkarnas bar mitzvah. Mer traditionella inriktningar, exempelvis många ortodoxa, har dock inte accepterat bat mitzva eftersom det saknar grund i religiösa urkunder. Bat mitzva sker automatiskt, men det anses dock brukligt att hedra tillfället genom att delta i en gudstjänst och, i huvudsak icke-ortodoxa församlingar, att läsa ett avsnitt av Torah på hebreiska. Bat mitzva föregås av ett års studier då barnet får elementär undervisning i bibelkunskap och hebreiska. Inom reformistisk judendom blir en flicka bat mitzva vid 13 års ålder, det vill säga samma ålder som en pojke blir bar mitzvah. Helgdagarna Shabbat Shabbat, även shabbos eller shabbes, på svenska sabbat, är beteckningen på den judiska vilodagen. Shabbat firas varje vecka, från solnedgången fredag kväll tills "tre stjärnor syns" på lördag kväll, för att ge möjlighet att begrunda världens skapelse. Shabbat har mycket stor vikt i den judiska religionen, vilket gör den till den näst viktigaste högtiden efter Jom Kippur. Under Shabbat får – enligt traditionell judisk uppfattning – inget arbete utföras. Det är heller inte tillåtet att resa, att bära saker utomhus, eller att tända och släcka eld. Eftersom elektricitet anses som en form av eld är det enligt ortodox judendom heller inte tillåtet att sätta på eller stänga av ström. Dessa förbud får endast brytas för att rädda människoliv ("pikuach nefesch"). Konservativ och i synnerhet progressiv judendom har mildrat dessa regler kraftigt. Shabbatsfirandet inleds med att någon av de närvarande kvinnorna (i en familj hustrun) tänder levande ljus och läser en välsignelse över dem. Finns inga kvinnor närvarande utförs ritualen dock av en man. I en familj välsignar därefter fadern barnen och läser den aronitiska välsignelsen. Att tända shabbatsljusen är en av de få religiösa handlingar som traditionell judendom ålägger kvinnor. Under fredagskvällen äter man också en liten festmåltid, som inleds med kiddusch, ett helgande av Shabbat, genom att man läser välsignelser över vinet, det särskilda sabbatsbrödet challah samt Shabbat. Lördagsmorgonens gudstjänst anses som veckans viktigaste i de flesta riktningar av judendomen. Det är då man läser veckans parasha, ett avsnitt ur Torah. Efter läsningen ur Torah läses också en haftarah, en profettext. Ortodoxa rabbiner är dock noga med att poängtera, att det är bättre att be lördagsmorgonens shacharit ensam eller med familjen än att företa sig en lång resa till en avlägset belägen synagoga. Reformjudar har en mera tillåtande syn på resor till synagogor på shabbat. Shabbat avslutas med en ceremoni som kallas Havdala. En bägare med vin hålls upp och ett ljusarrangemang bestående av minst två sammanflätade ljus tänds. Sedan läses en text där gränsen mellan Shabbats helighet och den övriga veckan markeras. En liten dosa med väldoftande kryddor räcks runt bland de församlade, som sedan håller upp händerna mot havdalahljuset och låter det reflekteras på naglarna. Sedan dricker man ur vinbägaren. På vissa håll finns en tradition att spara en sista del av vinet för att släcka ljuset i. Till sist sjungs sångerna Elijahu Hanavi om profeten Elia, och Shavuah Tov, "en god vecka". De tre pilgrimshögtiderna Pesach Pesach (hebr. פֶּסַח), den judiska påsken, "det osyrade brödets högtid", firas till minne av uttåget ur Egypten och är en av de viktigaste judiska högtiderna. Det firas samma dag varje år i den judiska kalendern, nämligen den 15:e Nisan (se Andra Mosebok 12:6). Det hebreiska ordet pesach betyder "passera förbi" och på engelska brukar termen "passover" användas. Detta syftar på Andra Mosebok 12:23, där Gud meddelar Moses att han kommer döda den förstfödde sonen i varje egyptiskt hem, men passera förbi de dörrar som insmorts med blod från ett lammoffer. Genom blodmarkeringen kunde därmed de judiska gossebarnen överleva. Pesach inleds vid första fullmånen efter vårdagjämningen, oftast i april, och firas under sju dagar i Israel och i åtta dagar av judarna i diasporan. Anledningen till detta var att man var tvungen att bryta upp hastigt och ge sig iväg från slaveriet i Egypten så man hann inte jäsa brödet, och till minne av detta äter man ojäst bröd. Shavuot Shavuot, veckofesten, firas sju veckor efter pesach och varar under två dagar. Shavuot betyder just veckor. Ursprungligen var shavuot en skördefest men har under årens lopp fått en djupare mening som en helg som firas till minnet av den dagen då Israels folk fick Torahn av Gud vid berget Sinai. Liksom alla andra judiska fester har Shavuot ett samband med naturen. I Toran kallas Shavuot chag hakkatsir, som betyder veteskördens fest. Den kallas även chag habbikkurim som betyder förstlingarnas fest. Man firar att vårens löften har gått i uppfyllelse på Shavuot. Shavuot Pesach är ett tecken på att kornskörden börjar. Under sju veckor mellan Pesach och Shavuot, under omerdagarna, börjar veteskörden, och kornskörden avslutas med veckofesten Shavuot. Detta handlar om vår som övergår till sommar. Sedan Templet i Jerusalem förstörts år 70 behövde man fira på ett annat sätt. "Tiden för givandet av Toran" kallar judarna denna helg, inte mottagandet av Toran utan givandet. Det finns två förklaringar till det: För det första blev Toran given till det judiska folket en gång, på Shavuot, på Mose tid. Och varje gång en jude läser, studerar, Toran får den alltid in något nytt i huvudet. För det andra, trots att Toran har givits till varje jude på samma sätt, så tar inte alla judar emot den på samma sätt. En del judar följer den bättre än andra och en del judar förstår den bättre än andra — och även judar som förstår lika mycket ser olika aspekter av Toran. På så sätt firas givandet och inte mottagandet. Man kan säga att Shavuot är judarnas födelsedag. Shavuot var från början en endagsfest, men den firas i konservativa och ortodoxa synagogor utom Israel i två dagar. Sukkot Sukkot (hebreiska סוכות) el. lövhyddofesten är en judisk högtid som årligen infaller den 15 tishri i den judiska kalendern, vilket motsvarar sent i månaden september eller tidiga oktober, och varar sju dagar, samt avslutas med ytterligare två helgdagar, shemini atzeret och simchat Tora. Sukkot är plural av hebreiskans "sukka", hydda, vilket är högtidens viktigaste symbol. Varje familj som kan, bygger hyddor med tak bestående av löv under bar himmel för att fira och minnas israeliternas ökenvandring ur Egypten till landet Israel i bibeln. Hyddorna måste vara placerade under bar himmel, vare sig de placeras på en större balkong utan tak direkt ovanför, eller i trädgården. Däri äter man dagens huvudmål varje dag under högtiden och om vädret tillåter sover man även där varje natt. Förr i tiden firades den samtidigt som vinskörden. Andra centrala högtider och minnesdagar Simchat Torah Simchat Torah (hebreiska שמחת תורה) är en judisk högtid, då man firar att man läst ut Torah för det förra året och börjar om på nytt. Rosh ha-Shanah Rosh ha-Shanah (hebreiska: ראש השנה; Roš ha-Šanah) är den judiska högtid då judarna firar sitt nyår. Rosh ha-Shanah firas på första och andra dagen av den judiska månaden tishri, det vill säga i september eller oktober. Den kallas även åminnelsedagen eller shofar. Enligt judisk tradition skapades jorden på denna dag och det är vid Rosh ha-Shanah Gud bedömer vad människorna har gjort under det gångna året och beslutar vad som skall hända dem under det kommande. Under de tio dagar som sedan följer, mellan Rosh ha-Shanah och Jom Kippur, finns tid för eftertanke och botgöring innan domen slutligen fastslås. Det är en tid för försoning. Jom Kippur Jom Kippur eller Jom hakippurim (hebr. יוֹם הַכִּפּוּרִים ), med engelskbaserad stavning Yom Kippur och Yom hakippurim; Försoningsdagen, är en helg inom judendomen, som infaller tio dagar efter den judiska nyårsdagen. Det är den viktigaste och allvarligaste högtiden för de troende. Efter att Templet i Jerusalem förstörts firas försoningsdagen genom att fasta, be böner, samlas till gudstjänster och be sina medmänniskor om förlåtelse. Under djupt allvar tänker man tillbaka på det år som gått och vad man kan ha gjort för fel och misstag. Samtidigt lovar man Gud att försöka bli en bättre människa och att försöka leva som Gud har tänkt att människan bör leva. Helgen börjar i synagogan kvällen innan med att man ber Kol Nidre, en bön om tillgift för de uppriktiga löften till Gud som man kommer att ge under året men inte lyckas hålla. Under Jom Kippur förväntas man försonas med sina ovänner, bära vit skrud och kippa samt tända ljus för avlidna. Under Jom Kippur avstår man även från mat och dryck. Liksom under Rosh hashana blåser man i ett vädurshorn, en shofar, vilket skall väcka människorna till eftertanke. Helgen avslutas med Neila, en bön om försoning. Chanukka Chanukka (hebreiska חנוכה eller חנכה ḥănukkā) är den judiska högtid som varar i åtta kvällar från 25 kislev till 3 eller 4 tebet – det vill säga vid nymåne i november-december. Chanukka kallas ibland för ljusets fest, ibland för invigningsfesten. Chanukka firas till minne av Judas Mackabeus återinvigning av Jerusalems tempel år 164 f.Kr. sedan det under maccabéerupproret befriats från de seleukidiska härskarna. Enligt traditionen fanns olja till templets lampor för en enda dag, men Herren såg till att oljan räckte i de åtta dagar som behövdes för att få fram ny tempelolja. Chanukka varar därför i åtta dagar, och varje kväll tänds ljus till minne av detta under – ett ljus den första dagen, två den andra, och så vidare. Dessa åtta dagar är dock inte helgdagar så till vida att sabbatsbuden gäller, utan snarare en utdragen fest. Purim Purim är en annan judisk högtid. Ordet betyder "lott" eftersom Haman tänkte dra lott om vilken dag judarnas utrotning från Persien skulle ske. Historien återberättas i Esters bok, där det berättas att drottning Ester förrådde Hamans planer inför kung Ahashveros. Haman blir hängd, men Hamans påbud om att judarna får dödas kan inte stoppas. Ahashveros utfärdar då ett nytt påbud som tillåter judarna att lyfta vapen mot sina fiender, vilket de också gör. Enligt Esters bok dödades 75 000 perser. Dagen före festen fastar man; sedan läser man ur Esters bok (Megillat Ester) i synagogan på kvällen och morgonen. När Hamans namn läses skakar barnen i skallror och för oväsen så man slipper höra hans namn. I synnerhet brukar barn klä ut sig på purim, ofta till någon av gestalterna i Esters bok. Judisk filosofi Judisk filosofi avser associationen mellan uppriktiga studier av filosofi och judisk teologi. Betydande judiska filosofer innefattar Solomon ibn Gabirol, Saadia Gaon, Maimonides och Gersonides. Större förändringar inträffade som gensvar till Upplysningen (sent 1700-tal till tidigt 1800-tal). Modern judisk filosofi omfattar både ortodox och icke-ortodox inriktad filosofi. Framstående bland de ortodoxa judiska filosoferna är Eliyahu Eliezer Dessler, Joseph B. Soloveitchik och Yitzchok Hutner. Välkända icke-ortodoxa judiska filosofer innefattar Martin Buber, Franz Rosenzweig, Mordecai Kaplan, Abraham Joshua Heschel och Emmanuel Lévinas. Historia Rabbinsk judendom, som den framträder idag, har en äldre förhistoria i östra medelhavsvärldens semitisktalande befolknings polyteistiska religion (se Syrisk-fenicisk mytologi) som utövades i ett bälte som sträcker sig genom dagens Syrien, Libanon, Jordanien och Israel. Spår av denna bakgrundsmiljö syns i Psaltarens (Hebreiska: Tehillim) psalm 29, 82 och 138. Judendomen har också en yngre förhistoria i den tempelcentrerade monoteistiska israelitiska religion som utövades fram till templets förstörelse år 70. Äldre förhistoria Arkeologiska fynd från Ebla och Ugarit visar att människor i nuvarande Syrien, Libanon och Israel under det tredje och andra årtusendet före den kristna tideräkningens början utövade polyteism på ett antal språk nära släkt med hebreiska. Religiös poesi från detta område uppvisar många likheter med vad man även finner i Psaltaren, en samling judiska hymner som ingår i den Hebreiska bibeln (men även i den kristna bibeln). Gudsnamnet El används exempelvis både om den högsta gudomen i syrisk-fenicisk religion och om Gud i judisk mening. Traditionellt anses tidiga monoteistiska former av israelitisk religion ha utövats av bland annat Abraham, Isak, Jakob, Mose, Kung David och Salomo under det andra årtusendet (och början av det första årtusendet) före den kristna tideräkningens början. Från ett strikt historiskt perspektiv vilar denna period emellertid i dunkel, och det finns inga oomstridda historiska källor om judendomens förstadier från denna tid. På 1300-talet f.Kr. nämner egyptiska källor gudsnamnet yhw i samband med stammar hemmahörande på Sinaihalvön och vid berget Seir. Det är möjligt att detta är det äldsta belägget för det främsta hebreiska gudanamnet JHVH (vars exakta vokalisering är omstridd av akademiker, och vars uttal är förbjudet inom judendomen). Religionen i Juda rike (och i viss mån även i Kungariket Israel) under perioden ca 930-537 f.Kr. förefaller i alltmera tilltagande omfattning ha skilt sig från grannfolkens religioner, genom att exklusivt dyrka en enda Gud. Kungariket Israels existens är med säkerhet belagt ca 840 f.Kr., då Mesha-stelen nämner Israel under beteckningen "Omris hus". Såväl arkeologiska fynd som de bibliska Kungaböckerna visar att den omgivande miljöns polyteism florerade även i kungariket Israel och Juda rike, men bokprofeter som bland andra Hosea kritiserade detta. Sedan kungariket Israel tillintetgjorts av Assyrien 722 f.Kr. blomstrade Juda rike under ytterligare ett drygt århundrade. Offerceremonierna centraliserades till templet i Jerusalem av kung Josia i slutet av 600-talet f.Kr., och under Babyloniens växande hot mot Juda rike var bokprofeten Jeremia verksam. Juda rike erövrades av Babylonien år 587 f.Kr., och samhällets överklasskikt deporterades till Babylonien. Den senare delen av Jesajas bok förmodas vara författad av en profetlärjunge (eller en grupp av författare) verksam under 500-talet, eftersom den talar in i den tidens situation, och är strikt monoteistisk. Med undantag för fynden av judisk polyteism på den egyptiska ön Elefantine, förefaller polyteistiska former av israelitisk religion ha upphört vid denna tid. Samariernas monoteistiska religion förefaller ha börjat utvecklas vid denna tid. Samarierna delar med judendomen bruket av Torah som helig skrift, men däremot erkänns inte profetböckerna (Neviim) eller Skrifterna (Ketuvim) Yngre förhistoria Under persisk överhöghet tillämpades religiös tolerans, och den judiska exilen i Babylonien tog slut (Även om Babylonien även fortsättningsvis skulle utgöra ett judiskt lärdomscenter). Templet i Jerusalem återuppbyggdes på 520- och 510-talet, och offren kunde åter börja utföras. Profeterna Haggaj och Sakarja var verksamma vid denna tid. I mitten av 400-talet ledde Esra en religiös uppstramning, som förmodligen utgör tillkomstmiljön ("den stora församlingen") för de äldsta ännu använda judiska välsignelserna (berachot) och grunddragen i den judiska påskmåltiden. Från denna tid härrör troligtvis bruket att recitera Shema och observansen av en ännu inte språkligt fast fixerad adertonbön, Amida. Israelitisk religion under den efterföljande perioden var dock inte enhetlig: Historieskrivaren Josefus nämner en judisk riktning kallad saddukéer, som inte erkände profetböckernas eller Skrifternas auktoritet, och arkeologiska fynd i Qumran, bland annat Dödahavsrullarna, visar på förekomsten av en riktning som inte erkände Jerusalems auktoritet, men som ägnade sig åt omfattande reningsritualer. Under grekisk överhöghet inträffade ett uppror, Mackabéerupproret, på 160-talet, sedan en seleukidisk kung profanerat templet, och för en tid leddes Judéen av en inhemsk kungadynasti, hasmonéerna, exempelvis Alexander Jannaeus. Hasmonéerna och deras ingifte tronföljare, Herodes den store, spelade ut romerska riket mot det seleukidiska väldet, och kom under romerskt beskydd från och med 1960-talet f.Kr. Herodes lät bygga ut templet i Jerusalem till det man brukar kalla för det tredje templet. Ur den dåtida israelitiska religionen avknoppades även ett fåtal separata religioner, som kristendom. Tidig rabbinsk judendom Ett utmärkande kännetecken för rabbinsk judendom idag är synagogans betydelse, ett annat kännetecken att djuroffer inte utförs. På dessa punkter skiljer sig rabbinsk judendom från den israelitiska religion som den härstammar från. Under århundradena strax före den kristna tideräkningens början började synagogor växa fram som samlingssalar i städer över hela medelhavsområdet, bland annat för att underlätta gemensam bön. Tannaiterna var en inflytelserik grupp judar som debatterade den korrekta tillämpningen av Torah, och som stegvis utformade Amidabönens, Schmone eshre, exakta ordalydelse. Till tannaiterna räknas bland annat Hillel, Shammai och rabbi Akiva. När de romerska härarna omintetgjorde offren i templet, genom att förstöra templet år 70, växte synagogorna i betydelse för judendomens religiösa liv, och de senare tannaiterna debatterade hur judisk religionsutövning borde tillgå i brist på templet. Tannaiternas debatter samlades i Torah-kommentaren Mishna, som stod färdig omkring år 220. De följande generationerna judiska lärde, amoraiterna, debatterade Mishna, och sammanställde en kommentar till Mishna, Gemara, som stod färdig ca år 500. Tillsammans kallas Mishna och Gemara för Talmud. En grupp av judar ställde sig kallsinniga till Talmuds växande auktoritet, och erkände endast Tanakh: De så kallade karaiterna. Under amoraitisk tid (eller kanske geonisk tid) författades också det bokstavsmystika verket Sefer jetzira. Under perioden 589-1038 utmärkte sig rabbiner i mellanöstern för sin stora lärdom, och fick hederstiteln gaonim. Tidsperioden brukar därför kallas för "geonisk tid". För det religiösa livet under denna tid var kanske framväxten av en fast föreskriven Siddur (bönbok eller gudstjänstordning) viktigast. Den äldsta siddur-versionen sammanställdes av Amram Gaon på 850-talet. Under denna tidsperiod sammanställdes även klassiska kommentarer till Tanakh, midrasherna, Tidsperioden 1038-1563 brukar kallas för rishonitisk tid. I början av denna tidsperiod var Rashi (1040-1105) verksam som författare till mycket inflytelserika midrasher och talmudkommentarer. Sången Adon olam, som numera förekommer i de flesta siddurim, härrör troligtvis från denna tid – kanske författad av Salomo ben Jehuda ibn Gabirol (1020-1057). Högmedeltiden I den muslimska världen spreds och odlades studiet av den i Västeuropa bortglömde, grekiske filosofen Aristoteles, bland annat av Avicenna och Averroës, men det dröjde inte länge förrän Averroës yngre judiska samtida, Maimonides (även känd som Rambam), också tog aristotelisk filosofi i bruk för att systematisera judisk teologi. Maimonides är bland annat känd för att ha författat en sammanfattning av judisk tro i tretton punkter. Med Maimonides tog den rationalistiska riktningen inom ortodox judendom sin början. Under 1200-talets lopp utvecklades i Spanien nya former av judisk mystik, kabbala, inledningsvis av Isak den blinde (1160–1235), senare under samma århundrade av Nachmanides (1194–1270), Abraham Abulafia (1240–1291), Josef ben Abraham Gikatilla (1248–1305) och Moshe de Leon (1250–1305). Den sistnämnde var redaktör för det verk som skulle bli normerande för kabbalan fram till 1500-talets början, Zohar, vars ramberättelse traditionellt tillskriver sin uppkomst ett årtusende tidigare genom amoraiten Simeon bar Jochai. Ett hårt slag mot Andalusiens judiska befolkningsandel inträffade 1492, då Isabella I av Kastilien och Ferdinand II av Aragonien utfärdade en utvisningsorder för alla spanska judar som vägrade konvertera till kristendomen. Nordafrika fick ett omfattande inflöde av välutbildade sefardiska judar, men andra utvandringsvågor gick till de något mera toleranta italienska stadsstaterna och till sådana platser i det heliga landet som samhället Safed. Safed kom att bli centrum för en förnyad våg av kabbalistiska studier, bland annat genom Josef Caro (författaren av Shulchan Aruch), Moses ben Jakob Cordovero (1522–1570) och Isaac Luria (1534–1572). Tidig acharonitisk tid Tillkomsten av Shulchan Aruch brukar anses som startdatum för den acharonitiska tidsperioden. På 1600-talet skulle den judiska befolkningen på balkanhalvön och i Turkiet tumlas om av Sabbatai Zvi (1626–1676), som gjorde anspråk på att vara messias (understödd av kabbalisten Natan av Gaza), men som sedan konverterade till islam. Detta misskrediterade kabbalan i många ortodoxa judars ögon, och maimonidesbaserad rationalism kom att få en alltmera förstärkt ställning i både Europa och i Jemen under 1700-talets och 1800-talets lopp. Den kabbalistiske författaren Moshe Chaim Luzzato (död 1746) drevs omkring mellan olika delar av Europa på grund av sina rationalistiska rabbinkollegors felaktiga förmodande att han skulle vara sabbataian, och begravdes slutligen i Tiberias. Lurias typ av kabbala spreds till mellanöstern och östeuropeiska mitnagdim-rabbiner genom Israel Sarug (död 1610?), men en annan Luria-lärjunge, Chayim Vittal (1543–1620) skulle få ett större inflytande över chassidismen, som växte fram i Polen och Ukraina under 1700-talet, under ledning av Baal shem tov (1698–1760). Chassidismen kritiserades av mitnagdim-judar för att försumma observansen av mitsvot genom att skylla på innerlighet, för misstänkt panteism, samt för en överdriven tilltro på ärftliga rabbindynastiers auktoritet, men inledningsvis var synen på kabbala inte något som splittrade chassider och mitnagdim. Haskala-rörelsen Under inflytande av upplysningstidens tänkande startade Moses Mendelssohn (1729–1786) haskala-rörelsen, som verkade för judisk emancipering, men som också ansåg sig kunna lägga traditionell observans av mitsvot åt sidan, för att betona judendomens karaktär av etisk monoteism. Den spreds över världen, men splittrades tämligen snabbt i reformjudendom och konservativ judendom. De kretsar som inte följde haskala-rörelsen, och ville förbli vid ortodox judendom splittrades själva flera riktningar: En mera kabbala-vänlig icke-chassidisk litvak-judendom (trots namnet även förekommande utanför Litauen) Chassidism Kabbala-fientliga och maimonides-baserade former av rationalistisk ortodoxi Samson Raphael Hirschs uppfattning, Torah im Derech Eretz, som innebar att traditionell talmudskolning kunde kombineras med världsliga akademiska studier Modern-ortodox judendom Öppen ortodoxi (som går en medelväg mellan modern-ortodox judendom och konservativ judendom) Nittonhundratalet Nittonhundratalet innebar kontrastfyllda händelser för judendomen. Många östeuropeiska judar utvandrade till USA. I Östeuropa förekom inledningsvis spänningar mellan ortodox judendom och sionism. Ortodoxa judar betraktade ofta sionismen med misstro som ett sekulariserande och ateistiskt projekt. Sedan inträffade Förintelsen, och även många ultraortodoxa judar kunde se upprättandet av Israel som en tillflykt undan förföljelse. Under 1900-talets lopp har några ytterligare judiska riktningar uppkommit, bland andra rekonstruktionistisk judendom och förnyelsejudendom (Jewish Renewal). Judendomen och andra religioner Judendomen är i princip ointresserad av andra religioner, och är inte en missionerande religion. Detta har emellertid inte hindrat att judendomen har påverkats av andra religioner. Judendomen utgör uppkomstmiljön för andra abrahamitiska religioner, exempelvis samaritansk religion, gnosticism, kristendom och mandeism. Det går att konvertera till judendom, men det är komplicerat, och uppmuntras inte. Sedan 1950- eller 60-talet förekommer religionsdialog mellan judar och företrädare för andra religioner. Judendom och zoroastrism Som världens äldsta monoteistiska religion har judendomen konkurrens med Zoroastrismen: Man vet inte om Zarathustra levde före eller efter Mose). Zoroastrismen är också monoteistisk, och där finns en dualism på individuell nivå, vad forskare kallat "etisk dualism" med ett motsatsförhållande mellan sanning och lögn, mellan gott och ont, mellan ljus och mörker. Zoroastrismen var statsreligion i det persiska riket i antikens Iran. När araberna erövrade landet och omvände landet till islam på 650-talet flydde zoroastrierna, i synnerhet prästerskapet ('mager') till Indien. Judendom och kristendom Kristendomen är den religion som utgår från tron på Jesus från Nasarets lära, liv, död och uppståndelse såsom det återges i Nya testamentet, andra delen av kristendomens heliga skrift Bibeln, som består av den hebreiska bibeln (Tanakh) samt det grekiska Nya testamentet. Benämningen Nya testamentet kommer från Paulus idé att Torahn var förlegad (varför kristna kallar den för Gamla testamentet) och att Jesus var en ny lagstiftare i likhet med Moses, men att Jesus var Guds son. Det Nya testamentet skulle uppfylla det Gamla som en lag och ett förbund för kristna (Matteus 5:17: "Tro inte att jag har kommit för att upphäva lagen eller profeterna [Gamla testamentet]. Jag har inte kommit för att upphäva utan för att uppfylla.") Kristendomens anhängare anser att Jesus är den utlovade Messias/Kristus och "Guds son". Kristendomen är en abrahamitisk religion, vilket innebär att kristna anser sig be till samma gud som Abraham identifierade och ingick ett förbund med. Men även Noa hade ett förbund med Gud och inom judendomen anser man att sju noakidiska lagar gäller för hela mänskligheten. Sedan 1700-talet förekommer bland somliga judiska tänkare föreställningen att Paulus hade uppdraget att göra dessa sju noakidiska bud kända bland hedningarna genom mission. Paulus anses av judar vara en av kristendomens grundare. Inom judendomen utgörs förbundet mellan människan och Gud av omskärelse. Jesus Inom judendomen har Jesus inte någon religiös funktion. Vissa judar betraktar i allmänhet Jesus som en historisk person, andra förnekar hans existens och säger att Paulus var kristendomens grundare. Alla Jesu uttalanden i Nya testamentet utgör för judarna redan kända grundprinciper och tillägger inte något väsentligt till Torahn. Forskare anser att de äldsta delarna av Nya testamentet skrevs på hebreiska och arameiska. Maccoby anser att den retoriska strukturen i Jesu lagtolkningar följer Rabbi Ishmaels 13 tolkningsprinciper (baserade på sju stycken av Hillel) och moderna forskare anser att de delar av Nya testamentet där Jesus talar inte skiljer sig från samtida fariséiska skrifter. Maccoby anser att Pauli retorik däremot baseras på grekiska retoriska principer, och att Paulus inte var jude och farisée, såsom han utgav sig för att vara. Moderna judar är ättlingar till fariséerna, och vissa av Jesu uttalanden är identiska med Hillels, som levde cirka 100 år tidigare. Judenheten tror på de löften som finns i Tanakh (Gamla Testamentet) om en Messias, men avvisar bestämt att denne skulle ha varit Jesus. Istället väntar de ännu på Messias, som enligt judisk lära inte kommer att vara gudomlig utan mänsklig. Specifikt avvisar judendomen vidare treenighetsläran (med hänvisning till bland annat Femte Mosebok 6:4) och tanken att Jesu död sonade människornas synder, samt läran om Jesu uppståndelse. En liten grupp etniska judar delar kristendomens tro på Jesus som den judiska Messias. Dessa är kristna judar som inte avsäger sig sitt judiska ursprung eller sin judiska identitet. Se vidare Messiansk judendom. Det finns även en förening som är grundad i Sverige som heter Messiansk Kristendom. De som är medlemmar i den föreningen är kristna "i nationerna" som vill högtidlighålla vissa judiska högtider med religiös övertygelse som orsak. Judendom och islam Enligt islamisk teologi var islam från begynnelsen mänsklighetens ursprungliga religion, utövad av Adam. Vid något tillfälle splittrades religionen och Gud började sända profeter till jorden med uppenbarelser till folket. Ur denna synvinkel är Abraham och Mose, Jesus samt alla hebreiska profeter även profeter inom islam. Deras föreskrifter och texter ur Torah och Evangelierna anses ha förvanskats av judar och kristna. (Idén att judarna hade förändrat torahn förekom först bland kristna). Judendomen (och islam) skiljer sig från många av vår tids religioner då deras centrala auktoritet inte består av en enda person eller grupp, utan av heliga skrifter, gamla traditioner och decentraliserade grupper av lärda rabbiner vilka tolkar dessa skrifter och lagar. Enligt den judiska traditionen börjar judendomen med det eviga förbundet mellan Gud (JHVH) och Abraham omkring 2000 f.Kr., och Abraham betraktas som patriark och det judiska folkets stamfader. I alla tider har judendomen anslutit sig till ett antal religiösa principer, av vilka den viktigaste är tron på en enda, allvetande, allsmäktig, välvillig och transcendent Gud, som har skapat världen och upprätthåller den, styr historien och griper in närhelst han önskar. Enligt den judiska traditionen etablerade den Gud som skapat världen ett förbund med israeliterna och deras ättlingar, och gav sina lagar (däribland de tio budorden) till Mose på Sinai berg i form av både skriftlig och muntlig Torah. Det traditionella utövandet av judendomen kretsar runt studier och observationer av Guds lagar och bud såsom det står skrivet i Torah och tolkat i Talmud. Se även Tetragrammaton Religion Heliga landet Judar Synagoga Judiska kalendern Israels historia Judendomens historia Ortodox judendom Reformistisk judendom Konservativ judendom Judendom i Kina Referenser Noter Externa länkar Judaism by Kaufman Kohler. Artikeln i Jewish Encyclopedia 1905 Judiska församlingen i Stockholm Jewish encyclopedia The Jewish Virtual Library Jewish / Hebrew Date Converter Wikipedia:Basartiklar


text: 20 juli är den 201:a dagen på året i den gregorianska kalendern (202:a under skottår). Det återstår 164 dagar av året. Återkommande bemärkelsedagar Nationaldagar s nationaldag (till minne av självständigheten från Spanien, som utropades denna dag 1810) Flaggdagar Norge: Kronprins Haakon Magnus födelsedag Övriga dagar Argentina, Brasilien och Uruguay: Vänskapens dag, för att främja vänskap och förståelse mellan folken (sedan 1969, till minne av månlandningen, som hela världen följde tillsammans) Namnsdagar I den svenska almanackan Nuvarande – Margareta och Greta Föregående i bokstavsordning Elias – Namnet förekom på dagens datum under 1600-talet, men flyttades 1701 till 17 april, där det har funnits sedan dess. Greta – Namnet infördes 1986 på 13 mars, men flyttades 1993 till dagens datum och har funnits där sedan dess. Margareta – Namnet har, till minne av en martyr vid namn Margareta av Antiochia, som dog 304, funnits på dagens datum sedan gammalt och har inte flyttats. Margit – Namnet infördes på dagens datum 1986, men flyttades 1993 till 15 juni, där det har funnits sedan dess. Margret – Namnet infördes på dagens datum 1986, men utgick 1993. Föregående i kronologisk ordning Före 1701 – Margareta och Elias 1701–1900 – Margareta 1901–1985 – Margareta 1986–1992 – Margareta, Margit och Margret 1993–2000 – Margareta och Greta Från 2001 – Margareta och Greta Källor Brylla, Eva (red.): Namnlängdsboken, Norstedts ordbok, Stockholm, 2000. af Klintberg, Bengt: Namnen i almanackan, Norstedts ordbok, Stockholm, 2001. I den finlandssvenska almanackan Nuvarande (revidering 2020) – Margareta, Margit, Greta, Gretel, Margita, Marit, Meja I föregående i revideringar 1929 – Margareta, Greta 1950 – Margareta, Greta, Margit 1964 – Margareta, Greta, Margit 1973 – Margareta, Margit, Greta, Gretel 1989 – Margareta, Margit, Greta, Gretel 1995 – Margareta, Margit, Greta, Gretel 2000 – Margareta, Margit, Marit, Greta, Gretel 2005 – Margareta, Margit, Marit, Greta, Gretel 2010 – Margareta, Margit, Marit, Margita, Greta, Gretel 2015 – Margareta, Margit, Marit, Margita, Greta, Gretel 2020 – Margareta, Margit, Greta, Gretel, Margita, Marit, Meja Händelser 514 – Redan dagen efter förre påven Symmachus död väljs Hormisdas till ny påve, utan motstånd. En av hans första åtgärder i sitt nya ämbete är att avlägsna de sista resterna av schismen med motpåven Laurentius (som avled 507), genom att låta de sista av hans anhängare återinträda i kyrkan. 1402 – Timur Lenk leder sin dynasti till seger över osmanerna i slaget vid Ankara och tillfångatar den osmanske sultanen och befälhavaren Beyazit I. Då sultanen nu är tillfångatagen kommer det osmanska riket att stå utan regent i elva år, då hans söner strider om makten, vilket kommer att kallas det osmanska interregnumet. Beyazit förblir fånge hos timuriderna till sin död i mars året därpå och enligt rykten ska han ha blivit grymt behandlad. Samtida källor säger dock, att han blir mycket väl behandlad och att Timur Lenk till och med sörjer hans död. Även om slaget blir en seger för timuriderna lyckas osmanska riket efter interregnumets slut (1413) snabbt återhämta sig och under 1400-talet börja gå mot sin höjdpunkt under 1500-talet. Timuridriket råkar dock i stället i kaos efter Timur Lenks död 1405 och inleder sin 100-åriga nedgång innan det slutligen erövras av grannarna 1507. 1592 – Sedan japanerna har inlett en invasion av Korea tidigare samma år lyckas de denna dag inta den koreanska huvudstaden Pyonjang. Detta leder till att den koreanske kungen Seonjo av Joseon vänder sig till Mingdynastins Kina och begär hjälp därifrån. Året därpå lyckas därför en gemensam koreansk-kinesisk styrka återta huvudstaden. Invasionen pågår i princip till 1596, då man inleder fredsförhandlingar, men är över först 1598, sedan invasionens ledande general Toyotomi Hideyoshi har dött och japanerna har dragit sig tillbaka från Korea. 1639 – Flickan Kristine Svendsdatter hittar det första av de båda Gallehushornen i Gallehus norr om Møgeltønder på södra Jylland. Hornet, som är i guld, är ett dryckeshorn från tidig järnålder och sedan det har överlämnats till kungen Kristian IV, som i sin tur ger det till sin son Kristian, blir det en dansk nationalklenod. Knappt 100 år senare (1734) hittar man ytterligare ett horn i närheten av den första fyndplatsen, men 1802 blir båda stulna och nedsmälta av en guldsmed. Efter andra världskriget lyckas man med hjälp av teckningar och tidigare kopior göra två kopior av hornen. 1810 – Under José Acevedo y Gómez ledning träffas en junta på sju personer i det spanska vicekungadömet Nya Granadas huvudstad Bogotá, där de utropar landets självständighet från Spanska imperiet. Det dröjer dock till 1816 innan Spanien erkänner det nya riket Colombias (nuvarande Colombia, Ecuador och Venezuela) självständighet och ända till 1819, innan spanjorerna officiellt upplöser vicekungadömet. 1866 – En österrikisk flotta besegrar en italiensk i slaget vid Lissa utanför den dalmatiska kusten i Adriatiska havet. Det blir en relativt enkel seger för österrikarna, eftersom den italienska sidan har drabbats av rivalitet bland befälen och de därför är uppdelade i små enheter, som österrikarna kan besegra en och en. Slaget blir emellertid en oväntad förlust för italienarna, som dittills mest har haft framgångar under det tredje italienska frihetskriget. Fredsslutet i oktober blir ändå fördelaktigt för Italien, då Österrike tvingas avträda Venetien till Frankrike, som i sin tur avträder det till Italien. Detta blir det första större slaget i världshistorien, där pansarklädda fartyg används och ett av de sista, där fartygen rammar varandra. 1904 – Flera olika danska tjänsteflickföreningar bildar organisationen De Samvirkende danske Tjenestepigeforeninger vid ett möte i Studentsamfundets sal i Köpenhamn. Målet är att förbättra tjänsteflickornas arbetsförhållanden i Danmark. Under olika namn existerar organisationen fram till 1992, då den slås samman med Dansk Kommunal Arbejderforbund och bildar Foreningen af Offentligt Ansatte. 1924 – Världsschackförbundet Fédération Internationale des Échecs (FIDE) grundas i Paris. Man har tidigare gjort försök att grunda ett internationellt schackförbund i S:t Petersburg 1914 och i Göteborg 1920, vilket dock har misslyckats. Nu grundas dock förbundet av de schackspelare som deltar i årets sommar-OS i Paris, som en sorts fackförbund för schackspelare. Under de första åren har förbundet dock inte särskilt stor makt och är dåligt finansierat. 1944 – Den tyske diktatorn Adolf Hitler blir utsatt för ett bombattentat i sitt högkvarter Varglyan i Ostpreussen. Attentatsmännen är höga tyska militärer som under Claus Schenk von Stauffenbergs ledning vill störta Hitler och nazistregimen, för att få ett slut på andra världskriget, eftersom de ser, att det håller på att störta Tyskland i fördärvet. Då Hitler överlever attentatet med några lättare skador lyckas attentatsmännen efter det inte genomföra den statskupp, som de har förberett. Redan samma dag och dagen därpå blir von Stauffenberg och flera andra ledande konspiratörer infångade och avrättade. Under den följande månaden infångas över 5 000 personer, som anses ha med komplotten att göra, varav flera hundra blir avrättade. 1969 – Fyra dagar efter att raketen Apollo 11 har skjutits upp från John F. Kennedy Space Center i Florida nedsänks dess månlandare The Eagle till månen och placeras på dess yta klockan 20.17. Det dröjer dock ytterligare sex och en halv timme, innan de båda astronauterna Niel Armstrong och Buzz Aldrin kliver ur den, för att strax före klockan tre på morgonen bli de första människorna, som sätter sin fot på månens yta. 1974 – Fem dagar efter att den progrekiska paramilitära organisationen EOKA-B har genomfört en statskupp på medelhavsön Cypern och störtat president Makarios III inleder turkiska styrkor en invasion av ön. Denna leder till att Cypern delas i en turkisk nordlig del och en grekisk sydlig del. Anledningen till invasionen är att Turkiet känner sig hotat av statskuppen, eftersom man från turkisk sida fruktar, att Cypern ska bli en del av Grekland. Delningen av ön kvarstår än idag (), även om vissa lättnader har gjorts på senare år. 1976 – En månad efter att rymdsonden Viking 1 har nått fram till planeten Mars (19 juni) landar den på dess yta och följs även av Viking 2 den 3 september. De båda sonderna tar bilder av planeten och skickar dem tillbaka till jorden. Sonderna fortsätter användas till början av 1980-talet (Viking 1 till 1982 och Viking 2 till 1980), då man har fått tillräckligt med uppgifter om Mars. Födda 356 f.Kr. – Alexander den store, makedonisk general och fältherre, kung av Makedonien 1304 – Francesco Petrarca, italiensk diktare och humanist 1519 – Innocentius IX, påve 1620 – Nikolaes Heinsius den äldre, nederländsk filolog och diplomat 1656 – Johann Bernhard Fischer von Erlach, österrikisk arkitekt 1649 – Hans Willem Bentinck, nederländsk-engelsk adelsman och diplomat 1659 – Hyacinthe Rigaud, fransk konstnär 1737 – William Maclay, amerikansk politiker, senator för Pennsylvania 1744 – Joshua Clayton, amerikansk politiker, guvernör i Delaware, senator för samma delstat 1766 – Thomas Bruce, brittisk adelsman och diplomat 1774 – Auguste de Marmont, fransk militär, marskalk av Frankrike 1802 – David Julius Billengren, svensk läkare och författare 1817 – Johan Henrik Nebelong, dansk arkitekt 1822 – Gregor Mendel, österrikisk munk, korherre och ärftlighetsforskare, ansedd som genetikens fader 1833 – Waldemar Rudin, svensk mystiker, professor och hovpredikant, ledamot av Svenska Akademien 1838 – P.P. Waldenström, svensk filosofie doktor, lektor och präst, ledare för Svenska Missionsförbundet 1839 – Samy Nisser, svensk disponent, militär och riksdagsman 1847 – Max Liebermann, tysk konstnär 1851 – Arnold Pick, tjeckoslovakisk neurolog och psykiater 1859 – Adolf, prins av Schaumburg-Lippe 1864 Erik Axel Karlfeldt, svensk poet och författare, ledamot av Svenska Akademien, dess ständige sekreterare, postum mottagare av Nobelpriset i litteratur 1931 William F. Whiting, amerikansk republikansk politiker och affärsman, USA:s handelsminister 1869 – Jo Byrns, amerikansk demokratisk politiker, talman i USA:s representanthus 1889 Erik Lindorm, svensk författare, skald och publicist Ruth Weijden, svensk skådespelare 1895 László Moholy-Nagy, ungersk skulptör, målare, formgivare och fotograf W. Chapman Revercomb, amerikansk republikansk politiker, senator för West Virginia 1897 – Tadeus Reichstein, polsk-schweizisk kemist, mottagare av Nobelpriset i fysiologi eller medicin 1950 1899 – Sven Sköld, svensk kompositör, arrangör, cellist och dirigent 1900 – Einar Norelius, svensk illustratör och sagoförfattare 1905 Margareta Högfors, svensk operettsångare och skådespelare Åke Ohberg, svensk skådespelare, regissör, producent och sångare 1913 – Ingrid Björnberg, svensk åldfru och barnflicka på Stockholms slott 1919 Edmund Hillary, nyzeeländsk bergsbestigare Osborne Bartley, svensk läkare, fackföreningsman, ämbetsman och landshövding i Västmanlands län 1920 – Elliot Richardson, amerikansk republikansk politiker, USA:s försvarsminister och justitieminister samt handelsminister 1924 – Tor Isedal, svensk skådespelare 1925 – Frantz Fanon, fransk psykiatriker, filosof och debattör 1928 – Pavel Kohout, tjeckisk-österrikisk författare 1931 – Karin Ahrland, svensk jurist, länsassessor, folkpartistisk politiker, statsråd och ambassadör 1932 Nam June Paik, koreansk-amerikansk konstnär Otto Schily, tysk politiker och jurist, Tysklands inrikesminister Sonja Westerbergh, svensk skådespelare 1936 – Barbara Mikulski, amerikansk demokratisk politiker, senator för Maryland 1938 Diana Rigg, brittisk skådespelare Natalie Wood, amerikansk skådespelare 1940 Monica Dominique, svensk pianist, kompositör, arrangör, kapellmästare, revyartist och skådespelare Bertil Jonsson, LO:s ordförande 1943 Chris Amon, nyzeeländsk racerförare Bob McNab, brittisk fotbollsspelare Wendy Richard, brittisk skådespelare 1945 Larry Craig, amerikansk republikansk politiker, senator för Idaho Johanna Hald, svensk regissör, manusförfattare och stillbildsfotograf 1947 Gerd Binnig, tysk fysiker, mottagare av Nobelpriset i fysik 1986 Carlos Santana, mexikansk-amerikansk gitarrist och rockmusiker 1948 – Muse Watson, amerikansk skådespelare 1953 – Lee Garlington, amerikansk skådespelare 1954 – John Davis, amerikansk filmproducent 1955 Stig Larsson, svensk poet, dramatiker, romanförfattare, filmregissör och kritiker Claes Nordin, svensk badmintonspelare och seglare 1957 – Donna Dixon, amerikansk skådespelare och fotomodell 1962 – Tomas Johansson, svensk brottare, bragdmedaljör 1964 Chris Cornell, amerikansk musiker, sångare och låtskrivare i gruppen Soundgarden, sångare i gruppen Audioslave Pontus Gårdinger, svensk programledare Bernd Schneider, tysk racerförare 1967 Reed Diamond, amerikansk skådespelare Agneta Sjödin, svensk programledare och författare 1969 – Josh Holloway, amerikansk skådespelare 1971 – Sandra Oh, kanadensisk skådespelare 1973 Peter Forsberg, svensk ishockeyspelare Haakon Magnus, norsk prins, Norges kronprins 1975 Judy Greer, amerikansk skådespelare Birgitta Ohlsson, svensk liberal politiker, före detta statsråd 1978 Marija Aleksandrova, rysk ballerina Pavel Datsiuk, rysk ishockeyspelare 1982 – Oscar Steen, svensk ishockeyspelare 1988 – Julianne Hough, Amerikansk sångerska 1993 – Lucas Digne, fransk fotbollsspelare i Aston Villa FC 1998 - Lars Gustaf Fredrik Nyreröd Granath, silvermedaljör i Kladdkakeracet, 2011. Avlidna 985 – Bonifatius VII, motpåve 1031 – Robert II, kung av Frankrike 1398 – Roger Mortimer, engelsk adelsman och tronföljare 1408 – Sten Bengtsson (Bielke), svensk riddare och riksråd, Sveriges marsk 1524 – Claude, Frankrikes drottning 1796 – John Houstoun, amerikansk politiker och jurist, guvernör i Georgia 1820 – Matthaeus Fremling, svensk filosof och professor 1856 – Emil Aarestrup, dansk skald och läkare 1866 – Bernhard Riemann, tysk matematiker 1881 – Theodor Bergk, tysk klassisk filolog 1891 – David S. Walker, amerikansk politiker och jurist, guvernör i Florida 1901 – Johan Laurentz, svensk arkitekt 1903 – Leo XIII, påve 1917 – Iwan von Müller, tysk klassisk filolog 1923 – Pancho Villa, mexikansk general och revolutionär 1926 – Felix Dzerzjinskij, polskfödd sovjetisk politiker, grundare av och chef för tjekan 1927 – Ferdinand I, kung av Rumänien 1937 – Guglielmo Marconi, italiensk uppfinnare, mottagare av Nobelpriset i fysik 1909 1944 Ludwig Beck, tysk militär, arméstabschef 1951 Abdullah I, emir av Transjordanien och kung av Jordanien Wilhelm, tysk prins, Tysklands kronprins 1973 Bruce Lee, kinesisk-amerikansk skådespelare Robert Smithson, amerikansk konstnär inom minimalism och earth art 1982 Okot p'Bitek, ugandisk författare och antropolog Folke Andersson, svensk skulptör och konstnär 1994 – Paul Delvaux, belgisk målare 1995 – Ernest Mandel, belgisk marxistisk politiker och ekonom 1996 – Bertil Boo, svensk skådespelare och sångare (baryton) med smeknamnet ”den sjungande bonden” 2001 – Carlo Giuliani, italiensk poet och anarkist 2007 Tammy Faye Messner, amerikansk kristen tv-profil och sångare Kai Siegbahn, svensk fysiker och professor, mottagare av Nobelpriset i fysik 1981 2008 – Dinko Šakić, kroatisk militär och krigsförbrytare, medlem i fascistorganisationen Ustaša 2009 – Gösta Werner, svensk regissör, filmforskare, kritiker och professor 2011 – Lucian Freud, brittisk målare 2012 – Karin Andersson, svensk centerpartistisk politiker, före detta statsråd 2014 Victor G. Atiyeh, amerikansk republikansk politiker, Oregons guvernör Bengt Lindwall, svensk präst, författare och vigselförrättare i Kär och Galen 2017 – Chester Bennington, amerikansk musiker, sångare i gruppen Linkin Park Källor Externa länkar


text: Jakobs protoevangelium är en apokryfisk skrift från slutet av 100-talet. Skriften handlar framför allt om Jungfru Marias liv fram till tiden när Jesus är nyfödd, och berättar om hennes jungfrudom och helighet. Namnet Jakob kommer från dess författare, som benämner sig själv med detta namn i texten. Författaren Författaren till texten presenterar sig själv som Jakob, som av Gud fått visheten att skriva sin text. Han befinner sig i Jerusalem. Denne Jakob skall enligt den kristna traditionen ha varit Jesu bror med detta namn som var ledare för urförsamlingen i Jerusalem, och traditionellt ses som författare till Jakobs brev. Historievetenskapligt kan detta antagande inte styrkas. Innehåll Jakobs protevangelium börjar med att berätta om Joakim, Marias far, som här namnges - vilket han inte görs i Nya Testamentet - och uppges vara ättling till Israels tolv stammar; Maria uppges också ha varit av Davids ätt. Han var gift med Anna, men till bådas sorg hade de inte kunnat få några barn. I denna sorg drog sig Joakim undan i öknen där han fastade i fyrtio dagar. Under tiden fick Anna, efter bön till Gud att han skulle göra med henne som med Sara, besök av en ängel som sade åt henne att Gud hade hört hennes bön och att hon skulle få ett barn. En ängel kom med samma budskap till Joakim, och Anna sprang till stadsmurens port för att hälsa honom. Så fick Anna en dotter, och dottern fick namnet Maria. När Maria var sex månader gammal kunde hon gå. När Anna fick se detta sade hon att Maria inte skulle gå igen och att inget orent skulle vidröra henne, förrän hon tagits till Jerusalems tempel. På hennes ettårsdag välsignades hon av en präst. Löftet att ta henne till templet infriade föräldrarna när Maria var tre år, då hon frambars till templet. Maria levde i Jerusalems tempel tills hon var omkring tolv år. Vid den åldern beslöt prästen Sakarias vid templet att de skulle fråga Gud vad de skulle göra med Maria. En ängel sade då till honom att prästerna skulle finna en änkling till man åt henne. Valet föll på Josef från Nasaret genom att en duva flög ut ur hans stav, vilket de såg som ett tecken. Han hade redan barn från tidigare äktenskap. Under trolovningen uppenbarade sig ärkeängeln Gabriel för Maria och berättade att hon skulle föda en son hon skulle kalla Jesus. Hon besökte då sin släkting Elisabeth, som också väntade barn, Johannes döparen. Vid denna tid var Maria sexton år. När Josef fick se Maria nästa gång var hon i sjätte månaden, och han grämde sig över att han inte vakat över henne bättre så att hon blivit gravid, men en ängel talade till honom i en dröm och sade att han skulle ta hand om barnet och Maria. Ifrån kejsar Augustus utgick bud att alla från Betlehem skulle bokföras. Josef var tvungen att bege sig dit, och tog sin trolovade med sig. De slog läger i en grotta, där Jesus föddes. Innan de hann till Betlehem, möttes de av mager som hade följt en stjärna för att möta den nyfödde konungen. Herodes fick höra om födelsen, och lät döda alla gossebarn. Religiös betydelse Protevangeliet räknas till Nya testamentets apokryfer och är översatt i Apokryferna till Nya testamentet 1972. Evangeliet har gett stoff till Jesu barndomsbok, en folkbok som utgetts i ett tjugotal svenska upplagor, den första 1776. Thomas barndomsevangelium, som är en äldre version av berättelserna, utgavs på svenska redan 1515, och de har haft stor betydelse som inspiration för äldre konst och litteratur. I Romersk-katolska kyrkan och Ortodoxa kyrkor firas händelser som återgivs i denna källa, såsom Jungfru Marie födelse (8 september) och Den saliga Jungfrun Marias tempelgång (21 november). Detta betyder inte att kyrkan baserar dessa högtider på Jakobs protoevangelium eller tillskriver det någon signifikans utan visar snarare på det motsatta förhållandet att Jakobs protoevangelium baserar en del av sin text på muntlig och liturgisk tradition bevarad inom den tidiga kyrkan. Noter Källor The Protoevangelium of James Ante-Nicene Fathers, Vol. 8. Edited by Alexander Roberts, James Donaldson, and A. Cleveland Coxe. (Buffalo, NY: Christian Literature Publishing Co., 1886.) Apokryfer Jungfru Maria


text: Jesus kan syfta på: Jesus – en i Galileen och Judeen kringvandrande judisk predikant, grundare till kristendomen Jesus (namn) – ett mansnamn och personer med namnet Jesus (sång av Queen) – en sång av det brittiska rockbandet Queen Jesus of Suburbia – en sång av Green Day Jesus från Nasaret (miniserie) – en TV-miniserie från 1977 Jesu (band) – ett engelskt shoegaze- och doom metalband Geografi Mexiko Cerro Jesús (berg i Mexiko, Baja California), Tecate, Jesús (reservoar), Chihuahua, Jesús (periodisk reservoar), San Luis Potosí, Jesús (å), Chiapas, Nicaragua Jesús (berg), Paraguay Jesús (ort), Itapúa, Peru Jesus (berg), Arequipa, Provincia de Arequipa, Jesus (distrikt i Peru, Huánuco), Lauricocha, Jesus (distrikt i Peru, Cajamarca), Provincia de Cajamarca,