text: ”Solidaritetsprodukter” är för tillfället inne: kaffe, honung, choklad – som finns att köpa i alla Coopoch Migros-snabbköp i Schweiz – spelar en aktiv roll i marknadsföringen av dessa produkter för ”rättvisehandel”. Dessa varor, identifierbara genom sina förpackningar, får en att tänka på tropiska plantager och utländska arbetare. Amigos (ett populärt märke i Schweiz) betonar sitt exotiska ursprung och försöker förmedla en känsla av gemytlighet. Nackdelen med dessa märken är emellertid att de är betydligt dyrare än sina konkurrenters produkter. Max Havelaar, distributör av dessa ”etiska” produkter, förklarar att den högre kostnaden utgör ett positivt moraliskt exempel eftersom vinstmarginalen återbördas till de fattiga småbrukarna i Sydamerika och Afrika. Företaget påstår att de högre priserna är rättvisa eftersom överskottet i slutänden hamnar i arbetarnas fickor.1 Men i vilket avseende är dessa priser ”rättvisa”? Finns det ett oomtvistligt kriterium för att skilja mellan det rättvisa och det orättvisa när det gäller prissättning av varor? Om så är fallet, vilket är det? Definition av rättvisebegreppet Frågan om rättvisa priser kan inte analyseras om man inte har kommit överens om en definition av begreppet rättvisa. Alltför många diskussioner rörande exempelvis ”social rättvisa” förblir resultatlösa eftersom detta övervägande ej tagits med i beräkningen. Det klassiska begreppet rättvisa innebär att var och en får vad som honom tillkommer. Det symboliseras av en kvinna som håller en vågskål i sin ena hand. Hon har förbundna ögon, för att inte se vem som skall dömas. Således är en duktig domare någon som avkunnar en dom oavsett vem den inblandade personen är. Rättvisa är de facto oberoende av våra känslor, preferenser eller passioner. Trots detta kan vi önska att en viss spelare skall vinna och tycka att det var ”orättvist” att han förlorade. Om spelet spelas enligt regelboken måste resultatet emellertid anses vara rättvist, oavsett hur stort nederlaget var eller vilken besvikelse det gav upphov till. Rättvisa handlar om att följa överenskomna regler, inte om att försäkra sig om resultat.2 Inom samhällets ramverk måste förvirringen mellan rättvisans principer och våra ”känslor” rörande rättvisa redas ut. Exempelvis är inte ekonomisk fattigdom – som ofta gör känslomässigt intryck på oss – nödvändigtvis en konsekvens av personlig eller social orättvisa. Att endast vädja till en implicit rättvisekänsla kan således inte korrigera sådana trängande situationer. Istället borde man vända sig till andra värderingar – såsom ömsesidigt bistånd, frivillig solidaritet och så vidare – för att råda bot på mänskligt lidande som inte orsakats av ett faktiskt fall av orättvisa. Det är avgörande att etablera distinktionen mellan rättvisa och känslor om rättvisa eftersom juridisk opartiskhet står på spel. Om rättvisan inte tillfredsställer objektiva kriterier kommer den att bli föremål för den enskilde domarens nycker, vilket kan leda till böter, straff, lynchningar eller avrättningar, men inte till rättvisa. Det är genom att hänvisa till subjektiva och romantiska föreställningar om rättvisa – ibland kallade revolutionär rättvisa, social rättvisa eller folkets rättvisa – som det har sagts: ”strävan efter rättvisa kommer att förstöra världen”. Innan vi går vidare bör vi också konstatera att idén om att praktisera ”kollektivt ansvar” som bäst är tvivelaktig. Om någon handlar orätt är det upp till honom, inte hans familjemedlemmar, släkt, grannar eller landsmän att reparera skadan. Utövandet av rättvisa består i att exakt identifiera vem som har begått en orättvisa, att fastställa kompensation samt att garantera att det är brottsoffret som får ersättning. Det är inte rättvisa att gottgörelsen drivs in från oskyldiga människor, lika lite som det är generositet när det sker med andra människors pengar. Dessa definitioner kommer hjälpa oss att tydligare avgöra vilka frågor som är inblandade i fastställandet av ett rättvist pris. Först och främst skall vi analysera mekanismerna bakom prissättning, för att därefter fortsätta med en undersökning av de villkor under vilka det kan sägas att ett fastställt pris är rättvist och, slutligen, sammanfatta med en kort beskrivning av åtaganden som kan göras för att tygla framtida orättvisor. Redan Aristoteles... För knappt hundra år sedan fann ekonomerna äntligen ett tillfredsställande svar på frågan som hade förbryllat tänkare sedan antiken; nämligen hur man kan fastställa relationen mellan varornas värde, priset man betalar för dem, och deras produktionskostnader.3 De grekiska filosoferna var överraskade (som varje god filosof borde bli) då de inte kunde finna någon signifikant korrelation mellan ett objekts värde och dess användning. De flesta människor har inte råd med en diamant, men ingen kan överleva utan vatten; dock är ett diamanthalsband, även ett av sämsta renhet, värt oändligt mycket mer än en liter vatten även från den renaste bergskälla. Med anledning av denna paradox har det vidhållits att det inte är objektets användbarhet utan dess knapphet som avgör priset. Med andra ord är diamanter dyra eftersom de är sällsynta. Men åter igen klarar inte denna hypotes av en noggrannare analys. Mina självporträtt, som jag då och då vågar mig på att måla, är mycket mer sällsynta än Rembrandts, men de är värda (betydligt) mindre. Grundkursstudenter i filosofi har sedan länge löst problemet med korrelationen mellan varans knapphet och dyrbarhet med hjälp av den kända syllogismen: allt som är sällsynt är dyrt; en enögd häst är sällsynt; således är enögda hästar dyra. I Nicomachiska etiken föreslår Aristoteles en originell formulering av problemet. Han frågar sig huruvida det är möjligt att finna ett attribut i ett tings själva natur som avgör dess pris. Aristoteles strategi för att bestämma priser väcker viktiga frågor som måste tas i beaktande när man skall nå ett rättvist pris. Således, om ett tings pris kan härledas ur dess natur, måste nödvändigtvis frågan om det rättvisa i dess pris ses få en annan innebörd. ”Rättvis” skall inte längre förstås med åberopande av objektiva rättviseprinciper utan i relation till exakthet, och därför förändras från att vara en moralisk fråga till en simpel räkneövning. Ett objekts pris skulle mätas utifrån fysiska egenskaper som vikt, volym och densitet. På detta sätt skulle alltså ekonomi anta ”hårda” vetenskaps metoder och standarder. ...och nu Marx Den berömde ekonomen David Ricardo, som senare följdes av Karl Marx, ansåg att detta mystiska attribut härleddes ur hur mycket arbete som krävdes för att tillverka en vara. Följaktligen, när individer utbyter varor byter de egentligen det arbete som är ”förkroppsligat” i varorna. Så för att avgöra det ”rättvisa” priset, skulle man bara behöva uppskatta arbetet i termer av hur många arbetstimmar det tog att producera varan i fråga. Att tro att endast arbete förlänar saker värde är emellertid att försumma skapandets mångfald. Utvinning av högkvalitativa kol- eller metallfyndigheter kräver mindre arbete, men genererar ändå mer vinst, än utvinning av mindre koncentrerade metallfyndigheter. Oavsett hur mycket omsorg vinodlaren i Hérault än ägnar sin vingård skulle han ändå aldrig producera ett årgångs-Bordeaux.4 Liksom naturresurserna varierar också människors begåvningar och förmågor. Ingenjören, som på kanske ett par timmar räknar ut en ny tillverkningsprocess, tillför lika mycket värde som den anställde som dag efter dag bara utfört en simpel uppgift. I föregående exempel är det mer kvaliteten än kvantiteten som måste tas i beaktande. Svårigheten med att fastställa en produkts värde – uteslutande på grundval av den mängd arbete som krävs – förblir obesvarad: en lågkvalitativ produkt, som avvisas av konsumenter, kan ha tagit lika lång tid att tillverka som en produkt av hög kvalitet. Måste de som tillverkar dåliga produkter betalas? Det skulle vara detsamma som att belöna slöseri. I sin formulering av arbetsvärdeteorin förlorade Marx insikten att ekonomisk aktivitet faktiskt tjänar mänskligheten.5 Detta betyder att om ett objekt saknar användning och inte ger någon tillfredsställelse så kommer det inte att köpas. Faktum är att artikelns värde kommer kretsa kring noll, oavsett mängden arbete som ursprungligen krävdes för att producera och distribuera den. De socialistiska ekonomiernas alla usla produkter och mängder av kapitalistiska industriers misslyckanden talar för detta faktum.6 Aristoteles besvarade sin egen frågeställning och drog klokt slutsatsen att vi borde ge upp idén om att försöka fastställa priset baserat på tingens natur.7 Ty priser säger inte mer om arbetsinsatsen för att producera varan än behovet, efterfrågan, användbarheten eller knappheten av varan i fråga. Ett pris återspeglar ingenting mer än en överenskommelse mellan en köpare och en säljare syftande till utbyte. Vi återkommer till denna definition inom kort, men det är av vikt att erinra om att 1500-talsjesuiterna på Salamancauniversitetet i Spanien var de första som föreslog denna definition och var först med att studera prissättningsmekanismen.8 Inga priser utan utbyte Priser existerar endast i och som ett medel för utbyte. Priser formas nödvändigtvis i relationer med andra.9 Robinson Kruse visste sina kostnader (”det kommer ta mig en timmes transporttid att bära tillbaka denna packe med ved”), men att bestämma ett pris var inte meningsfullt för honom (av vem kan han begära två kilo färsk fisk i utbyte mot en timmes transporttid?). Priser fastställs på grundval av sociala relationer mellan två personer. Därför kan vår fråga om hur man skall fastställa det rättvisa priset bara få sin sanna innebörd inom denna relation: rättvist för vem? Noga räknat är varken pris, märke, en handfull franc eller dollar mer rättvist eller orättvist i sig själv än vad gram, kilometer eller någon annan mätenhet är. Rättvisans innebörd kan endast fastslås i relation till mänskliga handlingar. Således är det inte en varas pris som intresserar oss, utan huruvida priset – vad det än må vara – överensstämmer med köparens eller säljarens krav på rättvisa. Låt oss först av allt konstatera att varenda person som köper kaffe i ett café frivilligt samtycker till det angivna priset. Om de tillfrågades skulle självklart alla konsumenter önska att kaffet var billigare eller gratis. Ett observerbart objektivt faktum är att konsumenter inte hellre väljer att köpa mindre dyrt örtte istället för det dyrare kaffet. I den verkliga världen, där hårfrisörer eller caféanställda inte kan arbeta gratis, betalar köpare det förutbestämda priset eller blir utan servicen eller produkterna. Ett liknande fenomen uppkommer på producenternas sida. Det är ett välkänt faktum att producenters ekonomiska situation är fylld med risker. Låt oss för tillfället bara redogöra för fakta: om kaffe inte har försvunnit, trots låga priser, beror det på att producenterna inte upphört med projektet att odla kaffe; vilket inte betyder att de är entusiastiska över vågspelet, bara att de skulle ha det sämre utan det. Uppenbarligen föredrar producenter att kaffe tingar högsta möjliga pris. Men även de lever i den verkliga världen och de accepterar det pris som sätts på den öppna marknaden. För stora delar av världshandeln är förhållandena inte olika dem i det ovan nämnda exemplet: de som köper och säljer varor gör så för att de kommer överens om priser. Låt oss konstatera att i detta fall är det inte någon domare, tribunal eller expertkommission som fastställer priser. Dessa ”prisdomare” skulle av nödvändighet presentera ett godtyckligt utlåtande. Som vi har sett skulle de inte finna något objektivt i varornas natur som skulle ha möjliggjort deras prissättning. Den enda legitima funktionen hos dessa domare skulle vara att säkerställa parters överenskommelser om priser i transaktioner. I vår ekonomis praktik utförs inte denna uppskattningsfunktion av någon domarpanel. Det är aktievarubörserna i stora finanscentra som London och New York, samt sådana nyhetsbyråer som Reuters och Bloomberg, som officiellt registrerar de priser som betalas för råmaterial och sprider denna information över världen. Återigen, om ett pris betalas, är det nödvändigtvis det pris som köparen och säljaren hade förväntat sig från början av förhandlingen; således, precis som i vilken annan social relation, måste andras önskningar och intressen tillgodoses (oavsett vad köparen tycker så kan inte kaffe vara gratis). Däremot, och detta är huvudpoängen, kan varken köparen eller säljaren rimligen påstå att han eller hon har blivit orättvist behandlad på grund av vilket pris som betalats för en vara på den öppna marknaden. Vilken säljare eller köpare som trodde att han utnyttjades skulle fullfölja en transaktion? Varje part som medger erhållandet av en ”rättvis andel” i ett fredligt och frivilligt utbyte bör därför dra slutsatsen att transaktionen upprätthåller de krav på rättvisa som ställdes i början av denna artikel. Vi kan nu föreslå en definition av ett rättvist pris: ett rättvist pris är det som både köparen och säljaren kan komma överens om.10 Invändningar mot definitionen av ett rättvist pris Det är möjligt att förvänta sig signifikanta invändningar mot vår definition. Man kan föreställa sig möjliga utbyten som, rent kravmässigt, kan stämma överens med vår föreslagna definition men som icke desto mindre kolliderar med våra moraliska känslor. Kan det påstås att alla parter i ett utbyte verkligen samtycker av egen fri vilja? Vad är meningen med att ”vara överens” när den enes förhandlingsposition är oändligt mycket mer överlägsen den andres? Detta är starka invändningar som, om inte de bemöts adekvat, kan underminera den föreslagna definitionen av ett rättvist pris. Den första invändningen mot vår föreslagna definition har att göra med avsaknad av information. I varje utbyte finns det ett kontrakt, även om villkoren bara är implicit fastställda. Om ena parten i ett utbyte avsiktligt eller oavsiktligt försöker lura den andra parten, så kan denne, med lagen på sin sida, avbryta utbytet. En person kan köpa varor och sedan inse att de är antingen oanvändbara, el- ler hade kunnat köpas på mer fördelaktiga villkor. I denna situation, där antingen ett felaktigt val gjordes eller priset vid närmare eftertanke framstod som för högt, måste vi icke desto mindre anse att priset bestämdes rättvist. Det är visserligen sant att köparen vid säljtillfället saknade avgörande information men säljaren kan inte hållas ansvarig för att detta inte uppdagats. Båda parter handlade i god tro. Öppna marknader, reklam, uppmuntrande råd från vänner och experter, hjälper alla köparen att fatta ett informerat men aldrig fullkomligt beslut. Teorin om ren och perfekt konkurrens, där marknadsaktörerna uppvisar en grad av allvetande, existerar bara i klassiskt liberala ekonomers fantasi. Den andra invändningen koncentrerar sig på olikheten runt utbytets villkor. Om vi var identiska, placerade i samma situation, så skulle vi självklart producera samma varor och vi skulle inte ha något att byta. Lyckligtvis är det inte så verkligheten ser ut. Människor skiljer sig åt, på grund av sin kreativa kapacitet, strävan och den miljö de befinner sig i. Dessa skillnader möjliggör inte endast utbyte, utan tillförsäkrar dessutom att de är lönsamma för alla inblandade. För att kunna förstå detta förhållande måste vi inse att sambandet mellan värde, pris och kostnad av naturen är ojämlikt. Om en konsument efterfrågar Max Havelaar-choklad och har 2,30 franc i fickan, måste hans efterfrågan vara värd mer än 2,30 franc för att han skall vilja ha chokladen så mycket att han letar rätt på och köper den, annars skulle han behålla sina pengar. Därtill kommer att om Max Havelaar har satt priset på chokladen till 2,30 franc innebär det att priset utgör produktionskostnaden plus vinstmarginalen. Den generella regeln för utbyten kan sålunda uttryckas som följer: värde för köparen > priset > säljarens kostnad Ojämlikheten mellan värde för köparen > priset utgörs av köparens tillfredsställelse. Ojämlikheten mellan priset > kostnaden visar på att säljaren gör en vinst, vilket är nödvändigt för överlevnad. På vad sätt kan då en ojämlikhet – som alla parter tjänar på och accepterar– utgöra en orättvisa? Genom att missförstå innebörden av denna grundläggande ojämlikhet mellan värde, pris och kostnad har vissa ekonomer felaktigt vidhållit att bytet som sådant var ojämlikt eftersom det av nödvändighet missgynnade en av de parter som aldrig tjänade på det. Detta är en logiskt absurd hållning, eftersom bytet, om det ingicks frivilligt, måste ha varit ömsesidigt fördelaktigt, annars skulle det inte ha ägt rum. Handel är således, i motsats till vad marxistisk teori påstår, en verkligt produktiv och ömsesidigt fördelaktig process. Ett byte skapar värde. Köparen erhåller, liksom säljaren, varor som har högre värde än de som ges i utbyte. Det är ett välkänt faktum att livsomständigheter ofta tvingar oss att fatta ekonomiska beslut som vi önskar aldrig skulle uppkomma. Exempelvis skulle en affärsägare, som på grund av antingen olyckliga omständigheter eller vanskötsel tvingas sälja ut sina tillgångar för att tillgodose sina borgenärer, helst inte vilja sälja sitt varubestånd till nedsatt pris. Icke desto mindre kan konsumenter utnyttja tillfället på bästa sätt utan att få dåligt samvete. Faktiskt skulle affärsägaren befinna sig i en ännu värre situation om konsumenterna förhindrades köpa upp hans varor. Köparna kanske känner empati med affärsägarens situation, men de borde inte uppleva några samvetskval över att utnyttja den situationen, på samma sätt som när man blir befordrad på grund av en kollegas förtidiga död. Ingen är att skylla för denna beklagansvärda situation.11 Även om statens tvångsmakt brukas i likvideringen av affärsinnehavarens tillgångar, är inte utförsäljningspriserna ett resultat av varken fysiskt våld eller orättmätigt tvång. Om en affär däremot inte frivilligt godtas av alla parter – det vill säga om den baseras på tvång – bör den inte längre betraktas som ett utbyte utan som utpressning, stöld eller slaveri. Då är det inte längre utbytet som är ojämlikt utan möjligheten att påtvinga andra sin vilja genom fysiskt våld. Vi hamnar då dessutom utanför marknadsekonomins gränser, där varor cirkulerar genom utbyte och donationer, och kommer i stället in på utpressnings- eller planekonomins domäner, där varor omdistribueras genom statliga dekret och påbud. Den tredje invändningen mot den här föreslagna definitionen av ett rättvist pris har att göra med frågan om monopol. Ett monopol är ett koncept som få ekonomer verkar förstå korrekt. Enkelt uttryckt uppstår ett monopol när någon entitet är den enda tillhandahållaren av en given produkt. Enligt klassisk ekonomisk teori måste monopol till varje pris undvikas, då de kan ta ut omåttliga priser för sina produkter. Monopolsituationer tillintetgör konkurrensen mellan företag, vilket innebär att konsumenterna i vissa fall inte har något annat alternativ än att acceptera vad en allenarådande producent tillhandahåller. Stater betraktar detta som ett funktionsfel i den liberala prissättningsmekanismen och har byggt upp en lagstiftningsarsenal för att förhindra uppkomsten av några som helst monopol – förutom, givetvis, i de fall statliga myndigheter administrerar allmänna nyttigheter, säkerhetsrutiner, miljöfaror och så vidare. Men det är värt att undersöka huruvida ett ickestatligt monopol faktiskt är skadligt för konsumenterna. När entreprenörer tar risker som möter allmänhetens gillande uppstår omedelbart en efterfrågan på deras produkt. Och likväl dröjer det inte länge innan innovatörerna får konkurrenter, vilket erfarenheten visar. I en fri marknadsekonomi kan därför monopol endast finnas till av en anledning: när en producent tillverkar en produkt så effektivt att konkurrenter avskräcks från att ens träda in på marknaden. I en sådan situation betalar emellertid konsumenten ett rättvist pris för varan, eftersom ingen annan kan tillverka den till lägre kostnad. Garantin för att konsumenten betalar rättvisa priser ligger inte i det faktum att det finns konkurrens, utan i själva möjligheten till konkurrens. Ty även om en producents enastående effektivitet kväver konkurrensen, vet han att i en fri marknadsekonomi kommer alltid konkurrenter uppstå för att locka till sig missnöjda kunder om han höjer priserna eller sänker kvaliteten. Bara hotet om en sådan konkurrens utgör tillräckligt incitament för monopolisten att hålla låga priser. Risken för konkurrens behöver inte omfatta exakt samma produkt för att vara avskräckande; den kan även gälla substitut. Det är därför naturen, trots sin mångfald, inte tillåter upprättandet av monopol. Klichéerna om ”geografiska” eller ”naturresursmonopol” som fortfarande återfinns i läroböcker förutsätter att vi alla är berövade vårt sunda förnuft. Ägaren till en ökenoas kan bara ta hutlösa priser för sitt vatten en gång, eftersom när ryktet om denna girighet sprider sig, kommer törstiga nomader att bunkra upp extra vatten eller välja andra vägar för att undvika att gynna denna oas genom handel.12 Om ett monopol består beror det antingen på att det uppfattas som tillfredsställande av alla parter som tillämpar ”rättvisa priser” eller på att det införts tvångsmässigt genom ett legalt konkurrensförbud. De flesta monopol som finns i dag är upprättade av stater för att undandra en viss verksamhetssektor från konkurrensens tryck. Dessa sektorer varierar från land till land, men generellt brukar man finna statliga monopol inom centralbanker, järnvägar, telefonitjänster, postverksamhet, utbildning och naturgas- och elförsörjning. Den principiella kritiken av statligt skyddade monopol går ut på att de gör det omöjligt att längre avgöra rättvisa priser enligt vår tidigare definition: eftersom konkurrensen eliminerats är det omöjligt att avgöra huruvida en konkurrent skulle kunnat tillhandahålla tjänsterna billigare. Priser: dialog mellan människan och naturen Ofta fylls debatter om rättvisa priser av argument som konstrueras utifrån hänvisningar till mänskligheten och naturen, men varför låter vi inte istället dessa uttrycka sig direkt genom marknaden? Det som ekonomer kallar marknaden är ingenting annat än en dialog som människor upprättar mellan varandra rörande knappa resurser. Det finns åtskilliga sätt för människor att bygga relationer mellan varandra – genom kärlek, vänskap, släktband och kulturella gemenskaper – och lika många sätt att knyta band till naturen: genom arbete, kontemplation eller fest. Marknaden är en sorts kommunikation som människor upprättar när de vill producera och fördela de varor de behöver utan att använda sig av tvång. Denna kommunikativa och informativa funktion hos marknaden avvisas av dem som söker politisk makt, eftersom den förnekar dem deras självutnämnda roll som sociala ingenjörer, kapabla att förutse människors ”riktiga behov” och att hantera naturresurser.13 Ett samhälle bestående av fria människor skulle aldrig medge att en sådan elit skulle veta bättre än de själva vad som är bäst för dem. Vad marknaden beträffar, är det upp till varje individ att avgöra både var och hur han skall utöva sina kreativa och produktiva aktiviteter. Vidare är det prisutvecklingen genom utbud och efterfrågan – inte statstjänstemäns eller akademiska utredningars bedömningar – som informerar oss om huruvida vår verksamhet motsvarar andras förväntningar och överensstämmer med naturresurserna. Hur kan endast utvecklingen av priser ge oss en fingervisning om att vår verksamhet går hand i hand med naturen och uppfyller människors behov? Låt oss överväga vad som händer när en produkt finns i överflöd i relation till efterfrågan. Dess pris förblir relativt lågt. Det är som om konsumenterna fick ett meddelande från naturen och producenterna som skulle kunna översättas sålunda: ”använd hur mycket du vill, det finns så det räcker till alla”. Att produkten finns tillgänglig till ett lågt pris kommer uppmuntra alla att ersätta dyrare produkter med den för att finna nya användningsområden för den. Låt oss nu tänka oss att denna konsumtionsökning sätter ett tryck uppåt på priserna. Denna ökning i sig är ett nytt incitament att öka produktionen, eftersom det nu riktas till de producenter som skulle avskräckts av de låga priserna. Således kommer det utökade utbudet att stabilisera priserna, beroende på huruvida producentens kapacitet och naturresurser så tillåter. Om naturresurserna däremot plundrats kommer högre produktionskostnader återspeglas i försäljningspriset. Produktens ökade kostnad är ett meddelande riktat till konsumenterna som inbjuder dem att antingen spara eller se sig om efter substitut. Priser är information Priser är information eller signaler som visar konsumenterna huruvida en producents verksamhet tillfredsställer deras behov och passar in i deras miljö, eller om den underminerar desamma. Men information är givetvis endast tillförlitlig om den inte censurerats eller manipulerats. Priser återspeglar korrekt hur det förhåller sig med världens resurser, förutsatt att inte myndigheterna förfalskar dem genom exempelvis subventioner, priskontroll och kvoter som upprätthåller artificiella brister. Att fiffla med termometern kommer inte att förse läkarna med korrekt information om en persons hälsa, och kommer sannerligen inte bota henne. Ju mer priserna kontrolleras, desto mer kommer konsumenterna att avskärmas från verkligheten. De som ger upp frihandel till förmån för en centralt kontrollerad ekonomi kommer förlora livsviktig information; de kommer att begränsas till specialiserade statliga myndigheters godtyckliga råd, eftersom den objektiva referenspunkten i form av konsumentpreferenser och tillgänglighet på naturresurser har skymts.14 Vi protesterar, på goda grunder, när en statlig myndighet försöker censurera en tidning. Priskontroll är av likartat slag eftersom det censurerar information och, som varje form av censur, förtjänar det att avfärdas. Priskontroll har emellertid allvarligare konsekvenser än att endast åstadkomma desinformation. Som vi har sett är priser fasta när människor utbyter varor som är oundgängliga för sina liv, och därmed försöker stater kontrollera sina medborgare genom att kontrollera priser. Ersättning för arbete Är att bli ersatt för arbete ett fall där individuellt samtycke inte gäller? Vissa anser det. Många stater har faktiskt infört lagar som förbjuder människor att ta anställningar som inte har någon minimilön eller som förbinder dem att arbeta mer än ett visst fastställt antal timmar. Det spelar ingen roll huruvida arbetsgivaren och ansökanden har kommit överens om andra villkor. Priset på arbete är dock, som alla priser, information. Rika människors pengar är på liknande sätt en signal. Många människor, men inte alla, förväntar sig materiellt välstånd från sin sysselsättning. De iakttar andra som har lyckats skapa välstånd för att kunna följa dessas exempel. Denna strävan efter personlig vinning, fokuserad på de höga priser deras arbete kan generera, är gynnsam för alla producenter.15 Konkurrensen från dessa nykomlingar kommer småningom att sänka försäljningspriset på produkter, höja produktprestanda och -pålitlighet och möjliggöra största möjliga antal konsumenter att införskaffa åstundade varor. På samma vis lär sociala gruppers relativa rikedom och fattigdom oss vilken sorts beteende vi skall välja för att kunna nå våra mål. Om ekonomiskt välstånd värderas högre än andra värden, som exempelvis traditionellt byliv, står den relevanta informationen att finna i beteenden hos de människor som bor på sådana ställen som Hongkong eller Silicon Valley. Konkurrens är en upptäcktsprocess, som inte bara informerar oss om våra konsumtionsval utan också om konsekvenserna av ett stöd för sådana värden. Det antas ofta att människor bör få ersättning för att de arbetar, vilket nämndes ovan som ”arbetsvärde”. Men arbete i sig självt utgör inte något värde. När människor är fria är det aldrig arbete utan en vara eller tjänst som de lämnar ersättning för. Det råkar dock falla sig så att denna vara eller tjänst i de flesta fall inte kan levereras utan arbete, men det är endast slumpartat. (Om någon kunde klippa min gräsmata i sömnen skulle jag betala den personen för att sova.) Vad som skänker arbete ett värde är således inte att det har utförts utan att det resulterar i en efterfrågad produkt så mycket att någon annan kommer att använda sina resurser för att – bland alla andra val han har – köpa just den produkten. Eftersom ersättning för arbete är ett pris, som liksom alla andra priser är rättvist om det accepteras av alla parter, är inte arbetsgivaren orättvis när han betalar lika mycket till de arbetare som kommit under arbetsdagens sista timme som till dem som arbetat sedan morgonen. (Risken arbetsgivaren tar är bara att han inte kommer få tag i någon som är villig att börja arbeta nästa morgon.) Dessutom följer att – eftersom det egentligen inte är arbetaren utan tjänsten eller varan som erhåller ersättning – ersättningen inte tar hänsyn till arbetarens hudfärg, kön, religion, politiska sympatier och så vidare. Marknaden fungerar, i likhet med den tidigare nämnda duktiga domaren, ”utan hänsyn till personer”. Det är stater som, utöver varorna och tjänsterna, dessutom beaktar producenternas rasmässiga och nationella identiteter för att kunna exkludera vissa och skänka privilegier åt andra. Tyska medborgare i Tredje riket och sydafrikaner under apartheid hade, om de fått bedriva sina affärer fritt, sannerligen kunnat göra affärer med kompetenta och affärsmässiga judar och svarta och kunnat bli rika tillsammans med dem. De som, med hänvisning till sina övertygelser, vägrat sådan handel med medlemmarna av en annan ras skulle ha funnit sig uteslutna från denna rikedom. Det är därför förståeligt att rasister och nationalister är så kritiska till en frihandelsekonomi, primärt därför att marknaden inte anpassar sig särskilt väl till de godtyckliga gränser och fördomar människor skapar i sina huvuden. Att påstå att arbetaren inte får någon ersättning betyder att man värderar hans arbete – kvaliteten på hans produktion – inte hans person. Lönen belönar varken den anställdas meriter eller dygder.16 Det finns rörmokare som är goda makar och fäder men som är yrkesmässigt inkompetenta; när köket översvämmas lär dock de flesta människor ringa den skicklige rörmokare som, fastän han måhända är otrogen mot sin fru, vet hur man skall reparera läckor.17 Arbete är långt ifrån en automatisk välståndsskapare, tvärtom uppvisar det en destruktiv tendens genom att uttömma mänsklig energi och naturresurser. Denna destruktivitet får sitt enda rättfärdigande i produktionen av varor och tjänster som är tillräckligt attraktiva för att konsumenterna, genom sin beredvillighet att betala, skall visa det värde de tillskriver dem. Slutsats Vi har definierat rättvist pris som det som blir överenskommet under en frivillig transaktions förlopp. Frivillig får inte förstås så att det implicerar ett fantasifoster, varmed avses en värld där allting skulle vara gratis för köparna och dyrt betalat för till säljarna. En transaktion är frivillig när den ena parten inte använder eller hotar att använda fysiskt våld mot den andra. Alla andra definitioner som skulle försöka uppskatta exempelvis det ”inflytande” en part utövar mot en annan eller ”informationen” tillgänglig för var och en, skulle tendera att vara godtyckliga. Priser utgör, när de inte påtvingas av myndigheter, den mest tillförlitliga informationen tillgänglig för att vägleda oss i produktiva förhållanden med andra och med naturresurser. Priser etableras därför att människor byter sitt arbetes produkter mot de varor de behöver för att leva. Att kontrollera priser är därför ett sätt för staten att kontrollera våra liv. Rättvisa består av att ge var och en vad som honom tillkommer, därför betalar vi det överenskomna priset för en tjänst eller som kompensation för våra självförvållade orättvisor. Det vore inte rättvist att tvinga någon att betala för varor han inte har köpt eller för att rätta till en orättvisa som han inte är skyldig till. Emellertid finns det situationer där människor inte är förmögna att erbjuda någon tjänst som skulle erhålla betalning helt enkelt på grund av ålder, handikapp, sjukdom eller en oturlig olycka. Självfallet kan en hel del av sådana situationers finansiella konsekvenser lösas genom frivilliga försäkringsavtal. Icke desto mindre kan vi tänka oss en person som befinner sig vara fullkomligt utblottad, utan att någon direkt orsakat det och därmed kan krävas på ersättning, samt att personen ifråga på grund av bristande framsynthet eller av någon annan anledning inte är försäkrad. I detta fall är det inte rättvisan som bör ifrågasättas; däremot måste vi söka oss till andra värden som inte upprätthåller rättvisans objektivitet, men som vittnar om vårt personliga engagemang för andra i form av solidaritet, välgörenhet och så vidare. Det är därför som, om en säljare ger rabatt eller en köpare betalar högre priser för att hjälpa de fattiga – som i fallet Max Havelaar – priserna inte bara är rättvisa utan också berömvärda gärningar av moralisk solidaritet.18 Om å andra sidan samma rabatter eller högre priser införs av staten – oaktat om de gynnar de fattiga eller ej – kan de inte vara i enlighet med rättvisan eftersom de som samtycker till dem inte kompenserar för någon orätt de personligen skulle ha åsamkat förmånstagarna. Sådana finansiella uppoffringar är dessutom av tveksamt moraliskt värde eftersom de genomdrivs med våld. Noter 1 Det är inte min avsikt att kommentera Max Havelaars verksamhet, som jag inte är förtrogen med. Publiciteten kring lanserandet av detta nya sortiment av tropiska produkter ger endast tillfälle att reflektera kring det gamla problemet rörande rättvis prissättning. 2 Se Friedrich von Hayek, Law, Legislation and Liberty, vol. 2, The Mirage of Social Justice (Chicago: University of Chicago Press, 1973), kap. 8. 3 Ludwig von Mises, Theory and History (New Haven: Yale University Press, 1957); Murray Rothbard, Economic Thought Before Adam Smith: An Austrian Perspective on the History of Economic Thought, vol. 1 (Hants, U.K.: Edward Elgar Publishing Company, 1995). 4 Ricardo insåg, liksom Marx, att arbetsteorin inte kunde appliceras på all produktion: “There are some commodities, the value of which is determined by their scarcity alone. No labour can increase the quantity of such goods, and therefore their value cannot be lowered by an increased supply. Some rare statues and pictures, scarce books and coins, wines of a peculiar quality which can be made only from grapes grown on a particular soil, of which there is a limited quantity, are all of this description. Their value is wholly independent of the quantity of labour originally necessary to produce them and varies with the varying wealth and inclination of those who are desirous to possess them.” David Ricardo, The Principles of Political Economy and Taxation (citerad i George Reisman, Capitalism (Ottawa, Ill.: Jameson Books, 1996)). På ett förbluffande sätt konstaterar Ricardo korrekt att priset på dessa specifika varor kommer variera med “rikedomen och inklinationen” hos potentiella köpare, utan att inse att detta gäller alla varor, inte endast sällsynta konstverk och årgångsviner. 5 Marx omarbetade sin arbetsvärdeteori åtskilliga gånger under sitt liv, och utvecklade den som mest i Capital, vol. 1 (New York: Charles Kerr, 1906), del 2, kap. 4. Litteraturen är full av avvisanden av denna teori. Se exempelvis Reisman, Capitalism; samt Thomas Sowell, Marxism (New York, Quill Williams Morrow, 1986). James A. Sadowsky har följande att säga om Marx arbetsvärdeteori: “... it relies on a totally false supposition: that by transforming an object we can increase its value. There is no such thing as value in the object. Objects are valued by people; what is valued by people is the physical reality. People do not value values! The only way to increase another’s valuation of what I have is by hypnotism.”, “Private Property and Collective Ownership”, i Property in a Humane Economy, ed. Blumenfeld et al. (LaSalle, Ill.: Open Court, 1974), s. 89. 6 Tanken att arbete nödvändigtvis förlänar saker värde strider mot sunt förnuft och allmän erfarenhet. Arbete kan förvisso förstöra värde. Det har till och med hävdats att ryssarna skulle varit rikare om de under Sovjettiden begränsat sig till att sälja råvaror utan att bearbeta dem, istället för att omvandla högkvalitativ koppar eller olja till oanvändbara elkablar och undermåliga plastprodukter. 7 Aristoteles, Ethique de Nicomaque, (fransk översättning Jean Voilquin, Paris Flammarion, 1965 [publicerad på engelska som Nicomachean Ethics]), vol. IX, kapitel II. 8 Redan Thomas ab Aquino observerade att den mängd arbete som krävs av en jordbrukare för att producera en skäppa vete var mer eller mindre densamma år ut och år in; däremot kunde priset på en skäppa vete variera dramatiskt, beroende på skörden. En fullständig teori för att förklara detta fenomen fanns inte tillgänglig förrän mot slutet av 1800-talet I och med Carl Mengers forskning, som tog med relationen mellan kostnad, pris och värde i beräkningen. Icke desto mindre tillhandahöll de jesuitlärde i Salamanca på 1500-talet ett preliminärt men konsekvent svar på denna fråga. Jämför Alejandro A. Chaufen Christians for Freedom: Late-Scholastic Economics (San Francisco: Ignatius Press, 1986). De kunde konstatera att priser berodde på både det värde människor tillmätte vissa varor och produktionskostnaden för desamma. Med andra ord förstod de jesuitiska teologerna mycket väl att ett utbyte är ett sammanträffande mellan å ena sidan efterfrågan och å andra sidan kreativitet och arbete som har format naturtillgångar. Dessa teologers – Francisco de Vitoria, Domingo de Soto, Tomas de Mercado och Luis Molina – arbete inom sådana ämnen som penningteori, enskild egendom, värde, priser och handelns och bankväsendets roll har nästan glömts bort. Och likväl menar H. M. Robertson, i motsats till Webers tes, att det är jesuiternas och inte kalvinisternas religion som gynnat kapitalismens anda. Aspects on the Rise of Economic Individualism (Cambridge: Cambridge University Press, 1933). 9 Ludwig von Mises, Human Action, 3rd ed., rev. (Chicago: Regnery, 1966), kap. 16. 10 Denna grundregel för fastställandet av ett rättvist pris har uttryckts på en mängd sätt. Exempelvisskriver Clarence B. Carson: “A price in a free market is the amount that a willing seller will take and a willing buyer will pay.” Basic Economics (Wadley: American Textbook Committee, 1988), s. 118. 11 Samma felaktiga skuldkänsla genomsyrar förhållandet mellan rika och fattiga länder. Se exempelvis Peter T. Bauer, Equality, the Third World and Economic Delusion (London: Weidenfeld Nicolson & Co., 1981); och Michael Novak, Une Ethique économique, (Paris: Editions du Chef et Institut de la Boëtie, 1987 [The Spirit of Democratic Capitalism, New York: Simon & Schuster, 1982]). Jämför även Pascal Bruckner, Le sanglot de l’homme blanc [The Tears of the White Man, Compassion as Contempt] (Paris: Editions du Seuil, 1983). 12 För en diskussion kring monopol, se Isabel Paterson, The God in the Machine (Palo Alto, Calif.: Palo Alto Book Service, 1943), i synnerhet kapitel XVI, där författaren analyserar det första införandet av antitrustlagstiftning i USA. Se även Murray Rothbard, Power and Market (Kansas City, Kans.: Sheed Andrews and McMeel, Inc., 1977), s. 59; samt Man, Economy and State (Los Angeles: Nash Publishing, 1962), vol. 2, kap. X. 13 Detta anspråk är den “ödesdigra inbillning” som Friedrich von Hayek avfärdade genom de flesta av sina publicerade arbeten. Se i synnerhet The Fatal Conceit (Chicago: University of Chicago Press, 1988); och “The Errors of Constructivism” i New Studies (London: Routledge and Kegan Paul, 1978). Jämför även Doug Bandow Beyond Good Intentions (Wheaton, Ill.: Crossway Books, 1988), s. 58, som hävdar att “Man is not perfectible through human means.” 14 För teorin om marknaden som en upptäcktsprocess, se Friedrich von Hayek, Law, Legislation and Liberty, vol. 3, Political Order of a Free People (Chicago: University of Chicago Press, 1979), kap. 15. 15 Beträffande de rikas betydelse för att uppnå det gemensamma bästa, se Novak, Une Ethique économique [The Spirit of Democratic Capitalism], del 2, kap. 2, IV: “De l’utilité des riches”. 16 Den frihet människor utövar när de endast betalar för arbete som renderar en värdfull tjänst är stötande för dem som värderar sin förmåga högt, men inte vet hur de skall använda dem för att vara till nytta för andra. Sådana människor föredrar att vara på de politiska myndigheternas sida, där de inte behöver tillföra något för att få betalt. Allt som behövs är utförandet av en “offentlig tjänst”, det vill säga tillhandahållandet av en tjänst som allmänheten tvingas betala för, därför att den skulle välja att inte göra det om den hade något val. 17 Det skall medges att, fastän marknadsekonomin skapar en benägenhet hos människor att värdera kompetens och effektivitet, kommer inte alla värdera dessa egenskaper i samma utsträckning. Vissa kommer frivilligt betala ett högre pris eller godta en lägre kvalitet därför att de föredrar att göra affärer med människor av samma ras, tro, nationalitet och så vidare. Det finns inget att invända mot ett sådant tillvägagångssätt, förutsatt att dessa konsumenter är de enda som betalar för sina preferenser. 18 Andra initiativ påstår sig vara baserade på personlig interaktion snarare än på vad som betraktas som ett avhumaniserande penningbaserat system. Sådana initiativ brukar vanligtvis omfatta någon sorts byteshandel: “Du lär mig ryska, så målar jag ditt hus”. Ett sådant nätverk finns i Storbritannien (“Local Exchange Trading System”, LETS) med efterföljare i Canada, Schweiz med mera. Den franska skattemyndigheten bekämpar en liknande lokal organisation (“Système d’Echanges Locaux”, SEL) eftersom man naturligtvis inte betalar moms och inkomstskatt när man byter personliga tjänster. Som en del av denna allmänna trend borde vi också nämna “etiska fonder” eller “etiska banker” som kan tänkas ge lägre avkastning men som endast investerar i sådana företag som ledningen bedömer är berömvärd. Paradoxen här ligger i att ledarna för dessa rörelser generellt brukar uttrycka sin motvilja mot “den kapitalistiska marknaden”, samtidigt som det de och deras anhängare gör – deltar i frivilliga transaktioner utan kontroll eller subventioner från staten – är kapitalismens kärna. Ursprungligen publicerad i Libertarianskt Forum, nummer 3-4, Maj 2003


source: fineweb

text: Säkerhet på hala vintervägar Säkerhet på hala vintervägar Vintern överraskar ännu en gång. Uppskattningsvis hälften av bilisterna kör antingen med sommardäck eller med andra för väglaget olämpliga däck när den första halkan överraskar. Även om den tekniska utvecklingen har gått framåt med stora steg både vad gäller däckkonstruktion och dubbning, så finns det inte heller den här vintern ingenting som kan slå dubbdäck på isiga vägar. Däckanvändare har en lite felaktig bild av dubbfria vinterdäck. Fortfarande tror många att dubbfria vinterdäck är så kallade allvädersdäck, lämpliga för året runt bruk. Så är det inte. Moderna dubbfria vinterdäck, som exempelvis Nokian Hakkapeliitta R, är äkta vinterdäck. Dubbfria vinterdäck ska monteras på hösten då det börjar bli risk för is på vägarna och ska tas av på våren när solen börjar värma upp vägarna. På det sättet ger dubbfria vinterdäck det bästa möjliga körresultatet och man utnyttjar optimalt de goda vinteregenskaperna. Det finns inget däck som klarar av både vintern och sommaren i de varierande nordiska förhållandena. Därför rekommenderar vi vinterdäck för vinterförhållanden och sommardäck för sommarförhållanden. Ett modernt dubbdäck Det stämmer också att på ett halt väglag är dubbdäck det rätta valet. Det är bara dubbarna som klarar av att slå sönder is på vägbanan och på det sättet skapa grepp vid start och inbromsning. Dubbfria vinterdäck har förstås blivit mycket bättre under årens lopp, men de är fortfarande en kompromiss när det gäller isgreppet. När det gäller vägslitage är moderna dubbdäck betydligt miljövänligare än för några år sedan. Dagens lättmetalldubbar orsakar 25 procent mindre vägslitage än tidigare ståldubbar. Med hjälp av modern konstruktion och datorstyrd dubbplacering blir även däckljudet lågt. Kontrollerat sidogrepp Vid körning med dubbdäck är sidogrepp och hur man kan kontrollera en sladd en säkerhetsfråga som få bilister tänker på. Vanligtvis uppmärksammar bilisterna däckens grepp vid acceleration och inbromsning. Ingen vill hamna i en situation där däcken förlorar sitt sidogrepp. När bilen förlorar sitt sidogrepp strävar fordonet att gå rakt fram i en kurva, vilket kallas för understyrning, eller fordonets bak börjar sladda, vilket kallas för överstyrning. För att kunna hantera fordonet på ett säkert sätt kräver båda lägen erfarenhet av bilföraren. Nokian Tyres har alltid försökt maximera säkerheten på sina vinterdäck så att däcken varnar föraren när man håller på att förlora sidogreppet och att det ska gå att styra bilen även när man förlorar sidogreppet. Det är även viktigt att däcket har ett rätt förhållande mellan sidogreppet och greppet rakt fram, vilket gör att man kan köra smidigt och jämnt. Kolla lufttrycket I nya bilar är det ofta ett problem att kunna bestämma dimensionen på vinterdäck. Vanligtvis rekommenderar vi att vinterdäck ska ha samma dimension som de originalmonterade sommardäcken. På det sättet garanteras att vinterdäcken kan rulla fritt i hjulhuset i alla förhållanden. Även fälgarna ska vara av en typ som biltillverkaren rekommenderar. Däckverkstaden eller däcktillverkaren kan rekommendera vilket lufttryck vinterdäcken ska ha. Våra testkörningar visar att på vissa bilmodeller ska vinterdäck ha lite högre lufttryck än sommardäck. Det ger bilen betydligt bättre köregenskaper och säkerhetsmarginaler när man håller på att förlora greppet. Skifta om däcken Det blir allt viktigare att skifta däck. Bilarna har starkare motorer och de har breda lågprofildäck. På grund av detta slits drivdäcken betydligt mer än frirullande däck redan efter en relativ kort körsträcka och blir en säkerhetsrisk. Vi har sedan länge rekommenderat att skifta däcken bak/fram efter 800 – 1 000 mils körning. På det sättet slits däcken jämnt och deras livslängd ökar avsevärt. Om det finns en stor skillnad mellan slitaget på fram- och bakdäcken ökar risken för plötslig och okontrollerad sladd vid omkörning och filbyte. Även dubbarna håller längre när däcken skiftas. Läs mer:


text: Nyheter - 2013-02 - Nu finns 3D CAD-modeller för ett urval av våra produkter tillgängliga i MagiCad och AutoCad .dwg. Ladda ner här... - 2013-01 - Nu lanserar vi PREMABLOCK ® CentralShunt - en prefabricerad funktionsenhet som verkar som ”nav” i ditt system och fördelar flödet till anläggningens olika kretsar. Läs mer om konceptet och dess fördelar här... - 2012-03 - Prema lanserar en ny version av sin automatiska luftavledare PRE-V35. Läs mer här... PREMA är ett företag som specialiserat sig på shuntgrupper för vattenburna värme- och kylanläggningar. PREMA inriktar sig i första hand på prefabricerade lösningar vilka redan vid tillverkning anpassas för en specifik anläggning. PREMA har sedan 70-talet försett marknaden med 1000-tals shuntinstallationer – alltifrån mindre system upp till stora dimensioner och även system med extrema tryck- och temperaturkrav. PREMAs system är utformade för maximal flexibilitet, servicevänlighet och optimerade driftskostnader. Med en rikstäckande försäljnings- och supportorganisation kan PREMA erbjuda konsulter och entreprenörer kvalificerad rådgivning vid dimensionering av kundanpassade system.


text: STOCKHOLM (Direkt) Bankaktier hade en stark utveckling i Europa på måndagsförmiddagen i spåren av spekulation om att en europeisk bankunion rycker närmare. I övrigt var sentimentet i Stockholm småsurt med Tyskland. Londonbörsen håller stängt. Stockholmsbörsens OMXS30-index hade tappat 0,1 procent till noteringen 956, kring klockan 14.15. Omsättningen på Stockholmsbörsen var enbart 3,6 miljarder kronor. Inklusive handeln på Chi-X, Burgundy, Turquoise och Bats omsattes kring 5 miljarder kronor när London håller stängt för Spring Bank Holiday och Queen ́s Diamond Jubilee på måndagen och tisdagen. I Europa backade DAX 0,4 procent medan CAC och Euro Stoxx steg 0,8 samt 1,0 procent. Såväl Italien- som Spanienbörsen, som annars haft extra tung utveckling i år, avancerade med stöd av bland annat finans. Även i Stockholm hade de fyra storbankerna en relativt god utveckling och var 0,4 till 0,9 procent högre. Under helgen har ytterligare utlåtanden från europeiskt håll gått i riktning mot att en bankunion kan närma sig. "Helgens uttalanden fortsätter i samma spår som förra veckans trend. Även om det inte är något konkret att gå på, indikerar uttalanden att det jobbas febrilt för en mer långsiktig lösning på skuldkrisen till EU-toppmötet i slutet av juni. Tidigare åtgärder har enbart köpt sex månader. På marginalen tas utlåtandena som positivt av marknaden och håller hoppet vid liv. Samtidigt har marknaden hört det förr och väntar på något konkret", säger Martin Enlund, ekonom på Handelsbanken Capital Markets, till Nyhetsbyrån Direkt. Bland annat har Wall Street Journal under helgen citerat källor som menar att Tyskland kan tänka sig att slopa sitt motstånd mot euroobligationer och en bankunion, om ytterligare makt överförs till EU. Förhandlingar ska pågå i denna fråga. Europas ledare bör öka ansträngningarna att skydda bankerna i euroområdet genom en mer robust "bankunion", menade Spaniens premiärminister Mariano Rajoy i ett tal i helgen. På valutamarknaden har euron återhämtat sig något mot 1:245 gentemot dollarn medan spreaden mellan såväl spansk som italiensk tioåring gentemot tysk motsvarighet krympt. Indextunga H&M var ned 0,5procent. Volvo tappade vidare 0,8 procent, en vinstvarning från den kinesiska tillverkaren av anläggningsmaskiner Lonking Holdings bidrog till pressen. Scania var samtidigt ned 0,9 procent. Scania, MAN och Volkswagen meddelade i helgen stora förändringar i sina ledningsgrupper. Martin Lundstedt tar över som vd på Scania den 1 september då Leif Östling i stället blir medlem i Volkswagens ledningsgrupp, i linje med florerande rykten. Dessutom får Scania fyra nya personer i sin verkställande lening, varav två kommer från Volkswagen. Inom råvarurelaterat tappade Boliden 0,7 procent. Inom cykliskt var vidare verkstadsbolagen Assa, Sandvik och Alfa Laval samtliga mellan 0,6 och 0,7 procent lägre. Electrolux backade drygt 2 procent. I fredags stängde Whirlpool nära 7 procent ned i USA i en allmänt svag marknad tyngd av makrodatabesvikelser, inte minst en tunn jobbrapport. Bland mindre bolag lyfte Orexo 14 procent sedan det omförhandlat villkoren för bolagens samarbete kring produkten Abstral med Prostrakan. Den nya överenskommelsen innebär att Prostrakan förvärvar rättigheterna till Abstral i Europa samt Orexos del i samriskbolaget för de nordiska marknaderna. Samtidigt förvärvar Orexo samtliga rättigheter till Abstral i USA från och med den 31 december 2012. AQ Group, tidigare Aros Quality, avancerade dryga 8 procent med stöd av en köprekommendation i Börsveckan. USA-terminerna var oförändrade till 0,3 procent högre inför eftermiddagens statistik över industriorder i april.


text: Hemma har du säkert en plan för hur ni ska agera i händelse av t.ex. brand, har försäkrat dig om att brandvarnaren fungerar och har tänkt ut hur ni ska ta er ut ifrån olika delar av hemmet. På din arbetsplats har ni säkert brandövningar och ansvariga som kan hjärt- och lungräddning, men hur är det egentligen under semestern? Del ett i temaserien Resesäkerhet: ”Man kan underlätta för sig själv och minska risken för att råka illa ut genom att förbereda sig väl och genom att veta hur man bäst ska bete sig i olika typer av händelser”. Detta menar Carin Oleryd som studerar sista året på utbildningen Risk Management i Mölnlycke och som studerat bland annat hotell- och resesäkerhet. En av de mest allvarliga händelserna som fortfarande finns färskt i våra minnen är tsunamin som december 2004 slog in över bland annat Thailand och lämnade efter sig fullständig förödelse. Så här i efterhand så vet man att om man reagerat på de tecken som fanns, och om man haft kunskap och information så hade många tusentals liv kunnat räddas. Men vem kunde tro att det en dag skulle komma en jätte våg och spola bort liv och allt annat i sin väg? Men Carin pekar på att det är detta som är riskhantering. ”Att kunna förutse det man tror aldrig skulle kunna hända”. Carin fortsätter: Säkerhet börjar bli ett allt större ämne på allas dagordning, men jag anser att det finns en hel del för turism- och reseindustrin kvar att arbeta med inom ämnet. Det ser i alla fall väldigt olika ut. Jag tycker att man bör kunna sätta större press på resebolagen och att informationen kring risker och eventuella faror på reseorten kan bli tydligare och få ta större plats. ”Med andra ord”, fortsätter hon. ”Man kan aldrig lita på, eller ska i alla fall aldrig ta det som en självklarhet, att hotellpersonal eller andra ansvariga kommer att finnas där för dig i en händelse av kris och tala om för dig hur du ska hantera situationen. Då är det bättre att kunna lita till sig själv. Och det gör man genom att skaffa sig kunskap.” Forskningen säger att om tanken på en händelse redan formats i ditt huvud och om du lagt upp en strategi för den händelsen så är chansen otroligt mycket större att du faktiskt kan använda dig av den kunskapen även under mycket svåra och pressade förhållanden”. ”Om jag skulle ge några råd”, säger Carin, ”så är det att, Ett: Fråga och ställ krav, begär att få veta! Hur arbetar hotellet ni ska bo på med säkerhet? Vad gäller exempelvis brand? Hur ser deras policy för hotellsäkerhet ut? Har de haft en utrymningsövning nyligen? Hur gick den? Två: Utbilda dig själv! Var finns närmaste nödutgång? Är den framkomlig? Reser du med barn? Planera i förväg hur ni ska hantera en situation där familjen är hotad. Vem tar hand om vilket barn. Våga föreställa er det mest fruktansvärda. Tre: Vänta inte och se hur andra reagerar! Vi människor är flockdjur. Vi gör gärna som alla andra. Detta har fått förödande konsekvenser när man väntat för länge med att exempelvis utrymma en brinnande byggnad. Ett sådant exempel är Backabranden i Göteborg, där tecken på brand fanns i ett ganska tidigt skede.” Vi svenskar kan dessutom vara lite försynta och har ibland svårt för att ställa krav. Vi vill ogärna vara till besvär. Men då får man ställa sig frågan vad som är viktigast. Det kanske är värt att känna sig lite dum och tjatig under några minuter om du vet att det ökar din egen och din familjs säkerhet? Carin Oleryd går sista året på utbildningen Risk Management i Mölnlycke där hon utbildar sig till säkerhetssamordnare. Carin har själv rest en del utomlands och kan jämföra sina erfarenheter från att ha rest med de stora charterbolagen med den kunskap hon idag besitter från sin utbildning. I detta och kommande inlägg kommer hon förmedla sina kunskaper så att du kan vara bättre förberedd inför en kommande semesterresa. Följ RESA MED BARN på Facebook, så missar du inte något inlägg! Tipsa dina vänner som reser genom knapparna nedanför.


text: Jag har jobbat fackligt stort sett i hela mitt liv. När jag var facklig företrädare i Kommunal var flera av de fackliga företrädarna centerpartister, vänsterpartister och till och med Moderat. I stadgarna stod det helt klart och tydligt vilket samhälle som facket skulle arbeta för. Men medlemmarna röstade på dessa personer vid varje val ändå. När jag påtalade detta om och om igen så blev det bara fånigt. Till slut var det jag och en socialdemokratiskt kamrat som fick gå. Vi ansågs för socialdemokratiska för att passa in i organisationen. De som stöttade oss då var konstigt nog arbetsgivarnas företrädare. Vem bryr sig om stadgar eller visioner när personerna är trevliga? Att högerpartierna är rena arbetsgivarpartier som kan tänka sig försämra a-kassa, LAS eller sänka löner av ideologiska skäl ville ingen lyssna på. Socialdemokraterna måste ju vara lika djävliga som arbetsgivare när ekonomin tryter. Sammarbetet mellan LO och Socialdemokratin har varit en styrka och gjort att vi fått det starka samhälle som vi vill ha. Men vi har även skapat nya orättvisor när flera fackpampar och förtroendevalda har satt sig på höga hästar. Att bevilja höga bonusavtal eller utnytjat systemet har starkt ifrågasatt förtroendet. I flera förbunds stadgar anges att facket ska verka för en socialistisk samhällsutveckling. Vart fjärde LO-förbund har stadgar som anger att de ska verka för en socialistisk demokrati, eller för demokratisk socialism. Ett av dem är Målareförbundet. Kommunal ska verka för demokratisk socialism, enligt stadgarna. På förbundets kongress i maj ville ledningen införa en ny målparagraf utan ordet socialistisk. Men efter en lång, känslosam debatt röstades förslaget ned. I de kommuner som det är borglig majoritet har ju flera av dessa politiker lyckats bättre med att införa heltider än i socialdemokratiska. Då kan det vara svårt för kommunalarna att bry sig om stadgar och ideologi. Livs anser att både feminismen och socialismen är viktiga ideologier för facket. Jag är fortfarande inte helt övertygad om att feminism är en ideologi. Men personligen tycker jag att det är bra att ideologierna är kvar i stadgarna. Facket kan inte bara vara ett försäkringsbolag eller intresseföreningar för stunden. Facket måste även se över horisonten och ha ett längre perspektiv än det dagliga arbetet för medlemmarnas intressen. Men frågan är när inte ens Socialdemokrater anser att de är socialister och säger sig verka för ett socialistiskt samhälle. Hur kan vi då kräva av facket att göra detsamma? 2009-04-05, 22:28 Permalink Andra bloggar om: Wanja lundby wedin Stadgar Ideologi Politik Visioner Socialism Mona sahlin Björn! Om ni hade större stöd hos arbetsgivarna än hos medlemmarna, då hade ni verkligen arbetat på fel sätt! En kunnig och trevlig arbetskamrat vinner naturligtvis fler anhängare än en politruk som till varje pris försöker övertyga medlemmarna att välja facklig ledning utifrån partitillhörighet. När jag en gång i tiden var fackligt förtroendevald prioriterade jag det som medlemmarna krävde av mig. De hade valt mig till klubbordförande för att arbeta för bättre löne- och arbetsvillkor, inte för att bedriva partipolitisk verksamhet. Den som i alla sammanhang blandar in partipolitik, stöter ofta bort eventuella sympatisörer och kan väcka motvilja mot både fackligt och politiskt engagemang. Ideologisk insikt måste komma på samma sätt som en vattendroppe urholkar stenen, men förhoppningsvis i något snabbare tempo! LO-topparnas agerande väcker ilska hos medlemmarna på lägsta nivå. Lågavlönade får betala höga avgifter till fack och a-kassa, samtidigt som de har svårt att se vilken nytta de har av det fackliga medlemskapet. Jag tror inte på fackföreningar som under en högerregering försöker låta stridslystna, men som under en socialdemokratisk snabbt gömmer undan de fackliga vapnen och istället ägnar sig åt att enbart skapa goda levnadsvillkor för egen del! Björn Andersson: Du har nu läst mitt inlägg lite tokigt. Det var inte medlemmarna som krävde min avgång. Det var en ombudsman och en ordförande. Jag skriver även att det handlar mer och socialdemokratiska värderingar och inte partipolitik. Hur tänker du nu när Vänsterpartiet i Oxelösund prioriterar en bandyplan före skola.vård och omsorg? Hej Björn! Det var ju bra att det inte var medlemmarna som tröttnade på er, där hade jag tydligen helt missuppfattat dig. Du brukar ju inte låta som en politruk, varken muntligt eller skriftligt! Tyvärr har jag lite svårt att få en klar bild av vad som menas med socialdemokratiska värderingar när jag läser diverse bloggar. En del av dem står mycket långt till höger och borde förmodligen söka medlemskap hos högern. Igår läste jag t.ex. följande: "Leif Haglund: Jag tror inte att merparten av s-medlemmarna och långt mindre de som röstar på socialdemokraterna är socialister. S-partiet måste hänga med i utvecklingen och inte alltför mycket avlägsna sig från medborgarnas politiska preferenser. Det är deras vilja som den förda politiken ska förverkliga, inte ett envist fasthållande av politik som var gångbar förr." Vad finns det för ideologi i den sortens resonemang? Jag trodde att syftet med SAP var att jobba för ett samhälle som bäst överensstämmer med medlemmarnas åsikter, inte att låta sig ledas som ett löv för vinden. Däremot anser jag inte att formellt fristående organisationer som fackförbund och hyresgästföreningar ska ha fasta kopplingar till politiska partier. Förmodligen kan främst (S) se resultatet av sådana intima förbindelser i form av dåliga opinionssiffror när bl.a. LO-ledningen vacklar som en viljelös koloss. Jag är inte speciellt insatt i turerna kring idrottsplatsen i Oxelösund, men som du vet var det Vänsterpartiet som föreslog en mindre skattehöjning för att finansiera olika behov, men (S) valde att minska på antalet kommunanställda. Eftersom diskussioner fortfarande pågår överlåter jag till dem som har större sakkunskap att debattera ämnet. Men, såvitt jag har uppfattat läget handlar det om en idrottsplats, där inte bara bandyn ska få plats. PRO & SPF är två exempel på föreningar där partitillhörighet inte diskuteras. Det som är båda föreningarnas uppdrag är att göra det bästa möjliga för pensionärerna. Ett typiskt enfrågeparti. LO-facken har en gemensam uppgift och det är enligt min mening,att se till de som är medlemmar får bästa möjliga utbyte av fackets viktiga arbete. Partitillhörigheten i arbetskraften varierar - man samtliga fackföreningsmedlemmars intresse skall tas om hand av LO-facken. Ett starkt LO skulle tjäna på att vara opolitiska. Modellen att försörja ett parti mot att det arbetar mer för den gruppen än andra skadar båda parter. Jag tror inte att LO behöver vara förbundet med SAP. LO borde låta sina medlemmar formulera en rad politiska krav som partierna sedan får ta ställning till, de partier som godkänner flest av LO:s krav får också starkast stöd från LO. Det skulle knappast gynna de borgerliga, men däremot sätta press på vänsterpartierna att inte glömma bort arbetarklassen, som de så ofta gör. Bra att du tar upp ämnet! Ett LO / fack som inte är bundet till får större trovärdighet och det skulle vara mer naturligt att gå med i det. Jag tror det kan bli starkare då de kan sammarbeta bättre med en alliansregering. Förnamn och efternamn är obligatoriskt. E-postadress och webbadress är valfritt. Skriv sedan din kommentar och klicka på Spara kommentar.


text: Boenderymlighet och bostadens utrustningsnivå beskriver tillsammans bostadshushållets boendenivå. Klassificering av boenderymlighet: (Sedan år 1989 räknas inte köket med som ett separat rum vid beräkning av rumsantalet.) Utrustningsnivå: Fr.o.m. år 2005 har utrustningsnivån beskrivits med bara två grupper: Boendetätheten är ett relationstal som uttrycker relationen mellan bostadens storlek och antalet personer som bor i bostaden. Bostadens storlek anges antingen i antal rum eller som yta. Med bostad, dvs. bostadslägenhet avses en helhet som är avsedd för åretruntboende och som består av ett eller flera bostadsrum och som är utrustad med kök, kokvrå eller kokutrymme. En bostad bör ha en lägenhetsyta på minst 7 m2. Varje bostad skall ha en egen direkt ingång. Som ingång räknas också en separat ytterveranda (farstu) i t.ex. ett egnahemshus. Om inträde till bostaden förutsätter passage via utrymmen som egentligen hör till en annan bostadslägenhet, anses den förstnämnda inte utgöra en separat bostadslägenhet, utan de två helheterna bildar en enda bostadslägenhet. Bostäder klassificeras enligt användningssyftet i permanent bebodda, tillfälligt bebodda bostäder och i bostäder som inte är i bostadsbruk. Byggnads- och lägenhetsuppgifterna i befolkningsdatasystemet omfattar bostäder som i verkligheten inte används som bostäder eller som är felregistrerade. Sådana bostäder ingår inte i statistiken över bostadsbeståndet då man på basis av andra registeruppgifter har kunnat konstatera att det rör sig om felregistreringar eller bortfall. Bostadsytan beräknas enligt insidorna av de väggar som omsluter den. Till bostadens yta räknas också hjälputrymmen (grovkök, klädrum o.dyl.), badrum, hobbyrum, brasrum, tvätt- och omklädningsrum i bastu som är belägen i lägenheten, samt rum som används såsom arbetslokal, om där inte arbetar avlönad arbetskraft. Till bostadsytan räknas inte garage, källare, bastu i oinredd bottenvåning, kalla förrådsutrymmen, balkong, farstukvist, veranda, vindfång eller vindsutrymmen som inte används för boende. Med ytan i fritidshus avses byggnadens våningsyta. Bostädernas medelstorlek erhålls då bostadslägenheternas sammanlagda yta divideras med det totala antalet bostäder. Med byggnad avses en fast, fristående konstruktion med egen ingång som är uppförd på den plats där den är belägen, och som innefattar ett för olika funktioner avsett övertäckt utrymme som i allmänhet avgränsas av ytterväggar eller andra väggar som avskiljer det från andra konstruktioner (byggnader). Bergrum eller andra underjordiska utrymmen, vars inneryta huvudsakligen består av bergvägg eller motsvarande och/eller utrymmen som inte omfattar konstruktioner som är jämförbara med innerkonstruktionerna i egentliga husbyggnader - t.ex. underjordiska oljecisterner - räknas inte som byggnader. Skjul av lätt konstruktion, kiosker o.d. som inte innefattar utrymmen som avgränsas av slutna väggar, samt husvagnar, fartyg o.d. anses inte heller utgöra byggnader. Statistiken över byggnadsbeståndet omfattar inte Uppgifterna om byggnadsbeståndet har erhållits ur Befolkningsregistercentralens befolkningsdatasystem. Med byggnadsmaterial avses det material som byggnadens bärande konstruktion i huvudsak är gjorda av. Klassificeringen är följande: Med byggnadsår avses det år byggnaden blev färdig för användning. Om byggnadsåret är tidigare än 1980 har också ombyggnadsåret kunnat uppges som byggnadsår. Hus med minst tre bostäder av vilka åtminstone två bostäder är ovanpå varandra. Bostäder indelas enligt hustyp på följande sätt: Med internat (specialkonstruerat internat) avses en byggnad avsedd för kollektivt boende där invånarna har gemensamt kök, vardagsrum och/eller gemensamma sanitetsutrymmen. I ett internat av denna typ finns det i allmänhet inga egentliga bostadslägenheter. Byggnadstekniskt avviker ett specialkonstruerat internat inte nämnvärt från en inkvarteringsbyggnad. Internat är avsedda för specialgrupper, såsom åldringar, handikappade o.dyl. Vanliga bostadsbyggnader som har uppförts med tanke på specialgrupper men som till sin utrymmesfördelning inte avviker från det normala (t.ex. gemensamma utrymmen) betraktas inte som internatbyggnader. En bostad som befinner sig i en byggnad som till användningssyftet klassificerats som internatbyggnad, betraktas som normal bostad om den har följande egenskaper: Internatbostäderna beskrivs inte som en egen grupp, utan de räknas till det normala bostadsbeståndet. De internatbostäder som inte uppfyller ovannämnda villkor har överhuvudtaget inte noterats i statistiken över bostadsbeståndet. Kommunala delområden består av funktionella områdeshelheter som definierats av kommunen och på vilka kommunen baserar sin verksamhet för planering och uppföljning av områdesutvecklingen. Statistikcentralen sköter digitaliseringen av nya delområdesindelningar samt upprätthåller ett register över områdenas gränser och namn. Kommunerna har möjlighet att justera sin delområdesindelning en gång i året. Delområdesindelningen är en hierarkisk indelning med tre nivåer: en 1-siffrig storområdesnivå, en 2-siffrig statistikområdesnivå och en 3-siffrig småområdesnivå. Delområdena numreras löpande enligt dessa tre hierarkiska nivåer. Den sexsiffriga delområdeskoden är kopplad till kommunens tresiffriga kommunkod, vilket betyder att delområdeskoden består av sammanlagt nio tecken. Ett kök är ett rum som är inrett med tanke på matlagning. Ett utrymme som är inrett för matlagning, men som är mindre än 7 kvadratmeter, betraktas som kokvrå eller kokutrymme. En byggnads nätanslutningar är Ett rum är ett utrymme med fönster, en golvyta på minst 7 m2 och en medelhöjd på minst 2 meter. En farstu, veranda, sovalkov eller annat motsvarande utrymme betraktas inte som ett rum. Rumsantalet inkluderar i allmänhet inte köket. Normerna för trångboddhet är följande: De normer som tillämpats i statistiken har varierat från ett decennium till ett annat. Normerna 1 och 2 användes vid folkräkningarna 1970 och 1975. Uppgifter enligt norm 3 har producerats sedan år 1980. Norm 4 tillämpades för första gången i folkräkningen 1990. Norm 4 har sedan folkräkningen 1990 tillämpats också på klassificeringen av boendenivå. Tidigare användes norm 3. Indelningen av bostäder enligt upplåtelseform är följande: Ägarbostad Hyresbostad: Bostadsrättsbostad Annan upplåtelseform: Okänd upplåtelseform I statistiken över bostadsbeståndet har upplåtelseform i huvudsak bara definierats för bostäder med stadigvarande boende. Med uppvärmningssätt avses det uppvärmningssätt som huvudsakligen används för att värma upp byggnaden. Det finns också uppgift om uppvärmningssätt för bostäder. Uppgift om värmekälla har erhållits ur befolkningsdatasystemet, som får uppgiften i byggnadsprojektanmälningarna från kommunens byggnadstillsyn. Uppgiften om ändring av uppvärmningssättet förmedlas till befolkningsdatasystemet bara om byggnaden har genomgått ombyggnadsarbeten som kräver bygglov. Klassificeringen är följande: En byggnad med vattencentralvärme värms upp med cirkulerande vatten, en byggnad med luftcentralvärme med cirkulerande luft. Vid direkt eluppvärmning värms byggnaden upp direkt med ett fast värmeelement som är kopplat till elnätet eller på något motsvarande sätt. Vid ugns- eller kaminuppvärmning uppvärms en värmemagasinerande mur (ugn) med ved eller något annat bränsle. Till ugnsuppvärmning hänförs också inmurade elektriska värmekondensatorer, fristående fasta oljevärmare samt öppna spisar med varmluftscirkulation (inte i lättkonstruktion). Ugnar för bastuuppvärmning räknas inte som uppvärmningsanordningar. Uppgifterna om byggnadernas och bostädernas utrustning härstammar från byggnads- och lägenhetsuppgifterna i Befolkningsregistercentralens befolkningsdatasystem. Bostadens utrustning: Uppgifterna om bostädernas utrustning har använts då utrustningsnivån fastställts. Byggnadens utrustning: Sedan år 2005 beskrivs bostadens utrustningsnivå enligt en indelning i två klasser: Tidigare år indelades bostadens utrustningsnivå i tre klasser: Med värmekälla avses det bränsle eller den värmekälla som huvudsakligen används för uppvärmning av byggnaden. Det finns också uppgift om värmekälla för bostäder Uppgift om värmekälla har erhållits ur befolkningsdatasystemet, som får uppgiften av kommunens byggnadstillsyn. Uppgiften om ändring av uppvärmningssättet förmedlas till befolkningsdatasystemet i allmänhet bara om byggnaden har genomgått ombyggnadsarbeten som kräver bygglov. Klassificeringen är följande: I byggnadens våningsantal inräknas alla de huvudsakligen ovanför markytan belägna våningar, där det finns bostads- eller arbetsrum eller utrymmen i enlighet med byggnadens användningssyfte. Om antalet våningar är olika i olika delar av byggnaden, avser våningsantalet i allmänhet det största antalet våningar i byggnaden. I fråga om byggnader som färdigställts efter år 1980 anges våningsantalet som ett medeltal med beaktande av helheten, om våningsytan i någon våning utgör en mycket liten del av våningsytan i byggnadens huvudsakliga våningar. T.ex. en stor industrihall i en våning med kontorslokaliteter med liten våningsyta i tre våningar anses ha våningsantalet ett.


text: En strid ström av besökare kommer till kyrkan Santa Maria della Vittoria i Rom. En av Roms stora sevärdheter är Cornarokapellet till vänster i kyrkan. Dekorationer och skulpturer i kapellet är av Gian Lorenzo Bernini. Som oöverträffad arkitekt, skulptör och mediegeni i 1600-talets Rom gav han staden ett markant utseende. Den barocka karaktären tävlar ännu med de antika resterna. Altarscenen i Cornaro-kapellet visar den ”heliga Teresas extas”: kvinnan är höljd i sin voluminösa dräkt, tillbakalutad på ett moln och, med sänkta ögonlock, vänd mot ängeln som leende riktar sin pil mot henne. Gruppen är belyst från en dold öppning av det naturliga ljuset förstärkt av förgyllda strålar. I skulpturgruppen förverkligas, synligt och åskådligt, det som Teresa skriver om i sin självbiografi: hon beskriver hur ängeln genomborrar henne med sin pil ”många gånger”. Teresa skriver att genomborrandet gav henne en intensiv själslig njutning som också ”till inte ringa del” påverkade kroppen. Hur många besökare har inte sett öppen erotik i figurerna: den medelålders asketiska kvinnans orgasm i drömmen om den ljuvliga ängeln! Den starka erotiska utstrålningen i scenen har varit och är ett tolkningsproblem och en svår utmaning för dem som önskar frilägga de religiösa grundmönstren eller se ”andliga” eller till och med intellektuella betydelser som budskapet. Mästaren Bernini försvaras i många utläggningar om kapellets utsmyckning från anklagelser om något alltför lättköpt, en djärv sinnlighet. Känslan kan lätt infinna sig hos en nutida åskådare att man når en slutstation i förståelse, när den sexuella fantasin framstår som förklaringen till Teresas vision: ”aha, skulpturen blottar hur hon klädde sina undertryckta lustupplevelser i religiös språksymbolik...”. Men, det är inte slutet man nått, utan början. Man måste gå mycket längre väg och vara mycket mer uppmärksam på nyanser. Det grundläggande problemet blir till sist hur själva teckenmekanismen fungerar: på vilket sätt refererar figurerna Teresa och ängeln i kapellutsmyckningens sammanhang och till vad? Ett sådant teoretiskt perspektiv utesluter inte alls de erotiska inslagen, men de blir element i betydelsebildningen i stället för svaren på frågorna. Under 1980-talet publicerades viktiga undersökningar om kapellets betydelser. Ledande bland forskarna i det skedet var Irving Lavin med verket ”Bernini and the unity of visual arts” (1981). Lavin uppmärksammar samspelet mellan konstarter i kapellets utsmyckning: måleriet, skulpturen och arkitekturen integreras i varandra, till ett harmonierande och grandiost uttryck för kristendomens triumf, med Teresas vision och karmeliternas religiositet som motiv. Lavin bortser inte från kärlekstemat i mötet mellan Teresa och ängeln, han tolkar det som ett spel mot bakgrund av brudmystiken i Höga visan. En perfekt harmoni i uttrycket, konsekvens och en tydligt läsbar begreppsbildning i betydelserna – dessa drag blev genom Lavins tolkning mer stadfästa. I Lavins anda är en artikel av Rudolf Preimesberger från 1986, med tesen att scenen med Teresa och ängeln är en instans av talekonstens lärosystem. Synliggörande av begrepp eller tankar, ”concettismo”, var en förståelseram för dikt, filosofi och allegorisk bildkonst i 1600-talets Rom. Tendensen för 1600-talets lärda elit var att ”läsa” de visuella uttrycken och att uppfatta betydelsemekanismen som ”allegori” eller ”metaforer”. Det visuella centrum som den öppna altarbilden erbjuder blir enligt Lavin och Preimesberger en metafor för hela skapelseberättelsen, en universell symbol för det gudomliga ordet. Tanken att bilder är förklädda ord har ifrågasatts genom performativ tolkningsteori, under det senaste decenniet. I stället för att ”läsa” betydelserna, direkt eller indirekt (som allegorier eller metaforer) väljer tolkaren med det performativa perspektivet effekter, händelser och reaktioner. Inom ett projekt med fokus på performativitet och 1600-talets kultur i Rom har Mårten Snickare analyserat stilbegreppet ”barock” och även tillämpat det på nutida konst. Snickare betonar det disharmoniska och överraskande i det som benämns ”barock”. Uttryck med denna karaktär tycks vara i ett tillstånd av förvandling, som om de ständigt höll på att bli till. Åskådaren eller mottagaren dras med i en process som inte stannar vid det konkreta verket, utan som etableras genom akter, i olika situationer av meningsalstring. ”Barock” som term för en plats som just Cornaro-kapellet ger således en helt annan uppfattning än den upphöjda harmoni mellan konstarter som är Lavins ledstjärna. Enligt min tolkning åskådliggör Berninis gestaltning, visuellt, passagen från döden till livet efter detta, enligt den jesuitiska lära som inspirerats av både Paulus och Thomas av Aquino. Den kroppsliga uppståndelsen är ett tema i läran. Vid döden skiljs kropp och själ och själen inväntar längtande sin kropp som skall återkomma ”förhärligad” vid tidens slut. Vad som väntar den ångestfyllda döende människan i nästa liv är alltså inte en frigjord själ, utan en ny och lika individuell kropp tillsammans med själen. Kapellet suggererar ett liv vi inte kan föreställa oss annat än indirekt genom liknelser eller jämförelser, men det är inte begrepp eller tankar som liknelserna handlar om, utan om erfarenheter och levande organismer i någon mening. Traditionen från 80-talets tolkningar (Lavin och Preimesberger) har fått ett viktigt tillskott i Claudia Lehmanns analytiska verk Un pien teatro di Meraviglie. Gian Lorenzo Bernini vor dem Hintergrund konzeptischer Emblematik (Peter Lang, 231 s). Man kan säga att Lehmann grundligt utvecklar och förtydligar Preimesbergers förslag att ”concettismo”, en retorisk struktur, är den modell som Bernini använder i sitt uttryck. Enligt Lehmanns tolkning blir scenen med Teresa och ängeln en tankekärna som kan kombineras på olika sätt tematiskt, beroende på hur de olika motiven i utsmyckningen relateras till denna kärna. Systemet är alltså flexibelt och elastiskt, det kan anpassas till olika behov och personer och till olika slags intentionsdjup. Men det rör sig om ”läsarter” och en riktning från det kroppsliga till det intellektuella. Betraktaren ska gripas av förundran och beundran och börja söka efter verkets mening – ett sökande som går ut på att bryta upp bilden eller kroppen, alltså det sinnligt åskådliga, för att ur höljet få fram en ren andlighet, ett rent intellektuellt ”skådande”, ett paradoxalt tillstånd eftersom det är ett slags seende utan ögon. Lehmann hävdar att Bernini till fullo delade de tänkesätt som var typiska för de lärda jesuiter som var hans uppdragsgivare. Målningar och skulpturer skulle vara som predikningar eller helst komplicerade filosofiska lärobyggen. ”Seende utan ögon” är mystikens och platonismens paradoxala insikt. Bernini anspelar på denna föreställning om mystisk vision i ängeln som ”ser” på Teresa utan fysisk blick i sina blanka ögon. På samma sätt urskiljs Cornaro-familjens medlemmar i sidonischerna på ömse sidor om altaret: de som var döda vid tiden för kapellets tillkomst har tomma ögon i sina livliga ansikten, medan uppdragsgivaren Federico Cornaro, som levde vid denna tidpunkt, har fysiska ögon i sitt behärskade ansikte. Bernini anknyter till de föreställningar som kretsar av införstådda delade, från elitens sofistikerade förväntningar till mer öppet tillgängliga budskap: hans verk har den repertoar av teman, figurer och motiv som man kunde känna igen och förvänta sig, med eller utan stor lärdom i bagaget. Han för in betraktaren på kända vägar för att sedan låta allt vidga sig bottenlöst i något hisnande och främmande. Kännare och teoretiker ville ha finslipade system av ord i samspel med bild, formuleringar som genom svårighetsgraden skulle väcka reaktioner av beundran och förvirring hos betraktaren. Mottagaren skulle bli påverkbar och påverkad, blottställd för inflytanden. Denna typ av elitbetraktare fick allt vad han ville ha och mer därtill. Bernini förde vidare sina uttryck genom det teoretiska regelverket till det okända och oväntade. Även elitbetraktaren hamnar på ett gungfly av osäkerhet. Vad Bernini tänkte om de olika konstarterna och om avbildning i allmänhet är återberättat av andra personer – hans egen son, en italiensk klassicistisk konstteoretiker och en fransk aristokrat och diplomat. Vi får ta del av Berninis konstteori indirekt och med de urval som intresserat författarna. På ett ställe får vi ”höra” hur Bernini talar om samspelet mellan måleri, skulptur och arkitektur: de ska utgöra en ”vacker blandning” (”un bel composto”). Detta citat har tagits som belägg för Lavins uppfattning om harmoni eller enhet mellan konstarterna. Men, ser man närmare på fortsättningen av citatet, så visar det sig att Bernini tänker sig samspelet så att varje konstart behöver de andra, för att var och en av dem ska kunna nå utanför sina egna ”regler”. Blandningen tjänar alltså upplösningen av det systematiska och öppnar för det okända. En retorisk läsart av kapellet står alltså mot en performativ. Kortfattat kan man säga att tankeinnehåll står mot erfarenhet, tankesystem mot handlingsberedskap och text mot bild eller scen. De substantiella skillnaderna i uppfattning gäller dock främst teckenmekanismen. Den retoriska tolkningen går från bild och kropp till tanke; det synliga tecknet är ett skydd eller ett skal; att stanna kvar i det visuella är att förbli i ett omoget stadium eller visa en oförmåga att nå vidare in i ett mer abstrakt modus av reflexion. Den performativa tolkningen betonar effekten av uttrycket som helhet; mottagarens kropp och känslor aktiveras i mötet med konstverket; bildrummen och de skulpterade figurernas hållning och minspel är inslag i en indirekt verklighet som är både närvarande och undflyende, både ett annat slags vistelseort och en reflexionsgrund. Men vad händer då med det erotiska draget i gestaltningen? För den språkfilosofiska inriktningen är den kroppsliga sensualismen ett inslag i det hölje som döljer något annat, en motsats, blottad genom en likhet som istället blir en kontrast. Det erotiska försvinner helt enkelt på en högre nivå, på samma sätt som lusten till vackra kroppar är det man lämnar bakom sig på himlastegen mot fullkomning, enligt platonismen. I den performativa tolkningen är en erotisk betydelse fundamental. Frågan är bara: vilket slags erotik är det som skildras? Jag tänker mig att Teresa och ängeln omedelbart och intuitivt uppfattas som en erotiskt laddad scen. Men olika indicier förskjuter samtidigt betydelserna: hon är skildrad som fullkomligt orörlig; dräkten förefaller ha konsumerat hennes kropp, händer och fötter sticker fram likt rester av en kropp ur dräktens öppningar. Ängeln är varken manlig eller kvinnlig; den har en irrationell anatomi i sitt alltför långa, något skymda ben. Bernini skildrar något grundläggande mänskligt men på ett sätt som gör att man förstår att det handlar om en pågående förändring, som man ännu inte vet något om. De betydelser man kan vinscha fram ur Berninis gestaltning har aldrig något ”betecknat” som är abstrakt. Varje gång en scen eller en figur betyder något så är betydelsen också delvis kroppslig och därmed inte helt möjlig att tänka. Andra besökare, andra läsare tar över, väger de olika möjligheterna och skriver kanske nya tolkningar med nya teorier. Mer i ämnet - 3 jan 2004 Monstersex kastar ljus över gudsbegär


text: Tidningsbranschen går en osäker framtid till mötes, där allt mer innehåll flyttar ut på internet. Många aktörer testar därför nya grepp för bland annat reklam, där Entertainment Weekly i senaste numret sticker ut genom en digital annons. På en av tidskriftens sidor finns en liten skärm, vilken visar ett realtidsflöde från mikrobloggen Twitter. När tekniksidan Mashable undersökte konstruktionen närmare upptäcktes inte bara en display, utan även en fullt fungerande Android-telefon. Enheten är en modifierad mobiltelefon tillverkad av Foxconn, vilket rent av går att ringa med. Operativsystemet är vad som verkar vara Android 1.5 eller 1.6, och konstruktionen med QWERTY-tangentbord är troligen av märket ABO. Telefonen har bland annat fungerande kamera och USB-anslutning, samt ett medföljande SIM-kort från T-Mobile. Den speciella tidningen är ett begränsat projekt, och kommer bara att säljas i 1 000 exemplar. Spekulanter på plats i USA får med andra ord skynda sig till tidningsställen.


text: Finns inga bra städer. Malmö är också en skitstad, men en bättre skitstad än dom flesta. Alla städer, även skitstäder, är lika: dom har dåliga ställen och dom har bra ställen. Malmö, kungen av skitstäder, har mer bra ställen än alla andra. Henrik Möller och Video Direkt tycks fullständigt besatta av att skildra avigsidan av en stad som med hjälp av modern arkitektur, högskolan och Öresundsbron ofta beskrivs som “hipp” och “up and coming”. Jag känner delvis igen mig i deras beskrivningar av Malmö, då de stämmer väl in med intrycken man fick när man var på besök på 80-talet; en grå, gigantisk och farlig arbetarklasstad, där man kunde få på käften när och var och av vem som helst om man inte passade sig. Precis som duons tidigare alster (Nobellvägen, Vi kan bättre själv, Mysigt på Möllan) är Bra ställen att hänga på, bra folk att känna i Malmö en berättelse full av människospillror med drog- och spritproblem, socialt missanpassade sociopater, homofober, långtidssjukskrivna högerextremister och antisemiter som oftast är så neddekade att de knappt ens orkar gå utanför dörren utan att sätta sig och vila på första bästa elskåp. Berättaren, det allseende ögat, har en röst så fullkomligt sönderfrätt av surt bryggkaffe, flödder och röda Prince, att man hör hur ont det gör för honom att bara öppna munnen. Han berättar en släpig historia om mannen i Danzigmunkjackan som vi har sett i flera av de tidigare filmerna, en kille som var “så mycket Malmö att han bara kallades för ‘Malmö’”. Hans mamma bodde tidigare i förorten och brukade hänga på bingohallen, men det gav oftast ingen utdelning alls, varför han istället lyckades övertala henne att börja spela Netpoker. Som tur var hittade dom ett bra Internetcafé, Gameness, som dessutom hade ett fint rökrum (”med rejäla glas som höll luften ute och röken inne”). Kompisarna heter Danne, Hans och Frank. Deras gemensamma tillvaro går till synes ut på att bara hänga runt och göra mest ingenting på olika platser i Malmö, och då snackar vi förstås inte om bohemiska Möllan eller flashiga Västra Hamnen. Nej, deras små smultronställen består av stentrappor till frisörer med intillsittande elskåp där man kan ställa ifrån sig folkölen, övergivna parkeringsplatser, kamphundsrastgårdar, sunkiga porrbutiker och sönderslagna stolar som råkar stå vid ett stängsel. På restaurangen Öst Kina (sic) kan man om man har tur beställa det som blivit över sen dagens rätt för en billig peng: sushi med fem små rätter i ett (”dom tryckte ner sushin i kinamaten, det var bara att skyffla in... och skölja ner med folköl”). Röda bilen är en annan favoritplats; det är helt enkelt ett gammalt bilvrak som ingen vill kännas vid, som stått parkerat på Norra Grängesbergsgatan i flera år utan att någon brytt sig. Vid det här laget börjar man så smått känna något slags motvillig ömhet för huvudpersonerna; de framstår mer och mer som ett gäng övervintrade småknattar som aldrig fattat att de blivit vuxna och måste börja ta ansvar för sina liv. Allting flyter fram i långsamt tempo till stillbilder i bleka färger, och man riktigt känner den iskalla vinden blåsa runt öronen, betongdammet krypa in under huden. Vid avslutningsscenen om “tunnelen” är mörkret så avgrundsdjupt att det nästan är för mycket. Misären är helt enkelt fullkomlig, ångesten är total, och den lakoniska typen av malmöitisk humor som var relativt frekvent i de tidigare filmerna lyser nu med sin frånvaro. Men det betyder inte att man sitter och har tråkigt. Precis som när jag tittar på filmer av misantroper som Seidl och Haneke infinner sig istället ett slags berusning; all bottenlös förtvivlan och suicidal ruelse omsätts i ett tillstånd där jag paradoxalt nog sitter och skrattar. Att se filmen är helt enkelt som att vara med om en kaotisk terapisession, eller möjligtvis en demonutdrivning. Tro mig: Möllers och Video Direkts outtömliga Malmöprojekt lär skrida vidare. De må upprepa sig gång på gång, men de blir också bättre och bättre. Vid det här laget gör de filmer som är så bra att jag skulle vilja utnämna dem till klassiker, inte bara inom nollbudgetgenren. De får mig snarast att tänka på kompromisslösa visionärer som Roy Andersson eller Rainer Werner Fassbinder, och det är minsann inget dåligt betyg. Filmen har officiell premiär lördag 8 nov på Singsang, Norbergsgatan 24 i Malmö. Festen börjar 19.00. Ett eller två lämpliga band kommer spela.


text: För att vi ska kunna visa dig butiksannonser närmare dig behöver du godkänna att din webbläsare tar reda på din position. Denna information sparas inte av Tradera utan används endast för att ge dig mer relevanta träffar. När du klickat på ”Precisera position” nedan får du en fråga om du tillåter att webbläsaren fastställer din position. Om du tillåter det gör Tradera sökningen igen och presenterar eventuella butiksannonser som matchar din position. För att vi ska kunna visa dig butiksannonser närmare där du befinner dig behöver du uppdatera din webbläsare till en senare version. Du får då tillgång till tjänsten Geolocation, vilket möjliggör att webbläsaren kan ta reda på din exakta position.Stäng


text: Hennes blogg om livet som styvmamma till tre tonårsbarn, om 6 års längtan efter ett eget barn och inte minst om den provrörsbefruktning som till slut förändrade allt har under lång tid haft många trogna läsare. Möt Martina Michal som funnit tröst och hjälp i sin blogg efter en tuff tid. Om programmet: Senaste nytt från TV4:s lokala station. Så här i Göteborgsvarvstider är det många som snörar på sig sina löparskor, men det är betydligt färre som samtidigt tejpar igen munnen innan de beger sig ut. Vi har träffat ett gäng entusiaster som väljer att bara andas med näsan och som på detta sätt vill få fler att tänka på sin andning, även under fysisk aktivitet. Efter snart fem år i landet utvisas Afrim Pushkollaj med familj från Ånimskog. Hans vänner och arbetskamrater på Stora Strands lägergård protesterar kraftfullt mot beslutet som grundar sig på det som migrationsverket anser är en bristfällig ansökan om arbetstillstånd.


text: Polisen utreder ett mordförsök sedan en man skjutit mot en annan i ett bostadsområde i Kista i nordvästra Stockholm på fredagskvällen. Flera personer ska ha hört skottlossningen och polisen har pratat med den man som säger sig ha blivit beskjuten. Ingen har dock skadats. Enligt uppgifter till polisen ska en misstänkt gärningsman ha försvunnit i bil från platsen, men ingen är gripen. — Vi vet inte riktigt vad som ligger bakom, säger Sven-Erik Olsson på Stockholmspolisen.