text: Lesjöfors IF, LIF, är en idrottsförening i Lesjöfors i Sverige. Klubben bildades 1924 som en klubb för fotboll och nordisk skidåkning och började bedriva bandy under sent 1920-tal. Herrlaget i bandy, som gjorde sig känt under smeknamnet Bandybaronerna, hade sin storhetstid under 1960- och 1970-talet då laget spelade i den svenska bandyns högstadivision, där man totalt gjorde 21 säsonger. LIF spelade 2013/2014 i Division 2 Mellansverige Norra. Historik 1923 började ett gäng småpojkar i Lesjöfors spela fotboll, vilket låg till grund för att Lesjöfors IF bildades 1924. Men då var bandyn inte aktuell som framtidsmål utan det var fotboll och längdåkning som man kunde bli någonting i sades det. 1926 fick föreningens medlemmar den första kontakten med bandy då några pojkar kom upp från Karlstad för att åka skridskor på traktens "köldhål", som Lesjöfors kallades. Karlstadkillarna från Göta hade med ett slags käppar som Lesjökillarna aldrig sett förr. Det var alltså bandyklubbor, som grabbarna hade fått se. Spelare i Göta kom upp till Lesjöfors då ortens läge gjorde att det kunde finnas frusna sjöar som möjliggjorde spel redan i oktober. Lesjöfors ställde upp med ett lag för träningsmatcher med Göta och de kommande åren blev LIF-laget bättre och bättre. När bandyn etablerade sig i de större städerna som till exempel Stockholm och Uppsala började Lesjöfors att få upp ögonen för den nobla sporten. När den blivande bandybaronen Gerard de Geer lyckades att få upp ett gäng bandyspelare från Karlstad-Göta som vid den tidpunkten var ett av de mest dominerande bandylagen i Sverige för en vänskapsmatch ökade intresset ytterligare. De Geer var själv närvarande vid så gott som varje match, oberoende av om det var serie- eller träningsmatch. Lesjöfors AB sponsrade laget och gav spelare arbete vid bruket. Företagets logotyp återfanns tillsammans med LIF-märket på matchstället. Den dåvarande ledaren för Karlstad-Göta, Erik "Pampen" Borgström, var då närvarande och man kan säga att det var hans sammanträffande med Gerard de Geer som gjorde att det började spelas bandy i Lesjöfors. Men ett riktigt bandylag bildades inte förrän år 1929 då det spelades en match på Smeddammen i Lesjöfors. I en annan match på just Smeddammen 1931 hände det en ganska udda sak. Isen var knappt bärkraftig och vid ett hörnslag vid planens norra del, när alla spelarna var samlade runt målet, började isen plötsligt att sjunka och den sjönk så hastigt att många av spelarna inte han rädda sig från plurret utan fick lov att bli uppdragna av sina med- och motspelare. Denna händelse och det datumet är vad som brukar kallas Lesjöfors "bandydop". Men det skulle fortfarande dröja länge innan Lesjöfors skulle avancera i serierna. Efter Smeddammen började laget spela på en ny plan 1951 som kom att kallas "Sahara" innan laget 1967 fick sin hemmaplan på Stålvallen. Division 1 Lesjöfors började klättra i seriesystemet och spelade från 1943 i Division II. Flera år i rad nådde laget kvalserien men misslyckades att ta sig upp till högstaserien. Publikintresset växte och klubben med stöd från bandybaronen de Geer och bruket satsade på att skapa ett starkt lag. Säsongen 1950 gick laget obesegrat genom Division II, och vann alla fem seriematcherna i utklassningsstil och noterades för 46-0 i målskillnad. Lesjöfors slog sedan Västerstrands AIK med 2-0 och Ljusdals BK med 5-4 i kvalet till Division I, och gick vidare dit för första gången efter fem tidigare missar i kvalspelet. I tidningsreferaten började man allmänt efter Lesjöfors IF:s framgångar, att tala om "bandybaronerna". Sedan 1978 återfinns namnet på de röda matchtröjorna. Åren 1950-1953 bedrev klubben landhockey i Sverige, och blev bland annat svenska mästare 1953. Verksamheten bedrevs mest som sommarträning åt bandyspelarna, och detta var långt före landhockey under 1970-talet blev en relativt etablerad gren i Sverige. Lesjöfors debuterade 1951 i Division I i bandy. Laget pendlade mellan divisionerna och kunde inte etablera sig i högstaserien men 1957 slutade laget fyra i Svenska mästerskapet efter en andraplats i Division 1 södra bakom Örebro SK och förlust mot Edsbyns IF i matchen om tredje pris. Nu lockade Lesjöfors rekordskaror till sina matcher, i hemmamatchen mot Örebro var publiksiffran 3300. 1963 nådde laget återigen en topplacering i och med tredjeplatsen i Division I södra. 1963 blev Lesjöfors även svenska juniormästare i bandy för första gången. 1964 blev A-laget tvåa i Division I centrala. I slutspelsserien kom laget sista i en grupp om tre lag. Nästa säsong åkte laget ur efter näst sista plats i Division I centrala. Ivar Kruse var under den större delen av tiden i division 1 Lesjöfors främste anfallsspelare. Ivar Kruse spelade sin sista match för Lesjöfors som 39-åring och äldst på planen. Framgångar och degraderingar De kommande åren pendlade laget mellan division 1 och 2. 1967 åkte laget ur Division I södra. 1970 gjorde laget comeback i högsta serien och slutade femma i Division I södra. 1972 åkte laget igen ur Division 1 men återkom efter en säsong. En central fråga för klubben blev att få en konstfrusen isbana när dessa gjorde sitt intåg under 1950-talet. Fram till 1970-talet skedde insamlingar för att finansiera en konstfrusen isbana men planerna blev aldrig av och istället blev det Filipstad som i sin roll som centralort i kommunen fick en bandybana finansierad. Lesjöfors fick problem när milda vintrar försenade starten av bandyträningen på hemmaplan och laget fick spela på andra platser. Lesjöfors bästa resultat förutom fjärdeplatsen i SM 1957 är andraplatsen i Division I södra 1974 och semifinalplatsen i det påföljande SM-slutspelet. I kvartsfinalen slog LIF ut Brobergs IF men förlorade sedan klart i semifinalerna mot blivande mästarna Falu BS. 1979 åkte Lesjöfors ur allsvenskan med bara två inspelade poäng efter en omfattande spelarflykt. Sommaren 1978 lämnade lagets skyttekung "Bärsa" föreningen och flera spelare följde. När laget åkte 1979 förlorade laget 17 av 18 seriematcher. Den enda segern kom i sista omgången i februari 1979 då Nässjö IF besegrades med 6-4. LIF-spelaren Kjell Kruse finns med i Guinness rekordbok som den yngste spelaren som varit med i en allsvensk match. Han var endast 14 år och 242 dagar gammal när han debuterade för Lesjöfors säsongen 1978–1979. Degraderingen 1979 gjorde att en rad ordinarie spelare lämnade föreningen. Istället kom en rad talanger fram i föreningen. Kruse valdes till Årets pojkspelare i svensk bandy 1981 och klubbkamraten, målvakten Mikael Forsell fick utmärkelsen 1982. Säsongen 1980–1981 tog sig laget tillbaka till Division 1 och dessutom blev föreningen svenska juniormästare. Klubben gjorde sin nästa och senaste säsong i högstaserien i bandy när man spelade i Allsvenskan i bandy 1981/1982. Lesjöforsbandyn efter 1985 Lesjöfors AB:s konkurs 1985 gjorde att föreningen förlorade en stor sponsor och de kommande åren minskade befolkningen på orten. Trots detta lyckades laget nästan ta sig tillbaka till allsvenskan. En satsning gjordes där flera gamla spelare som fostrats i föreningen kom tillbaka. 1998 deltog laget i södra kvalserien men missade uppflyttning sedan laget förlorat mot Vetlanda med 4–6 i en avgörande match. Lesjöfors spelade säsongen 2007/2008 i Division 1. Inför säsongen 2008/2009 drog man sig ur Division 1, för att stiga ner i Division 2, där man tog farmarlaget Lesjöfors BK:s plats, medan farmarlaget skrotades. Därmed blev Division 1 västra Svealand säsongen 2008/2009 haltande med bara nio lag medan Division 2 Värmland blev en full serie med 10 lag. Föreningens historia visas på Lesjöfors museum. Kända spelare Gösta 'Staffa' Bergström Ivar Kruse Håkan Persson Kent Johansson Kjell Kruse Andreas Bergwall Marcus Bergwall Mikael Forsell Kaj Nordin Litteratur Bandybaronen i folkhemmet, Christer Ericsson, Carlsson Bokförlag, 2012 Bandybaronerna. En idrottskrönika, Gerard de Geer, Proprius 1979 När järnet bröt bygd - en krönika över liv och arbete i Lesjöfors under 300 år, Gerard De Geer, Stockholm 1975 Källor Externa länkar Bandybaronerna Bandyklubbar i Sverige Fotbollsklubbar i Sverige Landhockeyklubbar i Sverige Skidklubbar i Sverige Sportklubbar bildade 1924 Lesjöfors


source: wikipedia

text: För filmen med samma namn, se LFO (film). Lågfrekvensoscillator (en low-frequency oscillator, förkortat LFO) är en enhet som ofta används i en synthesizer och som genererar periodiskt upprepade vågformer med frekvens lägre än de hörbara frekvenserna. Vanligtvis används LFO för att påverka ljudets amplitud, frekvens eller andra parametrar genom att styra andra enheter i synten, varvid till exempel vibrato, tremolo, panorerings- och wah-wah-effekter kan automatiseras. LFO:n kan ha flera olika vågformer där de vanligaste är sinusvåg, sågtandsvåg, triangelvåg och fyrkantsvåg. Se även Digitally Controlled Oscillator (DCO) Voltage-controlled amplifier (VCA) Voltage-controlled oscillator (VCO) Voltage-controlled filter (VCF) Ljudteknik Elektronik Elektronisk musik


text: Ljud är mekaniska vågor, en varierande täthet som överförs av ett fast ämne, vätska eller gas, vars frekvenser faller inom intervallet för hörsel med en nivå som är tillräckligt stark för att höras, eller känslan av sådana vibrationer som stimulerar hörselorgan. Ett exempel på hörselorgan är öron. Ljudets hastighet påverkas av mediets egenskaper (bland annat dess densitet, hårdhet, elasticitetsmodul). Fysikaliska egenskaper De mekaniska vågor vilka uppfattas som ljud kan färdas genom alla former av materia: gaser, vätskor, fasta ämnen och plasma. Materian som leder ljudet kallas medium. Ljud kan inte färdas genom vakuum. Longitudinella och transversella vågor Ljud som transporteras via gaser, plasma och vätskor kallas longitudinella vågor, även kallade kompressionsvågor. Ljud som färdas genom fast materia kan överföras genom både longitudinella vågor och transversella vågor. Ljudets hastighet Ljudets hastighet beror på det medium vågorna passerar och är en grundläggande egenskap för materialet. I luft, vid 20 °C, är hastigheten 343 m/s (1 235 km/h). I färskvatten, vid 20 °C, är ljudets hastighet ungefär 1 482 m/s (5 335 km/h) och i stål är hastigheten ungefär 5 960 m/s (21 460 km/h). Ljud och hörsel Med ljud menas inte bara den mekaniska vågrörelsen, utan även hörselförnimmelsen. Ljudvågor transporterar relativt lite effekt. En talande person sänder bara ut någon tusendels watt, vilket verkar rimligt då det inte är någon större ansträngning att tala. Ljud vore i stort sett utan intresse, ja, ljud skulle faktiskt inte ens finnas, om det inte fanns djur som exempelvis vi människor som kunde uppfatta små tryckvariationer i luft med hörseln. Vid ett frågeprogram på radio, Svar idag ställdes en gång frågan, huruvida det uppstår ljud då exempelvis en sten faller i marken från ett berg på en avlägsen planet. Svaret från experten (sannolikt astronomen Peter Nilson) blev något förbryllande: ”I princip, nej.” Han förklarade, att om det inte finns någon organism närvarande som är utrustad med ett sinnesorgan som uppfattar sådana skillnader i luftens täthet som vi definierar som ljud, så uppstår heller inga ljud. Skillnader i planetens gasatmosfär i form av tryckskillnader skulle visserligen uppstå, men inte det vi kallar ljud. Detta kan i förstone låta paradoxalt, men ’ljud’ i dess betydelse av ’hörselförnimmelse’ är ingen naturlag. Därtill fordras en organism som kan uppfatta och tolka ljudvågor som just ljud. För oss människor är det exempelvis fullkomligt irrelevant i vad mån personer i vår omgivning alstrar elektromagnetiska fält förutom synligt ljus, eftersom vi, i motsats till vissa fiskar, saknar ett sinne som specifikt registrerar annan elektromagnetism än synligt ljus. Beträffande sådan elektromagnetism är vi således helt ”döva”. Hörbart ljud har frekvenser som ligger inom hörbarhetens gräns, vilken för människans del ungefär omfattar området 20–20 000 Hertz. Ljud med lägre frekvens än 20 Hz kallas infraljud och ljud med högre frekvenser än 20 000 Hz kallas ultraljud. Trots att vi inte kan uppfatta infraljud med vår hörsel, upplever vi detta ofta såsom obehagligt. Helt tydligt kan vi med andra ord uppleva infraljud med andra sinnesorgan än just hörseln, möjligen med hjälp av tryck- och lägesreceptorer i muskler och senor. Ciarán O’Keeffe, doktor i musik och psykologi samt undersökande parapsykolog, är övertygad om att exempelvis den känsla av ”närvaro” av avlidna personer som medier upplever i så kallade hemsökta hus, i själva verket är någon form av infraljud. I ett program som sändes på Discovery Channel visade han att ett kontor, som redan från första början stämplades som en plats för spöken, låg i riktningen av en biltunnel, vilken vid lämpliga vindförhållanden, likt en gigantisk orgelpipa alstrade mycket lågfrekventa och kraftiga infraljud. Ljudvågor fångas upp av ytterörat (öronmusslan) och den yttre hörselgången och leds in mot trumhinnan, som sätts i vibration. Rörelsen överförs med hjälp av de tre hörselbenen hammaren, städet och stigbygeln till det ovala fönstret, som sitter i ena ändan på hörselsnäckan. Hörselsnäckan består av en snäckformad tunnel, delad i två kanaler av ett par membran, basalmembranet, på vilket sinneshåren sitter, och vestibularmembranet. Hörselsnäckan avslutas med runda fönstret som även det är ett elastiskt membran. När vätskan i hörselsnäckan via ovala fönstret sätts i svängning uppstår vågmönster i vätskan som deformerar basilarmembranet. Deformationen, som ger information om den inkommande signalens frekvens och amplitud, registreras av sinneshår som skickar signalen vidare till hörselcentrum i hjärnan via hörselnerven. Frekvensselekteringen sker alltså primärt i basilarmembranet. En hörselskadad person har nedsatt hörsel på ett eller båda öronen. Hörselskadan kan vara medfödd (barndomshörselskada) eller tillkommen senare, i vilket fall så beror nedsatt hörsel på att hörselsystemet är skadat. Hörselsnäckan är den svagaste delen i hörselsystemet. Ljudhastighet och vågutbredning Ljud- och vibrationsvågor är mekaniska elastiska vågor, vilket innebär att villkoret för vågornas existens är att mediet har massa och elasticitet. Om en masspartikel förskjuts från sitt ursprungsläge kommer de elastiska krafterna att försöka återföra den till ursprungsläget. När partikeln rör sig kommer de elastiska krafterna att påverka närliggande partiklar så att svängningsrörelsen sprids. Denna spridning av vibrationer är en form av vågutbredning. Ljudvågen kan ses som en energibärande störning som medför elastiska svängningar omkring vilolägen för partiklarna i mediet. Det finns i huvudsak två typer av vågor, longitudinella och transversella vågor. De longitudinella vågorna har partikelrörelse som är parallell med utbredningsriktningen. Elastiska vågrörelser i gaser (fluider) är av longitudinell typ, vilket beror på att skjuvspänningar inte kan förekomma i gaser och vätskor. Om partiklarna svänger i en riktning som är vinkelrät mot utbredningsriktningen kallas vågen transversalvåg. Exempelvis är vågrörelser på ytan av stillastående vattensamlingar till stor del transversella. Inom akustiken är denna typ av vågrörelse en viktig komponent vid beskrivningen av fasta material. Ljud fortplantar sig med en viss hastighet, vilket betyder att det tar en viss tid för ljudet att nå mottagaren från det att det sändes. Jämför med åskväder; först ses blixten, en viss tid därefter hörs knallen. Om hastigheten varit obegränsad hade ljudet nått mottagaren samtidigt som det uppstod vid källan och om hastigheten varit noll hade någon ljudutbredning inte skett. Ljud fortplantar sig med olika hastigheter i olika medier och bestäms av mediets styvhet och densitet. För longitudinella vågor och transversella skjuvvågor är ljudhastigheten en materialkonstant. I luft är den 343 m/s vid temperaturen 20 °C. I luft och i ideala gaser ökar ljudhastigheten i proportion med kvadratroten ur den absoluta temperaturen (i Kelvin), men den är oberoende av lufttrycket och påverkas endast marginellt av luftfuktigheten. Longitudinella ljudvågor färdas med 5 200 m/s i stål, medan de färdas med omkring 50 m/s i ett gummiliknande material. I luft (och andra longitudinella vågor) är hastigheten alltså en konstant, vilket innebär att ljudet behåller sin form medan det fortplantar sig, det vill säga det är samma ljudsignal som når mottagaren som sänds från källan. I fasta material kan ljud även fortplanta sig som transversella skjuvvågor och i tunna fasta strukturer som plattor och balkar som böjvågor. Böjvågor är speciellt viktiga då dessa med relativt stor effektivitet strålar ut ljud till omgivningen. Ljudets vågutbredning kan matematiskt beskrivas med hjälp av en differentialekvation kallad vågekvationen. I det homogena fallet där p är ljudtrycket och c är ljudhastigheten. Ljudets styrka Ljudets styrka kan uttryckas i olika fysikaliska storheter, så som ljudtryck och ljudintensitet. Ofta uttrycks styrkan i dess ljudnivå med det logaritmiska måttet decibel (dB). Man talar därför om ljudtrycksnivå och ljudintensitetsnivå, etc. Andra egenskaper Ljud som upprepas en eller flera gånger, genom naturlig reflektion eller artificiella metoder, kallas eko om man tydligt hör varje enskild vågfronts passage. Ett specialfall är fladdereko som uppkommer mellan två parallella reflekterande ytor – ljudet av en handklapp låter då nästan som en fjäder. Om man inte tydligt hör varje reflex så talar man i stället om efterklang. Ett ljudfält som inte är påverkat av eko eller reflektioner från olika ytor och objekt kallas ett fritt fält. Ljudfältet består då bara av det direkta fältet från ljudkällan. Dopplereffekten är ett fysikaliskt fenomen, som innebär en förändring av frekvensen hos en ljudsignal beroende på om ljudkällan närmar sig eller avlägsnar sig i förhållande till observatören. Detta beror på att ljudkällans hastighet dras från eller läggs till ljudets hastighet. Haas-effekten är att ifall man har två likadana ljud från olika ljudkällor men där den ena ljudkällan är något fördröjd, så upplever man att riktningen är från den som inte är fördröjd. Dvs, fördröjer man till exempel vänster hörlur med 2–30 ms uppfattar man att ljudet kommer från höger hörlur. Detta kan man prova själv på datorn, genom att sätta 30 ms tystnad i början av ena kanalen i en ljudfil, men blir tidsskillnaden större än 50 ms, så uppfattar man det som två separata ljud. Kamfilter bildas om man slår ihop två likadana signaler varav den ena är fördröjd. Det är en förändring i frekvensresponsen. Om källornas frekvensrespons är jämn, iakttas den summerade signalen som en kam i spektrumanalysatorn. Flanger, som bland annat är en gitarreffekt, är ett kamfilter som dessutom rör på sig, dvs. fördröjningen oscillerar. Teknik och kommunikation Akustikreglering När man vill förändra de akustiska förhållandet i ett rum så talar man om att man akustikreglerar rummet. Rumsakustik är den del av akustiken som främst sysslar med ljud i rum. De rum man studerar är oftast sådana där musik eller tal ska framföras och nå fram till en lyssnare, exempelvis konsertlokaler, teaterlokaler, hörsalar och skolsalar. För att skatta rumsakustiska parametrar, så som efterklangstiden, i ett rum kan man använda sig av förenklade teoretiska modeller, som Sabines formel, eller mer omfattande modeller som strålgångsberäkning med dator. För att förändra akustiken i ett rum använde man sig av ljudabsorberande material. Vetenskapen om ljud är akustik. Oönskat ljud är buller, vilket är att betrakta som ett miljöproblem. Kommunikation på avstånd För att kommunicera över långa avstånd eller i bullriga miljöer har man genom historien funnit olika sätt att förstärka eller leda ljud från en plats till en annan. När den mänskliga rösten inte räckt till har man utnyttjat akustiken i naturen eller till exempel konstruerat talrör för samtal mellan kommandobrygga och maskinrum ombord på ett fartyg. Under 1800-talet lärde man sig omvandla ljudets mekaniska svängningar till elektromagnetiska dito, och tillbaka igen till hörbart ljud, varvid såväl den elektriska hörapparaten som telefonen skapades. Senare tillkom ljudradio och megafon. Lagra ljud Tekniken att ljudinspelning och att lagra ljud för senare återgivning började utvecklas i slutet av 1800-talet med den första användbara fonografen. Det första inspelade ljud man hittat är från 1860. Det spelades in på en fonoautograf som uppfanns av Édouard-Léon Scott de Martinville. Utvecklingen har fortsatt under 1900-talet med grammofonen, skivspelaren, trådspelaren och bandspelaren. I och med datorns utveckling har man också tagit fram metoder för digitalisering av ljud så att dessa kan lagras på ett digitalt medium eller överföras medelst datakommunikation, och lagras som en ljudfil. Ljuddesign är arbetet med att forma en ändamålsenlig och/eller fördelaktig ljudbild för en viss produkt, miljö eller varumärke. Det handlar alltså om att via hörseln påverka en användares upplevelser. Ljuddesign kan också uppfattas som arbetet med att bestämma hur ett visst ljud ska låta. Användning av ultraljud Ultraljud är ljud med en frekvens högre än den översta gränsen för människans hörsel (alltså över 20 000 Hz). Inom medicin och industri används ultraljud för medicinsk diagnostik och teknisk diagnostik, bearbetning och rengöring. Ultraljud vid graviditet görs för att fastställa graviditetens längd och antal foster. Stomljud Stomljud är svängningar i fasta material som alstras till exempel av en maskin eller av människor. Stomljud kan uppträda i en byggnad, där ljudvågorna från exempelvis steg utbreder sig i en dålig ljudisolerad betongstomme (stegljud) eller i berg från exempelvis en bergborrmaskin eller i samband med sprängningar. Stomljud kan dämpas med enkelsidig beläggning eller med sandwichmetoden (flerskikt). I båda fallen omvandlas svängningsenergin till värme. Se även Dopplereffekt Akustik Efterklang Ljudabsorption Ljudisolering Ljudsiren Ljudteknik Tystnad Vågrörelse Buller Hörsel Tinnitus Fonem Referenser Externa länkar Ljudvågor i luften Wikipedia:Basartiklar


text: En länsstyrelse är i Sverige regeringens företrädare i ett län. Fram till 2009 fanns motsvarande organisation i Finland och dess län. Historia Axel Oxenstierna reformerade år 1634 statsförvaltningen i Sverige (inklusive nuvarande Finland) och länsstyrelserna inrättades. En landshövding tillsattes som chef i varje län och som blev konungens befallningshavare i länet. Länsstyrelsens främsta uppgifter blev att vara länets högsta polismyndighet, övervaka att lag och rätt skipades av domstolarna, mota oro och uppror, söka undersåtarnas bästa, samt att kontrollera fogdarna så att skatterna drevs in på rätt sätt, vilket skatteförvaltningen övertog 1909. Från 1687 fick landshövdingen, som tidigare biträtts av en landsskrivare till biträde en landssekreterare, en landsbokhållare (titeln ändrades senare till landskamrerare) och en lanträntmästare. Med landshövdingeinstruktionen 1855 infördes en uppdelning av länsstyrelsen i landskansli och landskontor. Landshövdingen benämndes vid denna tid och fram till 1918 Konungens befallningshavare och länet kallades "Hövdingadömet". Länsstyrelsen under 1600-talet Länsstyrelsens närmaste föregångare kom att kallas lantregering. Benämningen landregeringen användes också efter 1634 och ännu på 1700-talet om synonymt till länsstyrelse. Lantregeringen växte successivt fram till följd av den kungaförsäkran Gustaf II Adolf lämnade år 1611.. År 1616 utfärdades nya instruktioner för ståthållarna som reglerade förhållandet mellan ståthållarna och fogdarna (se kronofogde). De kommande åren fram till 1634 tillkom flera nya förordningar medförande smärre förändringar. Från slutet av 1610-talet till början av 1630-talet arrenderades skatterätten ut för ett eller flera fögderier och ståthållaren skulle ha uppsikt också över dessa arrendatorer., , Grev- och friherreskapen före 1680 låg utanför länsstyrelsernas förvaltning. För de forna danska landskapen och västra Götaland kom vissa andra regler att gälla till 1719 innebärande bland annat en generalguvernör med vissa militära befogenheter var överordnade landshövdingarna. Se Svenska generalguvernörer. Landsstaten var samlingsbeteckningen för all personal underställd landshövdingen. Landshövdingarna biträddes av en handsekreterare (se landssekreterare) och en bokhållare (se landskamrerare). I fögderierna fanns kronofogdar (se do), häradsskrivare (se do) och kronolänsmän se.do). Innan 1600-talets slut fanns på samtliga läns stater också en lantmätare, en eller flera landsgevaldiger eller landsprofosser (en sorts rättsbetjänter). Från senast 1687 en lanträntmästare. I vissa län fanns också proviantmästare eller proviantskrivare (föreståndare för kronomagasin), skarprättare och mot århundrades slut också läkare och skrivare som biträden åt bokhållaren och landssekreteraren. Ibland påträffas också postmästare och fjärdingsmän med flera på landsstaten.. Länsstyrelsen under 1700-talet Länsstyrelsen var en s.k. enpersonsmyndighet. Landshövdingeinstruktion 1734 § 44 fastställde dock att landssekreteraren respektive landskamreraren skulle kontrasignera alla utgående handlingar inom deras respektive område.. År 1752 fastställde K. Maj:t en uppdelning mellan de två tjänstemännen. Detta påverkade hur handlingar kom att arkiveras – i praktiken hade två avdelningar skapats, ett landskansli och ett landskontor. Denna uppdelning bekräftades genom reformen 1855 samtidigt som länsstyrelsen blev en kollegial myndighet. Det infördes nya yrkesbeteckningar. Landssekreterarens biträden kom att kallas kansliskrivare eller landskanslist medan landskamrerarens medarbetare kallades landskontorsskrivare eller landskontorist. En länsbokhållare anställdes att biträda landskamreraren och i slutet av 1700-talet en länsnotarie att biträda landssekreteraren, något dock den senare själv fick avlöna. Först 1853 fördes länsnotarierna upp på landsstaten. Efter 1853 1855 års instruktion som kom att gälla till 1918 skilde sig mycket lite från den tidigare. Den största nyheten var föredragande tjänstemans rätt att reservera sig mot ett beslut och att denna reservation kunde bifogas till avsända handlingar. För utvecklingen efter 1918, se respektive yrkesbeteckning. Den moderna länsstyrelsen efter 1918 Fram till bildandet av länsrätterna 1979 sorterade även länsskatterätten under länsstyrelsen. 1 juni 1991 genomfördes en omorganisation av länsstyrelsen i syfte att stärka länsstyrelsens roll. I samband med detta överfördes ett flertal uppgifter från statliga länsorgan till länsstyrelsen. Länsstyrelserna i Sverige Länsstyrelsen är regeringens företrädare i länen. Den viktigaste uppgiften är att se till att de mål som riksdagen och regeringen slagit fast inom en rad olika politikområden uppnås samtidigt som hänsyn tas till länets förutsättningar. Länsstyrelserna är alltså statliga myndigheter till skillnad från regionerna, som är en form av kommun, med fullmäktige som väljs av invånarna. De 21 länsstyrelserna har sammanlagt cirka anställda. Länsstyrelsen leds av en landshövding som regeringen utser. Även landshövdingens närmaste medarbetare, länsrådet eller länsöverdirektören, utses av regeringen. Personalen i övrigt anställs av länsstyrelsen. Länsstyrelsens ansvar och uppgifter Sveriges länsstyrelser Länsstyrelsen i Blekinge län Länsstyrelsen i Dalarnas län Länsstyrelsen i Gotlands län Länsstyrelsen i Gävleborgs län Länsstyrelsen i Hallands län Länsstyrelsen i Jämtlands län Länsstyrelsen i Jönköpings län Länsstyrelsen i Kalmar län Länsstyrelsen i Kronobergs län Länsstyrelsen i Norrbottens län Länsstyrelsen i Skåne län Länsstyrelsen i Stockholms län Länsstyrelsen i Södermanlands län Länsstyrelsen i Uppsala län Länsstyrelsen i Värmlands län Länsstyrelsen i Västerbottens län Länsstyrelsen i Västernorrlands län Länsstyrelsen i Västmanlands län Länsstyrelsen i Västra Götalands län Länsstyrelsen i Örebro län Länsstyrelsen i Östergötlands län Historiska länsstyrelser i Sverige Länsstyrelsen i Göteborgs och Bohus län Länsstyrelsen i Kristianstads län Länsstyrelsen i Malmöhus län Länsstyrelsen i Skaraborgs län Länsstyrelsen i Älvsborgs län Länsstyrelserna i Finland Innan länsstyrelserna och länen i Finland avskaffades vid utgången av 2009 var de gemensamma regionala myndigheter för sju olika ministerier. Deras uppgift var att genomföra riksomfattande och regionala målsättningar som centralförvaltningen uppställt. I princip fungerade länsstyrelserna på samma sätt som under Axel Oxenstiernas dagar, men det var först i början av 1800-talet som landsregeringen blev länsstyrelse. Länsstyrelsen leddes av en landshövding, som utnämndes av presidenten. Drygt tusen personer arbetade vid de sex länsstyrelserna när de avskaffades. De ersattes av regionförvaltningsverk och närings-, trafik- och miljöcentraler. Se även Finlands län Sveriges län Landshövding Landstingsstyrelse Referenser Externa länkar Länsstyrelserna i Sverige, gemensam webbplats med länkar till respektive länsstyrelse Myndigheter under Finansdepartementet (Sverige) Sveriges län Finlands län Ej längre existerande finländska statliga myndigheter Svenska statliga länsmyndigheter


text: Otto Lennart Hyland, född 24 september 1919 i Tranås i Säby församling, död 15 mars 1993 i Engelbrekts församling i Stockholm, var en svensk journalist och programledare vid Sveriges Radio samt Sveriges Television. Han ansågs under sin storhetstid som en nydanande och inflytelserik medarbetare inom sport och underhållning. Biografi Hyland anställdes vid Radiotjänst den 16 mars 1945 och blev kvar vid företagets efterföljare till den 30 september 1982. Han kom då närmast från en journalisttjänst vid Barometern i Kalmar. Han började som medarbetare på Radions aktualitetsavdelning och arbetade även ibland som hallåman, men kom snart att dela sin tid mellan underhållningsprogram och sportbevakning. I den senare genren tog han med tiden över Sven Jerrings roll som ledande sportreporter och var även sportchef på radion. Bland annat bevakade han, tillsammans med Jerring, Olympiska vinterspelen 1948 i Sankt Moritz och London. Hyland var programledare för många publikfavoriter i både radio och TV. Hans första egna program, En släktgård från 1351, sändes den 21 januari 1945. Han debuterade som programledare för underhållningsprogrammet Fönsterrevyn, som sändes den 29 januari 1947. Sedan blev han programledare för en rad underhållningsprogram i både radio och TV, till exempel Lördagskväll (1947–1949), Karusellen (1951–1954), Sittinitti (1954–1955), Stora famnen (1958–1959) och Hylands hörna (1961–1983). Han ledde även välgörenhetsprogram, till exempel Röda fjädern. Hylands hörna började som ett radioprogram och övergick 1962 till TV. Programmet kom att sändas i omgångar fram till 1983. Åren 1977–1980 ledde han även Gomorron Sverige, som sändes från Göteborg. På frågan "Vilken är den intressantaste människa du mött i en TV-studio?", svarade Hyland 1980 att det var Per Oscarsson. Få ifrågasatte Hylands kompetens som programkonstruktör och programledare, men han upplevdes av många som svår att samarbeta med, vilket hade ett samband med hans tilltagande alkoholism. Lennart Hyland är begravd på Tranås gamla kyrkogård. En bronsskulptur över honom, skapad av Tomas Qvarsebo, finns sedan 1995 i Stockholm, numera i parken till Radiohuset. Sedan år 2000 finns också en skulptur på Hylands torg vid Ågatan i Tranås. Familj Lennart Hyland var son till köpmannen Otto Hyland (1893-1954) och Ingrid Maria, född Karlsson (1897-1973). Han var från 1950 gift med Tuss Hyland (1927–2016), som var dotter till direktören Fredrik Nielsen och Elsa, född Johansson Tuss Hyland var syster till skådespelaren Gunnar Nielsen och svägerska till Claes Leo Lagergren. Lennart Hyland har en dotter, född 1944 i ett tidigare förhållande, och två söner i äktenskapet, födda 1954 respektive 1955. Han var farbror till journalisten Niklas Hyland. Kända sportreferat Som sportkommentator är Hyland kanske mest känd för referatet av Sveriges VM-guld 1962 i ishockey och målet i öppen bur av Nisse Nilsson i matchen mot Kanada i Colorado Springs (Pucken glider in i mål, den gliiider in i mååål). Även hans referat från fotbolls-VM 1958 i Sverige, där han fick sitt stora genombrott som snabbpratande sportreferent, blev mycket uppskattade. Även där levererade han ett klassiskt referat när Kurre Hamrin gjorde 3-1 i semifinalen mot Västtyskland. Hyland var också den som uppfann radions Sportextra i början av 1960-talet, där man växlade mellan referat från olika pågående matcher eller tävlingar, något som exempelvis BBC anammade först i början av 1970-talet. Ett annat historiskt referat av Hyland var när han påstod att han "skämdes som svensk" och att boxaren Ingemar Johansson var en "ynklig figur" efter att denne hade blivit diskvalificerad för passivitet i OS-finalen i Helsingfors 1952. Filmografi i urval (programledare) (programledare) (programledare) (programledare, 75 avsnitt) (programledare) (programledare) (gäst) (programledare) Bibliografi 1968 – 1988 – 1990 – 1990 – Källor Vidare läsning Externa länkar "Mediesnillet Hyland – före sin tid" på SR Minnen Programledare i Sveriges Radio Programledare i Sveriges Television Svenska radioprogramledare Sommarvärdar 1963 Sommarvärdar 1964 Sommarvärdar 1973 Svenska TV-programledare Svenska sportkommentatorer Melodifestivalens programledare Personer från Tranås Födda 1919 Avlidna 1993 Män Vinnare av Stora journalistpriset Svenska sportjournalister


text: Ett lusthus är en byggnad som är uppförd i en trädgård eller park, för mera tillfällig vistelse, för rekreation, förr även liktydigt med lustslott, numera mindre trädgårdspaviljong eller kolonistuga. Allmänt Lusthusens historia hör ihop med trädgårdskonstens utveckling från renässansens trädgårdar med labyrinter och lusthus till barockträdgårdens geometriska skapelser i stil med Drottningholms slottspark, med lusthus som ofta hade en vacker framsida medan baksidan vette mot en häck eller mur. Under 1700-talets senare del blev romantikens trädgårdar och engelska parker högsta modet och som en reaktion mot det tidigare rätvinkliga anlades dessa parker med slingrande gångar, dammar, små valvbroar, kinesiska lusthus (exempel Kinesiska paviljongen) och turkiska kiosker (exempel Turkiska kiosken), tempel, grottor och eremitage. Fåfänga var förr benämning på trädgårdar med lusthus eller paviljong som anlades på bergshöjder med vidsträckt utsikt. Ordet för "lusthus" (från tyska Lusthaus) ger associationer till lustagadher, fornsvenskans ord för "lustgården" eller "paradiset". Danskans havehus placerar byggnaden i en inhägnad trädgård, medan engelskans summerhouse talar om dess begränsade användningstid. Ett annat engelskt-amerikanskt namn för lusthus gazebo, egentligen utkikstorn, utkikspaviljong, säger något om lusthusens funktion. Franskans gloriette låter oss förstå, att lusthuset betraktas som trädgårdens lekfulla prydnad och ägarens lilla stolthet - på engelska folly som betyder "dårskap". Lusthuset i koloniträdgårdsrörelsen Den lilla kolonistugan som introducerades tillsammans med koloniträdgårdarna i Sverige kring sekelskifter 1900 kallades från början lusthus. Anna Lindhagen, som var initiativtagare till den svenska kolonirörelsen, menade att kolonilotten med lusthus kunde bli en ersättning för det lantställe som mindre bemedlade inte hade råd med. Hon tyckte att det var viktigt att kolonilotten inte enbart blev en nyttoträdgård utan den skulle vara en lustfylld plats för rekreation. Föreningen koloniträdgårdar i Stockholm tillhandahöll typritningar för dessa små lusthus som hade upprättats av dåtidens främsta arkitekter, bland dem Ragnar Östberg och Lars Israel Wahlman. K-märkt lusthus i Stockholm I Stockholm finns ett lusthus bevarat sedan 1790-talet. Det står på en liten gräsbevuxen kulle väster om Nedre Manillas inhägnad på Södra Djurgården. Det ingick i en större gårdsanläggning och uppfördes på 1790-talet efter planer av Louis Jean Desprez, en av tidens tongivande arkitekter. Lusthusets nyklassicistiska formspråk med den släta panelen och takets toppiga form ger byggnaden ett arkitekturhistoriskt värde. Huset är sedan 1965 klassat som byggnadsminne. Bildgalleri över lusthus i Stockholm med omnejd Referenser Se även Eremitage Lustslott Ekotempel Gloriette Paviljong Fåfänga (byggnad) Byggnadstyper


text: Begreppet lokalt idrottsgymnasium i det svenska skolsystemet: Lokala idrottsgymnasier utvecklas inom respektive kommun, främst för kommunens (skolans) egna elever. Det kan liknas vid det tidigare så kallad "hemortsalternativet". Initiativtagare kan vara intresset utifrån elevernas individuella val, lokala idrottsföreningarnas önskemål eller kommunens/skolans intresse att profilera viss verksamhet. Omfattning, innehåll och samverkan sker ofta med ortens idrottsföreningar, både beträffande uppläggning och genomförande. Om ersättning för eventuella tränarresurser och specialidrottsanläggningar som utnyttjas ska utgå avgörs av kommunen/skolan. Verksamheten är även här främst inriktad mot en specialidrott, men många varianter och intressen kan speglas, ex. friskvård, bollspel, racketsport, motion, ledarskap, ergonomi m.fl. Se även Riksidrottsgymnasium Regionalt idrottsgymnasium Gymnasieutbildning i Sverige


text: Lugnetgymnasiet är en kommunal gymnasieskola i Falun. Skolan invigdes 1983 och ligger i nära anslutning till Lugnets skid- och sportanläggning. Där finns såväl idrottsgymnasium som högskoleförberedande och yrkesförberedande gymnasieprogram, samt, på uppdrag av KOMVUX, påbyggnadsutbildningar. Skolans ljusgårdar och sällskapsytor är ritade av Bro- och Landskapsarkitekt Inger Berglund, Falun. Skolan har ett alltmer utvidgat samarbete med Högskolan Dalarna och näringslivet i Falun. Till de nationella programmen vid skolan finns friidrottsgymnasium (RIG) kopplat med intagning från hela landet. Program Följande program finns på Lugnetgymnasiet: Bygg- och anläggningsprogrammet El- och energiprogrammet Estetiska programmet Naturvetenskapsprogrammet Teknikprogrammet Introduktionsprogrammen Fordons- och transportprogrammet Se även Haraldsbogymnasiet Kristinegymnasiet Falu frigymnasium Referenser Externa länkar Officiell webbplats Regelbunden tillsyn, Lugnetgymnasiet, Falun Skolinspektionen, 2012-04-04 Regelbunden tillsyn - uppföljningsbeslut, Lugnetgymnasiet, Falun Skolinspektionen, 2012-11-26 Utbildning i Falun Gymnasieskolor i Dalarnas län Utbildningsinstitutioner bildade 1983


text: Leopard (Panthera pardus) är ett av de fem stora kattdjuren av släktet Panthera. Den förekommer i Afrika och i södra delar av Asien. Arten kännetecknas av svarta fläckar på orangegul päls, men inte alla individer har denna färgsättning. En svart individ benämns i regel som (svart) panter. Leoparden jagar flera olika byten från små insekter och reptiler till 100 kg tunga hovdjur. Utseende och läte Leopardens längd varierar kraftigt, från en meter till nästan två meter för huvud och bålen, och en vikt mellan 28 och 70 kg. Därtill kommer en 70 till 95 cm lång svans. Mankhöjden ligger vid 45 till 80 cm. Honan är normalt mindre än hanen, omkring 85 procent av hanens vikt. Individer som vistas i öppna savanner är vanligen större än individer som lever i skogar. De flesta leoparder är orangegult färgade med svarta fläckar, men teckningen varierar mycket. Fläckarna är oftast mindre runt omkring, och på huvudet, och större med ett ljusare centrum på kroppen. Förutom vissa skillnader i kroppsbyggnad är de enklaste sättet att skilja en leopard från en jaguar på bild att jaguarens fläckar har ytterligare en svart fläck i det ljusa i varje fläck. Jaguaren har också kraftigare kroppsbyggnad, främst synligt i det större huvudet. I naturen är det inte så svårt att skilja en jaguar från en leopard eftersom de förekommer på skilda kontinenter. Den svarta pantern, eller panter, är i själva verket en leopard som har två recessiva gener för det svarta fältpigmentet melanin. Det skapar en svart päls där man bara anar fläckarna, till skillnad från de vanligare gulfärgade leoparderna. Denna kombination är ovanlig men kallas melanism, och förekommer bland andra kattdjur. Utöver de vanliga fläckiga leoparderna och de svarta exemplaren uppträder tämligen regelbundet mutationer i leopardstammar, vilka ger upphov till färgvariationer. Formerna inkluderar en erythristisk (röd) form med rödaktig botten och chokladbruna fläckar, bleka former med orange teckning på gräddvit botten, bleka exemplar med nästan vit bottenfärg och med blå ögon, exemplar som mer eller mindre saknar fläckar samt exemplar som har ränder på magen. Den afrikanska leoparden har mindre fläckar men i större antal. Längre österut i utbredningsområdet ökar fläckarnas storlek. Siamleoparder kan uppvisa inte bara ett större ljust centrum i fläckarna utan också en svart fläck i detta, liknande jaguarens teckning. I vissa exemplar är den svarta teckningen så utbredd att fläckarna flyter ihop och kan bilda ett sammanhängande svart område, i vissa fall över hela ryggen och ner på sidorna och benen. I de ljusare områden som återstår kan finnas små fläckar (utan ljust centrum). Ansikte och buk på dessa djur liknar dock vanliga leoparder. Vissa djur (bland annat känt från södra Indien) har så stora fläckar att de liknar trädleopardens teckning. Pseudomelanism, där de svarta markeringarna, utan inflytande av melanism, är så omfattande att hela djuret täcks, förekommer sällsynt hos leoparder. De kvarvarande ljusa områdena kan visa sig som virvlande mönster och ränder. I beskrivningar kallas dessa djur ibland för tigrar. Ett preparerat exemplar (ursprungligen från Somalia) visat i maj 1936 på British Natural History Museum, uppvisade komplicerade mönster av ljusa markeringar, ränder och större enfärgade ytor. Detta skiljer sig från den vanliga leopardens mönster och kallas i vissa sammanhang "kungsleopard" (parallellt med King cheetah, kungsgepard, en mer vedertagen benämning för vissa former av gepard). Sex liknande pseudomelanistiska exemplar återfanns mellan 1885 och 1934 i distriktet Albany nära staden Grahamstown i Sydafrika, vilket pekar på att en mutation skett i populationen. Liknande kungsleoparder finns beskrivna från Malabar i sydvästra Indien. Troféjakt har antagligen utrotat dessa stammar. Utbredning och habitat Leopardens bestånd är delat i många från varandra skilda populationer. Arten förekommer i stora delar av Afrika söder om Sahara. Mindre populationer förekommer vid olika ställen i norra Afrika. Utbredningsområdet fortsätter över Arabiska halvön och västra Asien till Kaukasus och östra Asien. Arten når trelandspunkten där Kina, Ryssland och Nordkorea möts och på det sydostasiatiska fastlandet hittas leoparden fram till Malackahalvön. Kattdjuret förekommer på Sri Lanka och Java men saknas på Sumatra och Borneo. Individerna vistas i flera olika habitat. De lever i skogar i låglandet, i öppna gräsmarker, i öknar, i bergstrakter och i buskskogar. I afrikanska bergstrakter når leoparden 5500 meter över havet. Ekologi Aktivitet och revir Arten är främst aktiv mellan skymningen och gryningen. När honor inte är parningsberedda lever varje individ ensam. Reviret är större i torra regioner med mera öppen landskap. Storleken varierar mellan 12 och 35 km2 för hannar, medan honor har ett 4 till 13 km2 stort territorium. Hannens revir överlappar vanligen med reviren av olika honor. Territoriets gränser markeras med körtelvätska, urin, avföring och genom att skrapa på träd och buskar. Leoparden visar sitt anspråk även med läten som påminner om en hes raspande hosta. Jakt och föda Leoparden liknar tamkatten i jaktsättet, som huvudsakligen är bakhållsjakt. Leoparden jagar vanligen på marken men har förmåga att klättra i träd för att nå fram till bytet. Lika effektiva som små katter men med betydande storlek är leoparden en farlig jägare. I områden med vilda leoparder hålls hundar normalt instängda. Formen på leopardens hörntänder har ändrats mycket lite under den tid som människan utvecklats från hukande apor. Leoparden konkurrerar med lejon och hyenor i de områden där dessa delar habitat, och får ibland släppa ifrån sig byten till dessa. Jakten försiggår företrädesvis nattetid eller i gryning och skymning. Ett kort smygförföljande följs av en explosiv kortdistansattack. På korta sträckor kan en fullvuxen leopard springa upp till 60 km/h och hoppa 6 meter långt samt 3 meter högt. Vanligast är döden genom kvävning genom att bytets luftstrupe kläms åt, mindre byten dödas genom att ryggraden i nacken knäcks (liksom hos tamkatten). Leoparden drar mycket gärna upp bytet i träd och kan på detta vis lyfta upp byten tre gånger sin egen vikt, till exempel unga giraffer. Ges tillfälle jagar leoparden när som helst på dygnet och nästan vilket byte som helst. Ibland dödar leoparden ett nytt byte redan innan det första är uppätet. Leoparden är en mycket framgångsrik jägare, med mer varierade byten än andra stora kattdjur. Ofta är urvalet av bytesdjur beroende på tillgången i levnadsområdet. Insekter och andra ryggradslösa djur, gnagare, harar, fiskar (precis som hos tamkatten) är bland de mindre bytena, större byten inkluderar gaseller, impala, babianer, svindjur, hjortdjur, dykarantiloper och getdjur. Den äter även fåglar, mindre kräldjur och as. Företrädesvis jagar leoparden byten som väger mellan 10 och 40 kg. I vissa fall kan leoparden få tag i byten som fällts av geparder, ensamma hyenor eller små rovdjur. Fortplantning I största delen av Afrika samt i södra Asien har leoparden inga särskilda parningstider. Arten parar sig vanligen mellan december och februari i nordöstra Asien. I södra Afrika sker parningen oftast under den torra perioden mellan juli och oktober. Parningsberedda honor avsöndrar feromoner för att locka till sig en hanne. Under kopulationen biter hannen i honans nacke. Parningsakten upprepas över några dagar. Under parningssäsongen brukar honan ge ifrån sig läten som påminner mycket om en grovtandad vedsåg. Dräktigheten varar i 90 till 105 dagar och sedan föds vanligen två eller tre ungar, sällan upp till sex ungar.Födseln sker i ett gömställe som kan vara en grotta, tät växtlighet eller en jordhåla som skapades av andra djur. Ibland flyttas ungarna mellan olika gömställen. Ungarna följer sin moder efter 6 till 8 veckor och cirka efter tre månader slutar honan med digivning. Hannar blir könsmogna efter ungefär 2 år och honor efter cirka 2,5 år. Vid denna tid eller något tidigare lämnar de sin moder. Bara upp till 50 procent av ungarna överlever till könsmogen ålder. Livslängden i naturen är vanligen 10 till 12 år och i sällsynta fall upp till 17 år. Med människans vård, till exempel i djurparker, blir leoparden ofta 21 till 23 år gammal och sällan upp till 27 år. Systematik Leoparden är synnerligen anpassningsbar och finns i många miljöer och varianter, varför olika auktoriteter beskrivit upp till 30 underarter, varav en är utdöd. Enligt IUCN skiljs idag mellan nio underarter: Afrikansk leopard (Panthera pardus pardus) - (livskraftig) Sydarabisk leopard (Panthera pardus nimr) - (akut hotad) Persisk leopard (Panthera pardus saxicolor) - (starkt hotad) Javaleopard (Panthera pardus melas) - (akut hotad) Lankesisk leopard (Panthera pardus kotiya) - (starkt hotad) Indisk leopard (Panthera pardus fusca) - (livskraftig) Indokinesisk leopard (Panthera pardus delacouri) Nordkinesisk leopard (Panthera pardus japonensis) - (sårbar) Amurleopard (Panthera pardus orientalis) - (akut hotad) Underarternas bevarandestatus är från 2008. När artens bevarandestatus blev ny bedömd 2016 gjordes ingen ny värdering för underarterna. Leoparden och människan Namn Trivialnamnet leopard är sammanlänkat med den äldre föreställningen om en separat, stor och svart kattart – pantern. Leoparden troddes vara en hybrid mellan lejon och panter, varför den fick ett namn som bestod av en del från vardera – leo och pardus. Panter är även ett alternativt namn för leopard, alternativt för svarta (melanistiska) individer av leopard (då ofta förtydligat som svart panter). Som safaridjur Jakt på leopard sker oftast med ett bete i form av ett nydödat bytesdjur samt strålkastare. Trots sin storlek är detta, huvudsakligen nattaktiva rovdjur, svårt att studera i det vilda. Den som önskar observera leoparder i det fria, bör uppsöka något av de reservat som har stora populationer; Sabi Sand Private Game Reserve i Sydafrika, Yala nationalpark (Sri Lanka) eller Wilpattu nationalpark (också Sri Lanka) och Serengeti i Tanzania (Östafrika) är välkända leopardplatser. Hot och status Leopardens bestånd hotas av skogarnas och savannernas omvandling till jordbruksmark, betesmark och samhällen. Dessutom minskar antalet typiska bytesdjur på grund av landskapsförändringar. När leoparden dödar boskapsdjur istället betraktas den som skadedjur och den blir själv dödad av människor. I några regioner som i norra Irak minskade populationen så kraftigt att den troligen inte kommer återhämta sig. I delar av utbredningsområdet skjuts leoparden som jakttrofé, något som hotar populationen i dessa regioner. I några stater som Namibia, Botswana och Zambia blev jakt på leoparden för detta syfte inskränkt eller helt förbjuden. I Kina och i södra samt sydöstra Asien jagas arten för pälsens, benens och några andra kroppsdelars skull. De senare används i den traditionella medicinen. Jakten är ofta illegal och den kan minska lokala populationer betydligt. Enligt en studie från 2012 dödades i regionen 4 individer per vecka i loppet av tio år. Trots konflikten med människan har leoparden i flera regioner längre överlevnad än andra stora rovdjur. Arten har en bättre förmåga att anpassa sig till kulturlandskap och den kan leva med ett varierande urval av bytesdjur. Så uppkom missuppfattningen att leoparden kan uthärda de flesta hot. Hela populationens storlek var 2016 okänd men i flera regioner minskade beståndet markant. IUCN uppskattar att hela beståndet minskade under de senaste 22,3 åren (tre generationer, räknat från 2016) med något mer än 30 procent och listar leoparden som sårbar (VU). Heraldisk leopard Inom heraldiken är leopard termen för ett lejon som går på alla fyra och har huvudet vänt utåt mot betraktaren. Detta ord skall sedan ha lånats till namngivningen av djuret leopard när europeiska vetenskapsmän "upptäckte" det. Se även Snöleopard Referenser Kattdjur Däggdjur i etiopiska regionen Däggdjur i orientaliska regionen Däggdjur i palearktiska regionen


text: Länsstyrelsen i Stockholms län är en statlig myndighet med kansli i Stockholm. Länsstyrelsen ansvarar för den statliga förvaltningen i länet, och har flera olika mål gällande regional utveckling. Länsstyrelsen i Stockholms län har cirka 550 anställda. Ledning Länsledningen utgörs av landshövdingen, som utses av Sveriges regering, och länsöverdirektören. Från och med den 1 mars 2023 till och med den 28 februari 2029 är Anna Kinberg Batra landshövding. Hon efterträdde Sven-Erik Österberg. Säte Länsstyrelsen ligger i Kungshuset på Regeringsgatan 66. Den låg tidigare i Länsstyrelsehuset på Kungsholmen. Se även Överståthållareämbetet (föregångare fram till 1960-talet i Stockholms stad) Referenser Externa länkar Officiell webbplats Stockholms län Stockholm


text: En landshövding i Sverige är myndighetschef för en länsstyrelse och är ordförande i dess insynsråd. Landshövdingen är regeringsmaktens främste ställföreträdare i länet. En landshövding utses av regeringen. Landshövdingens närmaste medarbetare och ersättare när denne inte är i tjänst eller har förhinder kallas länsråd eller i de tre länen Stockholms län, Västra Götalands län och Skåne län länsöverdirektör. Historia I äldre tider fanns det olika roller och olika typer av styresman i en provins: ståthållare och guvernör hade mer fokus att direkt styra även militärt, lagman mer att samordna, främst att lagar upprätthölls. Titeln landshövding användes sparsamt och med oklar betydelse. Med länens i huvuddrag bestående uppdelning i regeringsformen 1634 åtskiljdes civila och militära funktioner och landshövding blev benämningen på den civila befallningsmannen över för den civila statsförvaltningen i ett län. En generalguvernör var till skillnad från en landshövding chef för både civila och militära myndigheter inom sitt ansvarsområde och tillsattes i regel endast i krigstid eller där uppror förekom, t.ex. mot Snapphanarna i Skåneland. Fram till 1958 var den formella benämningen Kunglig Majestäts befallningshavande. Fram till 1967 hade Överståthållaren, som i protokollär mening var den främste bland Kunglig Majestäts befallningshavande, dels samma uppgifter som en landshövding, dels några ytterligare som var specifika för de statliga förvaltningen inom Stockholms stads gränser. 1974 blev Camilla Odhnoff Sveriges första kvinnliga landshövding, då hon fick befattningen i Blekinge län och satt kvar till 1992. Sveriges landshövdingar Överståthållaren samt landshövdingar i historiska län Se även Befallningsman Generalguvernör Guvernör Häradshövding Landshövdingar i Finland Lordlöjtnant Ministerpresident Regionråd Rikskommissarie Statsforvalter Ståthållare Vojvod Ålands landshövding Referenser Noter Externa länkar Förvaltning Svenska ämbetsmän Svenska statliga länsmyndigheter


text: Länsbokstäver kallas de bokstäver som varje län i Sverige betecknades med i bilregistret mellan 1907 (beslutat 1906) och 1973. Registreringsskylten på en bil inleddes med bokstaven för det län där bilens ägare bodde. Trots att länsbokstäverna i sin ursprungliga form numera är avskaffade, så används de fortfarande i många sammanhang och har legat till grund för de litterakoder som länen har enligt ISO-standard ISO 3166-2:SE. Efter länssammanslagningar och regionbildning i Sverige förekommer att de kallas regionbokstäver. Ibland har de sammanslagna länen betecknats med flera äldre länsbokstäver, men enligt ISO-standarden används de största av de tidigare sammanslagna länen, så att Skåne län/Region Skåne (L och M län) blir M, och Västra Götalands län/Västra Götalandsregionen (O, P och R) blir O. Beskrivning och historik Då länen tilldelades länsbokstäverna fanns det så många län att de inte räckte till (när man sorterade ut vissa, J, Q, V, Å, Ä, Ö, som lätt kunde förväxlas med andra bokstäver), så Västerbottens län fick AC och Norrbottens län BD. Om bilen såldes över en länsgräns registrerades den om. Detta ombesörjdes av länsstyrelsen i respektive län. Då antalet fordon översteg antal registreringsnummer lades ett A eller ett B till länsbokstaven i vissa län. Länsbokstäverna infördes när man började registrera bilar, och när länsgränserna ändrades så ändrades ibland också bokstäverna. Stockholms stad hade till exempel från början en egen "länsbokstav", A, på grund av att Stockholms stad inte ingick i Stockholms län utan lydde under Överståthållarämbetet, vilket räknades som ett eget län. När sedan Stockholms stad och län gick ihop 1967, fick det sammanslagna länet bokstavskombinationen AB, dock påverkades inte bilskyltarna. Det var vanligt att landshövdingen hade siffran 1 som registreringsnummer. Exempelvis hade landshövdingen i Uppsala län C1 som registreringsnummer på sin tjänstebil. I Stockholms stad var A1 registreringsskylten för en av kungens bilar. På bilar avskaffades länsbokstäverna 1973, då ett centralt bilregister inrättades och man istället införde ett system med tre bokstäver och tre siffror, som inte styrdes av län eller annan geografi. Den primära användningen av länsbokstäverna var på registreringsskyltar på bilar, men eftersom bokstäverna blev så välkända användes de även i andra sammanhang, inte minst hos myndigheter. Det var, och är fortfarande, vanligt att omnämna ett län med dess bokstav lika gärna som med länets namn. Mellan 1996 och 2003 användes länsbokstäverna i viss mån som underdomäner för toppdomänen .se. Dessa var avsedda för lokala företag och organisationer och innebar att webbadressers ändelser till exempel kunde bli .d.se om företaget eller organisationen var belägen i Södermanlands län. Nyregistrering av sådana adresser avskaffades i samband med att reglerna för att registrera ett domännamn direkt under .se liberaliserades. När ISO-standard ISO 3166-2:SE utvecklades, tog man också upp länsbokstäverna. Länsbokstäverna Nedanstående länsbokstäver finns registrerade hos Vägverket för de olika länen för år 1951. Sålunda kan vissa län tidigare ha varit noterade med andra bokstäver. Dokumentation för de olika länen har samlats i respektive lands- eller stadsarkiv. A – Stockholms stad (Stockholms överståthållarskap; t.o.m. 1968; dessutom fanns AA och AB på fordon) A, AB – Stockholms län (fr.o.m. 1969, avser myndighetsbruk, fordon fortsatte dock använda tidigare koder A, AA, AB, B, BA, BB) B – Stockholms län, utom Stockholms stad, t.o.m. 1968. Dessutom fanns BA och BB på fordon. C – Uppsala län D – Södermanlands län E – Östergötlands län. Dessutom fanns EA på fordon. F – Jönköpings län. Dessutom fanns FA på fordon. G – Kronobergs län H – Kalmar län I – Gotlands län K – Blekinge län L – Kristianstads län (numera del av Skåne län). Dessutom fanns LA på fordon. M – Malmöhus län (används numera ofta för Skåne län). Dessutom fanns MA och MB på fordon. N – Hallands län O – Göteborgs och Bohus län (används numera ofta för Västra Götalands län). Dessutom fanns OA och OB på fordon. P – Älvsborgs län (numera del av Västra Götalands län). Dessutom fanns PA på fordon. R – Skaraborgs län (numera del av Västra Götalands län) S – Värmlands län. Dessutom fanns SA på fordon. T – Örebro län. Dessutom fanns TA på fordon. U – Västmanlands län W – Kopparbergs län (nuvarande Dalarnas län). Dessutom fanns WA på fordon. X – Gävleborgs län. Dessutom fanns XA på fordon. Y – Västernorrlands län Z – Jämtlands län AC – Västerbottens län BD – Norrbottens län Se även Länskod ISO 3166-2:SE Registreringsskyltar i Sverige Littera Alfabet Referenser Länsbokstav Trafik


text: Sveriges län är en administrativ indelning av Sverige. Sedan 1998 finns det 21 län. Till varje län finns en länsstyrelse. För alla län finns även en region, som ansvarar för sjukvård, kollektivtrafik med mera. Länsindelningen utgör även grunden för annan statlig verksamhet, och exempelvis är indelningen i sju polisregioner och 12 domkretsar för förvaltningsdomstolar baserad på länsindelningen. Andra administrativa indelningar, inklusive tingsrätters indelning i domkretsar, är i stället baserad på indelningen i kommuner. Historia Från början avsågs med län ett område som hade förlänats till en frälseman som belöning för hans tjänster mot konungen och riket. Ordet har levt kvar, men har med tiden i praktiken fått en helt annan betydelse. Birger jarl och Magnus Ladulås etablerade slottslän vid en tid när ledungen omformades till fast skatt. Det fanns också underhållslän för medlemmar av kungafamiljen, och pantlän vid lån från privatperson till kronan, samt tjänstelän vilka var utbyte mot militära tjänster. En ny länsorganisation som även innefattade det nuvarande Finland etablerades under ledning av Axel Oxenstierna genom 1634 års regeringsform. I Finland avskaffades dock länen till förmån för landskap 2010. Sveriges indelning i län har i stort sett varit stabil sedan 1810. Under de senaste decennierna har dock tre större ändringar i indelningen genomförts. Stockholms stad (överståthållarämbetet) och Stockholms län lades 1968 samman till ett nytt län kallat Stockholms län. Det skedde dock större och mindre gränsändringar mellan länen vid kommunreformerna 1952 och 1971. Dessutom lades den 1 januari 1997 Kristianstads och Malmöhus län samman till Skåne län och den 1 januari 1998 lades Göteborgs och Bohus län, Älvsborgs län och Skaraborgs län samman till Västra Götalands län (med undantag för Habo och Mullsjö kommuner som fördes till Jönköpings län på egen begäran). Heby kommun övergick från Västmanlands län till Uppsala län 1 januari 2007. I diskussionen innan ett nytt län bildats genom sammanslagning av flera gamla län, har ofta storlän använts som en informell benämning på länet som ska bildas. Förvaltningsorganisation i länen Myndighetsuppgifterna sköts av länsstyrelserna, som är statens organ för länen. De politiska uppgifterna sköts av regionerna, vars beslutsfattare väljs direkt av länets befolkning. Regionerna har också övertagit en stor del av den statliga regionplaneringen från länsstyrelserna. Länsstyrelse Länsstyrelse är statens regionala företrädare och fungerar som en länk mellan länen och staten. Länsstyrelsens chef utses av regeringen och kallas landshövding. Länsstyrelsen ansvarar bland annat för naturvårdsfrågor och viss regional samhällsplanering. Skogsvårdsstyrelse, Arbetsförmedlingen och domstolar är exempel på andra statliga organ i länet. En länsnämnd eller motsvarande lyder under ett statligt verk och arbetar med samma frågor som detta, fast regionalt. Region Regionen är en regional administration, vars beslut fattas av den folkvalda församlingen regionfullmäktige. Regionfullmäktige utser en regionstyrelse som leder och samordnar arbetet. Det viktigaste ansvarsområdet är hälso- och sjukvården. Andra vanliga områden är folktandvården, utbildning, kultur (främst länsmusik, -teatrar och -museer) och näringslivsstöd. Ansvaret som regional kollektivtrafikmyndighet ligger oftast hos regionen, men i några fall ligger ansvaret hos kommunalförbund. Regionens verksamhet finansieras genom statsbidrag, regionskatter och avgifter och regleras bland annat i kommunallagen. I samband med länssammanslagningarna på 1990-talet (då Skåne län och Västra Götalands län bildades) övertogs här stora delar av det statliga ansvaret för regional utveckling av regionalt valda beslutsorgan. Successivt övertog även de regionala myndigheterna i andra län motsvarande utvecklingsansvar, varvid landstingen ombildades till "regioner". 2019 hade landstingen i alla Sveriges då 21 län övergått från den äldre till den nyare organisationsformen. Detta inkluderar Gotlands län, som sedan 1971 (då Gotland blev en enda kommun) inte haft något separat landsting, men där Gotlands kommun numera i dessa sammanhang betecknar sig som Region Gotland. Lista över Sveriges län Observera att sjöar och hav är exkluderade i kolumnen yta. Avskaffade län i Sverige Ej att förväxla med de slottslän som fanns före 1634 års regeringsform. För dessa, se artikeln Slottslän. Här listas sådana län som inrättats enligt 1634 års regeringsform och i dess efterföljd, men sedan avskaffats. På motsvarande administrativ nivå har flera förvaltningsformer förekommit, ibland under beteckningen län: livgeding, för änkedrottningarnas underhåll, avvecklade 1715–1720; underhållsländer, för Karl X Gustav, medan han var tronföljare, samt Drottning Kristina, sedan hon abdikerat; hertigdömen, avskaffade 1689; guvernement, d.v.s län under ledning av landshövding med militärt befäl; samt generalguvernement, i flera sammanförda län liksom i avhängiga provinser. Militärt styre för inrikes län avskaffades i 1719 års regeringsform. Till skillnad från livgedingen, underhållsländerna och det sista kvarvarande hertigdömet (Stegeborg), var grevskapen (avskaffade efter Karl XI:s reduktion 1680) underordnade länsförvaltningen, trots omfattande ekonomiska och administrativa specialrättigheter. Efter 1634 har beteckningen län även levt kvar avseende vissa härader som tidigare varit centra i äldre slottslän och har även använts om vissa bruksorter och bergslager. I listan ingår endast län som låg inom Sveriges nuvarande gränser. Dessutom har svenska län funnits på andra håll. Se Finlands län om de historiska länen i nuvarande Finland. Förutom ovanstående län inrättade i enlighet 1634 år länsreform fanns några andra län: Sala län mellan 1641 och 1646 som anges som ett hövdingedöme Svartsjö län som var en kunglig förläning mellan 1787 och 1809 Danska avskaffade län i nuvarande Sverige Det danska länsväsendet () bestod förr av ett antal stora län och en mängd små län och andra administrativa områden. Trondheims län, till vilket Jämtland och Härjedalen tillhörde, bestod till exempel av ca 40 små län. Länen var uppdelade i räkenskapslän, avgiftslän och tjänstelän. I räkenskapslänen fick länsmannen en årlig summa i lön, medan resten gick till kronan. I avgiftslän skulle länsmannen samla ihop en viss summa pengar och ge till kronan, resten kunde länsmannen behålla. I ett tjänstelän behöll länsmannen allt. Länsgränser och antalet län varierade. Nya tillkom. Till exempel avvecklades Åhus län när Kristianstad byggdes, och Lyckå län när Kristianopel byggdes. Skattehandlingarna från denna tiden finns i det danska riksarkivet i Köpenhamn, utom de rörande Jämtland och Härjedalen som finns i Oslo. De större danska länen i nuvarande Sverige, det vill säga de med egen rubrik i danska riksarkivets samlingar, redovisas i tabellen. Det ska tilläggas att många fler län fanns. En del var stora och viktiga, andra pyttesmå. För att ta ett exempel: gårdarna i Brunnby socken lydde under Jonstorps socken samt Brunnby socken och två län, Kullens län och Stubbarps län. Ett stort undantag finns. Lundagårds län, med Lund som residensstad var tidvis ett relativt självständigt län under 1500-talet, men lydde mellan 1602 och 1658 under Malmöhus län. Se även Sveriges administrativa indelning Sveriges kommuner listade per län Sveriges landskap Finlands län Norges fylken Ansvarskommittén Regionförsök Framtida regionbildning Referenser Anmärkningar Noter Källor om de danska länen Henrik Lerdam: Danske len og lensmænd 1370–1443. 1996. Harry Christensen: Len og magt i Danmark 1439–1481. 1983. S. Nygaard: Len og stamhuse i Jylland (Jyske Samlinger, bind 4) Louis Bobé, Gustav Graae og Fritz Jürgensen West: Danske Len. 1916. Gustav Bang: Danske Len og Stamhuse. 1906. Kristian Sofus August Erslev: Danmark-Norges len og lensmænd 1596–1660. 1885. Kristian Sofus August Erslev: Danmarks len og lensmænd i det sextende aarhundrede (1513–1596). 1879. http://www.daisy.sa.dk - Daisy - Statens Arkivers arkivalieinformationssystem Externa länkar Länsstyrelser i Sverige Folkmängd i riket, län och kommuner 31/12/2006 och befolkningsförändringar 2006 Förteckning över de danska länsherrarna i de danska länen på nuvarande svenskt territorium, samt källorna till dess historia. Sveriges yta mindre enligt ny beräkningsmodell


text: Lars Mortimer, född 22 mars 1946 i Sundsvall, död 25 augusti 2014, var en svensk tecknare och serieskapare som var upphovsman till den tecknade serien Hälge. Mortimer var bosatt i byn Långhed i norra Alfta socken i Hälsingland. Biografi Mortimer studerade konsthistoria i Uppsala med motiveringen att han var intresserad av både konst och historia. Studierna ingick dock inte i någon medveten yrkes- eller karriärväg. Han studerade även praktisk filosofi, idé- och lärdomshistoria samt estetik med samma motivering. Snart visste han dock att det var serieskapande han ville arbeta med. Mellan 1972 och 1977 sökte och fick Mortimer arbete som redaktör på serieförlaget Semic för tidningarna 91:an och Knasen. Mortimers första egna serie var björnen Bobo och dennes vänner Gnuttarna som hade en egen tidning åren 1978 - 1989. Efter nedläggningen av Bobo kom Mortimer i kontakt med engelsmannen Des Cox och tillsammans producerade de Vattenhålet (som numera finns med i tidningen Hälge från nr 1/2010), en serie om bl. a. de två flodhästdamerna Gladys och Hilda. Under 1991 publicerades de första Hälge-stripparna i tidningarna Svensk Jakt och Åsa-Nisse. Kort därefter publicerade man dem även i olika dags- och kvällstidningar som bland annat Aftonbladet. Hälge fick sin egen tidning under 2000 och har sedan dess givits ut en gång i månaden. Lars Mortimer dog efter en tids sjukdom som började med njursvikt, men som sedan spred sig till andra delar av kroppen. ”Han har arbetat till och från. Det senaste halvåret har han inte jobbat alls, vi har bara hoppats på att det skulle vända och bli bra”, sa Ulla Mortimer till Aftonbladet då. I november 2015 såldes rättigheterna för Hälge till Egmont Publishing i en miljonaffär. ”Vi kommer att starta egen produktion av serier och vidareutveckla varumärket i hans anda", uppgav Egmont Publishing till Aftonbladet då. Sex nya tecknare kommer att ta över tecknandet av serien. Serier av Lars Mortimer Utmärkelser Adamsonstatyetten 2002 för serien Hälge Referenser Noter Webbkällor Hälge.com – Mer om Lars Mortimer Födda 1946 Svenska serieskapare Män Avlidna 2014 Konstnärer från Sundsvall


text: Lee Falk, född Leon Harrison Gross den 28 april 1911 i Saint Louis i Missouri, död 13 mars 1999 i New York i New York, var en amerikansk serieskapare. Lee Falk skapade seriefigurerna Fantomen och Mandrake. Biografi Som 19-åring skapade Falk serien Mandrake, som han lyckades sälja till King Features Syndicate. Falk tecknade de ursprungliga stripparna själv, men anlitade tecknaren Phil Davis när serien skulle publiceras i dagstidningar. Den blev en stor framgång direkt, och fick mängder av efterföljare. 1935 utökades serien med en söndagssida. KFS gav Falk ett erbjudande att skapa ännu en serie, vilket så småningom kom att bli Fantomen. Den debuterade i amerikanska dagstidningar 1936 tecknad av Ray Moore. Med tiden kom Fantomen att bli den mer populära serien av de två och en söndagsversion infördes 1939. Enligt en känd anekdot ville den unge Falk verka världsvan när hans officiella biografi skulle förberedas hos KFS, och överdrev sina reseerfarenheter å det grövsta, när han i själva verket aldrig rest längre än till New York för att sälja sina serier. När han sedan mötte personer som ville veta mer om hans resor och jämföra erfarenheter blev det svårt att undvika att lögnen skulle upptäckas. Så fort han tjänade tillräckligt mycket pengar började han därför resa världen runt, åtminstone delvis för att komma ikapp sin egen biografi. När han så småningom blev en så världsvan resenär som han utgett sig för att vara, gav KFS ut en ny biografi som berättade om den ursprungliga lögnen och hur han löste problemet. Trots arbetet med att skriva Mandrake och Fantomen var det teatern som var hans stora passion i livet. "I give 100% of my time to theatre, and what's left goes to comics..." som han själv uttryckte saken. Under årens lopp drev han fem teatrar (däribland en teater på Bahamas under 16 år), producerade 300 pjäser och regisserade själv 100 av dem. Han skrev tolv pjäser varav två var musikaler, och den ena handlade om hans skapelse Mandrake. När Falk dog 1999 var Fantomen och Mandrake de två dagspresserier som producerats längst av sin upphovsman. Utmärkelser Bland de priser Falk tilldelats finns den svenska Adamsonstatyetten 1977 och Guld-Adamson 1986. Referenser Noter Externa länkar RogersMagasin.com Amerikanska serieskapare Födda 1911 Avlidna 1999 Män Personer från Saint Louis


text: Cinémathèque française är ett filmmuseum och filmbibliotek i Paris, startat 1936 på initiativ av Henri Langlois och Lotte Eisner. Sedan den 28 september 2005 ligger det på adressen 51 rue de Bercy, 12 arrondissementet, i ena änden av Parc de Bercy. Byggnaden ritades av Frank Gehry och invigdes 1994, då med namnet American Center. Se även Cinemateket Externa länkar Kultur i Paris Filmmuseer Museer i Paris Arkivinstitutioner Filmorganisationer Organisationer bildade 1936 Fransk film Quartier de Bercy


text: För släktet, se Lodjur (släkte). Lo, lodjur och lokatt (vetenskapligt namn: Lynx lynx, värmländska: göpa, göpe) är ett kattdjur som förekommer i Europa och Asien. Lodjuret är Europas största kattdjur och fanns en gång i skogar över stora delar av den europeiska kontinenten och vidare österut till Sibirien. På Iberiska halvön förekommer istället den närbesläktade panterlon. Trots att lodjurets utbredningsområde historiskt minskat är arten fortfarande ett vitt spritt kattdjur och sammantaget betraktas arten av Internationella naturvårdsunionen inte som hotad. Utseende Lodjuret har en kort kropp med långa ben, runda tassar och stora trampdynor. Dess kroppslängd är omkring 70–115 centimeter och den har en mankhöjd på cirka 60–70 centimeter. Hanen väger 20–30 kilogram och honan 15–20 kilogram. Bakbenen är längre än frambenen vilket gör att lodjurets rygg lutar. Under sommaren är pälsen slät och färgen varierar mellan gulbrunt och rödbrunt. De flesta lodjur har mörka fläckar i pälsen, men färg och teckning kan variera mycket mellan olika individer. På vintern blir pälsen väldigt tjock och färgen blir ljusare och mer gråaktig. Ögonen omges av vita och svarta penseldrag som gör att de ser större ut än vad de egentligen är. Baksidan av lodjurets öron kantas av svart päls som slutar i den karaktäristiska tofsen högst upp på örat som är ca 4 cm lång. Lodjurets svans är kortare än de flesta andra kattdjurs, ungefär 5–17 centimeter, och slutar med en svart spets. Arten är väsentligt tyngre än övriga arter i samma släkte. Utseende och storlek varierar i viss mån utifrån geografisk utbredning. Utbredning Lodjuret har ett vidsträckt utbredningsområde som sträcker sig från Västeuropa, genom de ryska skogsområdena och söderut till Centralasien och den Tibetanska högplatån. I Europa förekommer arten främst på Skandinaviska halvön, i östra Europa och delar av centrala Europa, medan den har försvunnit från många områden, eller är sällsynt i västra Europa. Den förekommer i Baltikum, i östra Polens lövurskogar och i angränsande delar av Belarus. Vidare i Tjeckien och hela den Karpatiska bergskedjan i Slovakien, Ukraina, och Rumänien. Dessutom finns lodjur i bergen i norra Turkiet och i delar av det forna Jugoslavien. Lon har också framgångsrikt återinförts i de slovenska Alperna och i sydvästra Schweiz. Därifrån har den spridit sig vidare till Italien, Österrike och nordöstra Frankrike. I Ryssland finns lon i hela tajgaskogsbältet, genom Sibirien och ända bort till Berings sund. Lon lever också i bergstrakterna mellan Svarta och Kaspiska havet och vidare bort mot Himalaya, Mongoliet och norra Kina samt Pakistan. I sydvästligaste Asien är lodjurets utbredning lokal och gles, men i Sibiriens skogar finns en stor population. I vissa områden, bland annat Kina, är lodjurets status dåligt känd och populationen kan vara minskande. Dess förekomst i centrala Asien är mindre känd, men antas vara glesare till sporadisk norr om Himalaya. Underarter Uppdelningen av lodjuret i underarter är omdiskuterad och auktoriteter i ämnet delar idag upp arten i allt från fem till ett tiotal eller fler underarter. Följande lista följer Eurasian Lynx Online Information System: Lynx lynx lynx – nominatformen. Förekommer i Skandinavien, östra Europa och västra Sibirien. Lynx lynx carpathicus – Förekommer i Karpaterna. Lynx lynx martinoi – Förekommer på Balkan. Lynx lynx dinniki – Förekommer i Kaukasus. Lynx lynx wardi – Förekommer i Altaibergen. Lynx lynx wrangeli – Förekommer i östra Sibirien. Lynx lynx isabellinus – Förekommer i Centralasien. Lynx lynx kozlovi – Förekommer i centrala Sibirien. Lynx lynx stroganovi – Förekommer i Amurregionen. Lynx lynx sardiniae – Utdöd. Förekom på Sardinien. Förekomst i Skandinavien Det skandinaviska beståndet av lodjur tillhör underarten Lynx lynx lynx. Arten invandrade till den Skandinaviska halvön för 9 000 år sedan, vid omkring samma tid som rådjur, älg, vildsvin och rödräv, men efter människa och varg. Idag är lodjursbeståndet glest spritt över stora delar av Skandinavien men saknas i Danmark, sydvästra Norge, och beståndet är glesare i de södra delarna än i de skogtätare norra områdena. Lodjur finns i stora delar av Sverige (i alla landskap utom på Gotland och Öland), främst i de norra och mellersta delarna, och tätast lever de i gränslandet mellan Bergslagen och jordbruksbygderna söder därom, längs Norrlandskusten och i delar av renskötselområdet. Ekologi Lodjuret är ett rovdjur som jagar ensamt och använder sig av syn, hörsel och luktsinne för att hitta byten. Den lever i skogsområden, gärna i bergig och brant terräng. Som daglega väljer lodjuret gärna en stor sten eller en klippavsats. Honan får upp till fyra ungar per dräktighet. Lon är ständigt på vandring inom sitt hemområde. Ofta använder den samma stigar om och om igen, så kallade lodjursväxlar. Det äldsta kända lodjuret i frihet blev 17 år gammalt. I det vilda torde den genomsnittliga livslängden vara mellan 12 och 14 år. Den vanligaste orsaken till att lodjursungar dör är svält. Föda och födorevir Lodjur anpassar sina matvanor efter tillgången, jagar hjortdjur (som rådjur och ren där dessa finns), annars främst hare, skogsfågel och smågnagare men kan också döda får och get och även mindre rovdjur som räv. De fångar sitt byte efter en smygande jakt följd av en kort attack. Lodjuret jagar först i skymningen och gräver ofta ner en del av sitt byte. En lodjursfamilj, bestående av hona och två ungar, äter upp ett rådjur på ungefär två dygn. Hemområdet är stort med en area på omkring men skiftar med årstiderna. Hanar och honor har två överlappande men ganska oberoende system av hemområden, men grannar av samma kön undviker varandras område till största del. Lodjuret och människan Status och hot På grund av hård jakt och avskogning har lodjurets utbredning i Europa minskat. Handel med lodjurspäls är internationellt förbjudet men illegal jakt bedöms fortfarande som det största enskilda hotet mot arten. Vissa mindre populationer i Europa är isolerade och kategoriseras som akut hotad (CR) eller starkt hotad (EN). Som helhet bedöms inte arten vara hotad eftersom den har ett mycket stort utbredningsområde och populationstrenden bedöms som stabil. Utifrån dessa kriterier kategoriserar Internationella naturvårdsunionen lodjuret som livskraftig (LC). Status i Norden Under 1800-talet ökade jakttrycket på allt vilt, och när älg-, hjort- och rådjursstammarna minskade under 1800-talets slut, vek lostammens storlek brant nedåt. Efter 1925 fanns bara en liten rest av det tidigare beståndet kvar, främst i Jämtland och Västerbottens inland, sammanlagt kanske inte mer än ett hundratal djur. Lon var fridlyst från 1927 till 1942. År 1983 förkortades jakttiden eftersom stammen hade minskat. År 1986, då beståndet bestod av ungefär 200 individer, fredades arten utanför renbetesfjällen i Jämtlands län och landskapet Lappland. Alltför hård jakt i kombination med rävskabb var troligen orsak till nedgången på 1980-talet. Mellan 1991 och 1995 var lodjuret ånyo fridlyst i hela landet. Sedan dess har en viss skyddsjakt på lodjur bedrivits. 2012 uppskattades det svenska beståndet bestå av mellan 1 200 och 1 350 individer. I Finland beräknas det finnas över 2 500 lodjur och i Norge cirka 350 lodjur. I kulturen Lodjuret är Hälsinglands landskapsdjur. Namn Folkligt kallades lodjur förr för göpa, vilket lever kvar i Västvärmland samt i det jamska snarlika namnet gaupe, vilket också är det norska trivialnamnet på djuret. I Västergötland har den kallats gjöba och i Bohuslän katte-, varge- eller rävegöba. Alla dessa namn har ursprung i fornnordiskans glypa vilket ungefär betyder "slukhals" och kan jämföras med uttrycket "glupande aptit". Namnet Lo är baserat på ett gammalt indoeuropeiskt ord och har gemensamt ursprung med tyska Luchs och latinska Lynx. Det anses vara kopplat till ordet lysa avseende de speglande ögonen. Alla nedanstående namn har ursprung i fornnordiska glypa = "slukhals". Referenser Noter Tryckta källor H. Hemmer: „Felis (Lynx) lynx“ Linnaeus, 1758. Luchs, Nordluchs. I: M. Stubbe, F. Krapp (utgivare): Raubsäuger–Carnivora (Fissipedia), del 2. Mustelidae 2, Viverridae, Herpestidae, Felidae. Aula, Wiebelsheim 1993, (Handbuch der Säugetiere Europas. band 5), s. 1119–1167 Externa länkar Svenska Jägareförbundet – Lodjur Endoparasites of the Eurasian lynx (Lynx lynx) in Finland Free-ranging Eurasian lynx (Lynx lynx) as host of Toxoplasma gondii in Finland Molecular identification of Taenia spp. in the Eurasian lynx (Lynx lynx) from Finland (a putative new species of Taenia found in Eurasian lynx) Hotade arter i svensk flora och fauna Kattdjur Däggdjur i palearktiska regionen


text: För kattdjuret, se Lodjur. Lodjuret (Lynx på latin) är en ljussvag stjärnbild på norra stjärnhimlen. De ljusstarkaste stjärnorna bildar en svagt skönjbar sicksack-linje. Konstellationen är en av de 88 moderna stjärnbilderna som erkänns av den Internationella Astronomiska Unionen. Historik Några av stjärnorna dokumenterades av den grekiske astronomen Ptolemaios i hans samlingsverk Almagest, men inte som del i någon konstellation. Johannes Hevelius beskrev konstellationen I “Prodromus astronomiae”, som publicerades några år efter hans död, 1690. Han ville täcka luckan på stjärnhimlen mellan Stora björnen och Kusken. Han skrev i sitt verk att endast den som har så god syn som ett lodjur kan se stjärnbilden. I den stjärnkatalog som följde med kallade han stjärnbilden “Lynx, sive Tigris” – Lodjuret eller Tigern. Stjärnor Det här är de ljusaste stjärnorna i konstellationen. α - Alfa Lyncis är en röd jätte av magnitud 3,14. 31 Lyncis (Alsciaukat) är den enda stjärnan med egennamn. 4,25 38 Lyncis ärAlsciaukat en dubbelstjärna. 3,82 12 Lyncis 4,86 19 Lyncis 5,80 6 Lyncis 5,88 Djuprymdsobjekt Stjärnhopar NGC 2419 (Caldwell 25) är en klotformig stjärnhop. Det är den mest avlägsna av alla kända objekt av denna typ och ligger 275 000 ljusår bort, vilket är längre bort än de Magellanska molnen. Stjärnhopen rör sig fortare än flykthastigheten vid det avståndet och kallades tidigare ”Intergalaktiska vandraren”. Numera vet astronomerna att stjärnhopen trots allt verkar vara i en lång elliptisk bana runt Vintergatan. Förutom att vara den mest avlägsna av vår galax stjärnhopar är den också en av de ljusstarkaste. Galaxer NGC 2500 är en stavgalax. NGC 2537 (Arp 6, Bear’s Paw Galaxy) NGC 2549 NGC 2683 (UFO-galaxen) är en spiralgalax. NGC 2770 är en spiralgalax. Den har smeknamnet “Supernovafabriken” efter tre supernovautbrott på senare år: SN 1999eh, SN 2007uy och SN 2008D. NGC 2782 är också en spiralgalax, med en liten och extremt ljusstark kärna. IC 2233 är en spiralgalax och en av de plattaste kända galaxerna. Kvasarer APM 08279+5255 är en kvasar med universums största kända svarta hål. Referenser Ian Ridpath och Wil Tirion, Stars and Planets Guide, Collins, London. . Princeton University Press, Princeton. , 2007 Externa länkar


text: LO eller Lo kan syfta på: LO LO – en facklig centralorganisation i Sverige, se Landsorganisationen i Sverige LO – en facklig centralorganisation i Danmark, se Landsorganisationen i Danmark LO – en facklig centralorganisation i Norge, se Landsorganisasjonen LO – ett franskt trotskistiskt parti, se Lutte ouvrière Lo lo eller lodjur – kattdjur som förekommer i Europa och Asien lo – språkkod för laotiska, se lao lo – synonym till lovart Lo Bosworth (Lauren Bosworth) (född 1986), amerikanskt societetslejon och tv-personlighet Lo och Fröksmon – en av SCB avgränsad och namnsatt småort i Kramfors kommun Lo (efternamn) – ett efternamn med flera skilda ursprung Geografi Sverige Lo, Alingsås kommun – en småort i Västra Götalands län


text: Lars Sparre av Rossvik, född i januari 1590 på Stora Sundby slott i Södermanland, död 18 december 1644 i Stockholm, var en svensk lantmarskalk, landshövding och riksråd. Biografi Sparre var son till lagmannen och ståthållaren över Västmanland och Dalarna Erik Sparre och grevinnan Ebba Brahe, sonson till marsken Lars Siggesson (Sparre) och dotterson till Per Brahe d.ä.. Han var gift med Märta Banér (1593–1638) från 1617 till hennes död 1638 och med Catharina Bååt (1620–1698) från 1641 till sin död. Far till Erik, Svante, Gustaf, Ebba, Carl och Peder Sparre. Riksrådet Lars Sparre är begravd i Ytterjärna kyrka i Södermanland, där hans huvudbaner finns. I kyrkan finns även huvudbaner för medlem av den friherrliga ätten Sparre. Sparre var postillon d'amour mellan kärleksparet Gustav II Adolf och sin kusin Ebba Brahe och medföljde den förre till mötet med Kristian IV i Halmstad 1619. Han var lantmarskalk vid riksdagarna 1633–40 och ståthållare från 1628. Han innehade Ängsholms slott från 1619, Wrangelska palatset i Stockholm, Dåderö i Ytterjärna socken som han kom i besittning av genom sitt äktenskap med Märta Banér, samt Hökerum i Södra Vings socken. Både Lars Sparres far, Erik, och hans hustru Märta Banérs far, Gustav Banér, hade blivit halshuggna i Linköpings blodbad den 20 mars 1600 och därmed blivit faderlösa. Det var hertig Karl som lät halshugga deras fäder, som var riksråd. Familjernas egendomar drogs också in till kronan. Dåderön bestod av fyra gårdar, däribland Engsholm med Borghaga. Genom arv hade gårdarna i början av 1500-talet kommit att tillhöra släkten Banér. År 1613 lämnades gårdarna tillbaka till Gustav Banérs änka Kristina Sture. Hon lät då inrätta gårdarna under ett säteri. Hennes dotter Märta Banér och Lars Sparre ärvde år 1609 Dåderö sätesgård. Tre år efter Lars Sparres död, 1647, upphöjde drottning Kristina samtliga levande bröstarvingar till den i Linköping avrättade Erik Sparre i friherrligt stånd. Den nya friherrliga ätten Sparre fick då även en så kallad vapenförbättring. Man kan se detta på huvudbanerens hjälmprydnader och kronor. Dåderögårdarna fanns kvar i Sparresläkten till 1692, då de vid Karl XI:s reduktion åter drogs in till kronan. Hela egendomen anslogs därefter med sätesfrihet till boställe åt översten vid adelsfanan. Lars Sparres äldste son, Erik Sparre (1618–1673) gravsattes i en stor praktkista i koppar med brännförgyllda dekorationer, bland annat sexton anvapen efter anfäder på mödernet och fädernet. Kistan gravsattes i Ytterjärna kyrka någon gång efter att begravningsakten skett år 1674 i Riddarholmskyrkan. Idag finns anvapen på mödernet, Märta Banér, uppsatta på orgelläktaren. Anvapen på fädernet, Lars Sparre, finns i Dåderökapellet. Han blev, som ovan nämnts, postumt, och tillsammans med sina fyra bröder Johan, Peder, Ture och Carl Sparre upphöjd till friherre 1647. Befattningar 1615 Hovjunkare hos Gustav II Adolf 1622 Hovmästare hos drottning Maria Eleonora 1627–1632 Ståthållare över Jönköpings slott och fästningsverk och dess slottslän 1633–1634 Ståthållare över Linköpings slott 1633–1640 Lantmarskalk 1634–1640 Ståthållare över Stockholms och Uppsala län 1640 Vice president vid Svea hovrätt 1641 Riksråd Källor Referenser Se även ätten Sparre af Rossvik Landshövdingar i Uppsala län Externa länkar Landshövdingar i Uppsala län Svenska ståthållare Svenska riksråd under 1600-talet Lars Personer under stormaktstiden Lantmarskalkar Personer från Ekerö socken Födda 1590 Avlidna 1644 Män


text: Detta är en lista över landshövdingar i Uppsala län. Landshövdingen är chef för länsstyrelsen i Uppsala län. Landshövdingen blir under sin ämbetstid även ståthållare på Uppsala slott och ingår därmed i de Icke tjänstgörande hovstaterna vid Kungliga hovet. Uppsala län ingick mellan 1634 och 1641 i Upplands landshövdingedöme. Mellan 1641 och 1654 var Stockholms och Uppsala län uppdelade på två landshövdingedömen för att sedan återförenas till ett Upplands hövdingedöme. 1714 gjordes en ny, slutgiltig indelning i två län. Lista över landshövdingar och ståthållare i Uppsala län Ståthållare på Uppsala slott och över dess län 1600–1618: Christoffer Wernstedt Ståthållare över Stockholms och Uppsala län 1618–1640 1618–1624: Gabriel Gustafsson Oxenstierna 1624–1630: Claës Horn 1630–1634: Johan Pontusson De la Gardie 1634–1640: Lars Eriksson Sparre av Rossvik Ståthållare eller landshövdingar över Uppsala län 1640–1649 1640–1646: Göran Göransson Gyllenstierna d.ä. 1646–1649: Bengt Skytte Landshövding över Uppland 1649–1652 1649–1652: Svante Larsson Sparre Landshövding över Uppsala län 1652–1654 1652–1654: Svante Svantesson Banér Landshövdingar i Uppland 1654–1714 1654–1654: Lars Claesson Fleming 1654–1656: Gustaf Persson Banér 1656–1660: Svante Svantesson Banér 1660–1664: Claes Rålamb (riksråd) 1664–1666: Göran Gyllenstierna av Lundholm d.y. 1666–1679: Axel Axelsson Lillie 1678–1679: Carl Gabriel Bååt (vice landshövding) 1679–1681: Gustaf Lilliecrona 1681–1682: Claes Fleming 1681–1685: Fabian Wrede 1685–1689: Olof Arvidsson Thegner 1689–1695: Jakob Gyllenborg 1695–1714: Johan Hoghusen Landshövdingar i Uppsala län efter 1714 1714–1719: Pehr Lennartsson Ribbing 1719–1728: Fredrik Magnus Cronberg 1729–1743: Johan Brauner 1743–1757: Carl von Groth 1757–1762: Johan Georg Lillienberg 1762–1773: Johan Funck 1773–1782: Thure Gustaf Rudbeck 1782–1783: Olof von Nackreij 1783–1783: Fredrik Ulrik von Friesendorff (tillförordnad landshövding) 1783–1784: Jakob von Engeström (vice landshövding) 1784–1784: Claes Julius Ekeblad 1784–1784: Claes Erik Silfverhielm 1784–1786: Carl Claes Mörner 1786–1787: Elis Schröderheim 1788: Adolf Fredrik Munck (tillträdde aldrig tjänsten) 1788–1792: Ulrik Gottlieb Ehrenbill 1790–1790: Erik af Wetterstedt (vice landshövding) 1792–1794: Elis Schröderheim 1794–1812: Erik af Wetterstedt 1812–1830: Berndt Wilhelm Fock 1830–1862: Robert Fredrik von Kraemer 1862–1893: Adolf Ludvig Hamilton 1893–1895: Ludvig Douglas 1895–1907: Per Johan Bråkenhielm 1907–1930: Hjalmar Hammarskjöld 1914–1917: Knut Archibald Hamilton (tillförordnad landshövding under Hammarskjölds ämbetstid som statsminister) 1931–1943: Sigfrid Linnér 1943–1952: Hilding Kjellman 1952–1957: Georg Andrén 1957–1959: Elis Håstad 1959–1967: Olov Rylander 1967–1980: Ragnar Edenman 1980–1986: Ingemar Mundebo 1986–1992: Hans Alsén 1992–1997: Jan-Erik Wikström 1997–2002: Ann-Cathrine Haglund 2002: (Ulf Henricsson) (tillförordnad landshövding, 1 augusti–31 december 2002) 1 januari 2003–2009: Anders Björck 2009–2010: Leif Byman (tillförordnad landshövding, 1 oktober 2009–12 april 2010) 12 april 2010–31 augusti 2016: Peter Egardt 1 november 2016–28 februari 2023: Göran Enander 1 mars 2023–20 april 2023: Cecilia Magnusson (tillförordnad landshövding) 20 april 2023– : Stefan Attefall Källor Externa länkar Länsstyrelsen i Uppsala län. Uppsala lan Landshövdingar i Uppsala län


text: Landshövdingen i Stockholms län är chef för Länsstyrelsen i Stockholms län och fungerar som regeringens representant för den statliga länsförvaltningen. Landshövdingen har ingen direkt koppling till Region Stockholm, som är den region vars gränser sammanfaller med länets. Först 1968 införlivades Stockholms stad i Stockholms län, efter att under lång tid ha stått utanför länsindelningen för att i stället ha lytt under överståthållarämbetet (ÖÄ). Lista över landshövdingar i Stockholms län Stockholms län ingick 1634–1641 i Upplands landshövdingedöme. Under åren 1641–1654 var Stockholms och Uppsala län uppdelade på två landshövdingedömen för att sedan återförenas till ett Upplands hövdingedöme. År 1714 gjordes en ny, slutgiltig indelning i två län. Landshövding i Uppland 1634–1641 1634–1641: Lars Eriksson Sparre av Rossvik 1640? 1641? Landshövdingar i Stockholms län 1641–1654 1641–1645: Ture Gabrielsson Oxenstierna 1645–1647: Axel Turesson (Natt och Dag) 1647–1649: Bengt Skytte af Duderhof 1649–1651: Svante Larsson Sparre 1652–1654: Lars Claesson Fleming Landshövdingar i Uppland 1654–1714 1654: Lars Claesson Fleming 1654–1657: Gustaf Persson Banér 1656–1660: Svante Svantesson Banér 1660–1664: Claes Rålamb 1664–1666: Göran Gyllenstierna av Lundholm 1666–1679: Axel Axelsson Lillie 1679–1681: Gustaf Lilliecrona 1681: Claes Fleming 1681–1685: Fabian Wrede af Elimä 1685–1689: Olof Arvidsson Thegner 1689–1695: Jacob Gyllenborg 1695–1714: Johan Hoghusen Landshövdingar i Stockholms län 1714–1968 Landshövdingar i Stockholms län sedan 1968 Efter att överståthållarämbetet (ÖA) avvecklades, tillträdde den siste överståthållaren som landshövding och chef för länsstyrelsen i Stockholms län, som därefter även inkluderade Stockholms stad. Se även Kunglig Majestäts befallningshavande Källor Externa länkar Länsstyrelsen i Stockholms län. Stockholms län Verksamheter i Gamla stan


text: Landshövdingen i Kalmar län är chef för Länsstyrelsen i Kalmar län. Landshövdingen blir under sin ämbetstid även ståthållare på Kalmar slott och ingår därmed i de Icke tjänstgörande hovstaterna vid Kungliga hovet. Lista över landshövdingar i Kalmar län 1634–1637: Jesper Andersson Cruus 1637–1645: Conrad von Falkenberg 1645–1655: Gabriel Gyllenankar 1655–1656: Göran Eriksson Ulfsparre 1656–1661: Carl Filip von Sack 1661–1664: Claes Pedersson Banér 1664–1665: Gustaf Cruus till Edeby 1666: Claes Niklas Dankwardt–Liljeström 1666–1671: Peder Persson Hammarskiöld 1671–1674: Mauritz Nilsson Posse 1674–1677: Conrad Gyllenstierna 1677–1679: Henrik von Vicken 1679–1680: Hans Georg Mörner landshövding i Jönköpings län, guvernör över Kalmar och Kronobergs län, guvernör över Jönköpings län. 1680–1683: Hans Wachmeister Guvernör över Kalmar och Blekinge län 1683–1694: Hans Clerck 1694: Hans von Dellinghausen (vice) 1694–1695: Carl Gyllenpistol 1695–1701: Blechardt Wachtmeister 1701–1709: Reinhold Rehbinder 1709–1721: Adam Carl De la Gardie 1721–1728: Georg Wilhelm Fleetwood 1728–1734: Gustaf von Psilander 1734–1754: Georg Bogislaus Staël von Holstein 1755–1757: Nils Djurklou 1757–1774: Carl Gustaf Roxendorff 1774–1781: Carl Rappe 1781–1788: Lars Fredrik von Kaulbars 1788–1790: Fredrik von Köhler 1790–1810: Mikael Anckarsvärd 1810–1822: Johan Georg De la Grange 1822–1839: Gustaf Peter Nordenanckar 1839–1840: Jakob August von Hartmansdorff 1840–1852: Claes Ulrik Nerman 1852–1873: Knut Erik Skjöldebrand 1873–1888: Gustav Jakob Edelstam 1888–1896: Viktor Lennart Groll 1896–1903: Karl Adolf Fagerlund 1903–1917: Conrad Cedercrantz 1917–1938: John Ludvig Falk 1938–1947: Arvid Lidén 1947–1958: Ruben Wagnsson 1959–1967: Ivar Persson i Skabersjö 1968–1981: Erik Westerlind 1981–1996: Eric Krönmark 1996–2002: Anita Bråkenhielm 2002–2011: Sven Lindgren 2012–2016: Stefan Carlsson 2016–2017: Malin Almqvist (tillförordnad) 2017–2019: Thomas Carlzon 2019–20 september 2020: Cecilia Schelin Seidegård 21 september 2020–2022: Peter Sandwall 2022–2023: Johan Blom (tillförordnad) 2023– : Allan Widman Se även Landshövdingar i Kronobergs län Källor Externa länkar Landshövdingen i Kalmar län. Kalmar län Landshövdingar i Kalmar län


text: Landshövdingen i Hallands län är chef för Länsstyrelsen i Hallands län. Landshövdingen blir under sin ämbetstid även ståthållare på Halmstads slott och ingår därmed i de Icke tjänstgörande hovstaterna vid Kungliga hovet. Den förste landshövdingen i Hallands län utsågs 1658, dessförinnan utövades regeringens regionala styre av guvernörer. Länsstyrelsen i Hallands län kom dock inte att bildas förrän 1719. För hertigar av Halland och medeltida läntagare, se lista över grevar, hertigar och länsmän av Halland. Guvernörer 1646–1651: Caspar Otto Sperling 1651–1653: Nils Kagg, efter hans död skötte Bengt Lilliehöök och Erik Brandt guvernörssysslorna, fram tills att Bengt Horn tillträdde 1654–1655: Bengt Horn 1655–1666: Axel Lillie 1656–1658: Erik Stenbock Landshövdingar 1658–1665: Bengt Lilliehöök 1665–1666: Johan Hård af Segerstad 1666: Augustin Leijonsköld, tillträdde ej 1666–1676: Johan Hård af Segerstad 1676–1678: Göran Sperling 1678–1684: Sven Andersson Ranck 1684–1694: Gustaf Tungel 1698–1705: Hans von Dellingshausen 1705–1710: Reinhold Johan von Fersen 1710–1728: Axel von Faltzburg 1728–1737: Wilhelm Bennet 1737–1745: Claes Rålamb 1745–1750: Carl Mårten Fleetwood 1750: Nils Bonde, byte med Carl Mårten Fleetwood 1750–1761: Hans Hummelhielm 1761–1771: Arvid Silfverschiöld 1771–1776: Olof von Nackreij 1776–1781: Salomon von Otter 1781–1793: Georg Gustaf Wrangel 1793–1810: Axel Eric Gyllenstierna 1810–1812: Gustaf Wilhelm Conradi 1812–1818: Josua Sylvander 1818–1823: Lars Arnell 1824–1844: Claes Virgin 1844–1860: Adolf Patrik Lewenhaupt 1860–1870: Oscar Alströmer 1870: Wilhelm Leijonancker 1870–1876: Oscar Alströmer 1876–1883: Wilhelm Leijonancker 1883–1902: Carl Nordenfalk 1902–1916: Axel Asker 1916–1920: Carl Fredrik Hederstierna 1920–1935: Axel Mörner 1935–1943: Hilding Kjellman 1943–1959: Reimer Johansson 1959–1971: Ingvar Lindell 1972–1978: Yngve Holmberg 1978–1979: Carl Persson 1979–1986: Johannes Antonsson 1986–1997: Björn Molin 1997–2004: Karin Starrin 2005–2014: Lars-Erik Lövdén 2014–2020: Lena Sommestad 2020– : Brittis Benzler Referenser Noter Externa länkar Länsstyrelsen i Halland. Hallands län Landshövdingar i Hallands län Guvernörer över Halland