text: Norden är ett område i norra Europa som består av länderna Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige samt de självstyrande områdena Åland (tillhör Finland), Färöarna och Grönland (tillhör Danmark). Dessa fem stater och tre självstyrande områden är alla separata medlemmar i Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet. Begreppet Norden uppfattas ibland som synonymt med Nordeuropa, men det senare begreppet har en mindre distinkt omfattning och kan även omfatta ytterligare länder. Begreppet norden (utan stor begynnelsebokstav) kan stå för vilket område som helst i norr eller norr om något annat. De nordiska länderna har en gemensam historia och en delvis gemensam kultur. Genom det nordiska samarbetet har länderna även ett tätt politiskt samarbete. Nordiska kontakter och nordiskt samarbete på folklig nivå främjas bland annat genom Föreningen Norden. Länderna, och områdena, tillhör en nordisk språkgemenskap, då något av de nordiska språken talas i dem alla och något av de tre fastlandsnordiska språken spelar en roll i samtliga nordiska länder. De kanske mest märkbara framstegen inom det nordiska samarbetet ägde rum på 1950- och 1960-talet: passfriheten och den gemensamma arbetsmarknaden. I dag har det nordiska samarbetet minskat i betydelse, framför allt sedan alla länder anslöt sig till Europeiska unionen (EU) och/eller Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES), som till stora delar ersatt eller infört mer långtgående bestämmelser än det nordiska samarbetet. Ekonomiskt och politiskt har de nordiska staterna många likheter och är starkt sammankopplade. De hör i allmänhet till varandras största handelspartners. Historik Under vikingatid och tidig medeltid betecknade Norden eller Nordlanden enligt de isländska sagorna, de områden i vilket "dansk tunga" (dvs. "fornnordiska") talades, alltså Sverige, Norge, Danmark och Island. Finland hörde inte till Nordlanden. I hela detta område talade man ett gemensamt språk och delade en gemensam kultur. Att länder och områden som Finland, Sameland och Grönland kommit att räknas till Norden, beror på att de hör eller länge hört till något av de nordiska länderna, antingen som jämställda delar (såsom Finland) eller underställda moderlandet. Vissa områden knöts till Norden med början under vikingatiden; det gäller särskilt Färöarna, Island och Grönland, vilka koloniserades av nordmän. Finland och Estland hade under vikingatiden starka förbindelser med Mälardalen och Danmark och knöts genom dessa förbindelser relativt tidigt till de Skandinaviska länderna. Under tidig medeltid började de första större nordiska rikena att bildas. Under en del av medeltiden var Norden förenad under en gemensam krona genom den så kallade Kalmarunionen. Denna union upphörde då Sverige utträdde – först i efterdyningarna till Engelbrektsupproret och definitivt genom Gustav Vasa år 1523. Norge fortsatte däremot att lyda under Danmark till 1814 då landet ingick en påtvingad personalunion med Sverige. Öarna i Atlanten, som ursprungligen hade varit norska, fortsatte dock att tillhöra Danmark. Island blev självständigt från Danmark år 1918. En del av befolkningen på Färöarna och Grönland eftersträvar självständighet. Om Grönland kommer att räknas som delar av Norden vid självständighet är osäkert, Färöarna har däremot en starkare nordisk identitet genom att färöiskan är ett nordiskt språk. Geografi Norden är beläget i det nordvästra hörnet av den eurasiska landmassan och sträcker sig över Norska havet över vulkanön Island och inkluderar världens största ö Grönland i nordöstra Nordamerika. Regionen är världens mest nordligt belägna område som samtidigt omfattar relativt tätbefolkade delar. De norra delarnas närhet till Nordpolen resulterar i ett kallt klimat, men till följd av Golfströmmen är klimatet ändå väsentligt varmare än de temperaturer man finner på samma breddgrader jorden runt. Det kalla klimatet medför att alla nordiska länder, utom Sverige och Danmark, finner sina befolkningscentrum och huvudstäder långt i söder inom landet. Geografin är varierad med en mycket lång och veckad kuststräcka. Nordens geologi har präglats av flera återkommande istider, vilket i Sverige och Finland har resulterat i många sjöar och morän liksom i en förhållandevis kraftig post-glacial landhöjning. Stora delar täcks av skog, och intensivt jordbruk bedrivs endast i de mer sydliga delarnas slättland. Grönland är nästan helt täckt med inlandsis. Noterbara områden är de norska fjordarna, bergskedjan Skanderna, de platta låglandsområdena i Danmark och Skåne liksom skärgårdarna i Norge, Sverige och Finland. Gränsdragningar Norden omfattar de territorier och självstyrande områden som tillhör de fem staterna Danmark, Finland, Island, Norge och Sverige. Denna definition brukar exkludera områden söder och öster om Östersjön som historiskt tillhört länderna men som i dag ingår i andra stater. Den sammanlagda arealen är 3,49 miljoner kvadratkilometer, vilket är lite större än Indien, men mindre än hälften så stort som Australien. Härav utgörs 62 procent eller 2,17 miljoner kvadratkilometer av Grönland, som räknas till Nordamerika, medan 38 procent eller 1,32 miljoner kvadratkilometer hör till Europa och är lite mer än dubbelt så stort som Frankrike. Nordens inre gränser har varierat genom historien men de yttre gränserna har inte förflyttats i någon större omfattning sedan 1200-talet, förutom Karelen området mellan Finland och Ryssland. Ett skäl till det är att flera av de yttre gränserna i hög grad utgörs av naturliga barriärer i form av vatten, bergskedjor, skogar och näs. Mot norr avgränsas Norden av Norra ishavet och mot väst eller sydväst av Atlanten. Söderut och mot sydost går gränsen genom Östersjön; ett av undantagen till det är den danska halvön Jylland, som sitter ihop med Tyskland på Östersjöns sydkust. Mot öster fortsätter gränsen genom Östersjön och den Finska viken men blir mindre tydlig över Karelen, som i dag huvudsakligen tillhör Ryssland. Finlands östra gräns mot Ryssland går igenom djupa skogar som separerar statsbildningarna. Gränsen mellan Finland och Ryssland har dessutom flyttats i olika omgångar. Skandinaviska halvön kan sägas utgöra Nordens kärnområde. Den inkluderar Sverige, Norge och nordvästligaste Finland. Danmark ligger inte på den Skandinaviska halvön, vilket inte heller den större delen av Finland gör. Områden som exempelvis Kolahalvön skulle rent geografiskt kunna utgöra en naturlig del av Norden. De nordbor som fann det kallade det Bjarmaland, och det var befolkat av östersjöfinska folk och samer, men området räknas nu som ryskt. Geologiskt sett hör Grönland och halva Island till den amerikanska kontinenten. Island brukar ändå räknas som Europa medan Grönland i stället räknas som en del av Nordamerika. Områden som tidigare tillhört nordiska länder är före detta Svenska Pommern liksom norra Schleswig-Holstein, vilket i dag tillhör Tyskland. Den senare tillhörde Danmark och har ännu i dag en danskspråkig minoritet. Ett annat exempel är de delar av Karelen som Finland förlorade som en följd av Vinterkriget och Fortsättningskriget. Shetlandsöarna och Orkneyöarna, som i dag tillhör Storbritannien, har historiskt tillhört Norge, motsvarande det sätt som Färöarna tillhör Danmark på, ännu i dag. Bägge ögruppernas flaggor bygger på det nordiska korset och har kvar något starkare kulturella förbindelser med Norden. Både Färöarna och Island har starka nordiska kulturella identiteter, även om de är relativt avlägsna från fastlandet. Begreppet Norden kan uppfattas som något mindre entydigt i dag, främst på grund av de självständiga tre baltiska länderna Estland, Lettland och Litauen, av vilka åtminstone Estland marknadsför sig som nordiskt, "Nordic with a twist". Ester betraktar sig också kulturellt som en nordisk nation främst genom sin större likhet med finländare än med de baltiska. Omfattningen av Norden är i dag i stort sett liktydig med de riken som kungarna av Sverige och Danmark styrde över i början av 1800-talet. Om Grönland blir självständigt är det inte längre självklart att ön kommer att räknas som en del av Norden. Det har även föreslagits att de baltiska länderna, åtminstone Estland, inom en framtid borde betraktas som en del av Norden, om det nära samarbetet mellan Baltikum och Norden, till exempel i Nordiska Investeringsbanken, fortsätter. I samband med Sovjetunionens upplösning i slutet av 1991 framförde de då nyligen självständiga baltiska staterna en stark önskan om att få bli medlemmar av det Nordiska rådet. Då så inte skedde, grundade de en baltisk motsvarighet till organisationen, det Baltiska rådet. Ytterst få av invånarna i de baltiska länderna talar dock nordiska språk; endast ett fåtal av estlandssvenskarna bor kvar i Estland medan i Finland utgör den svenskspråkiga befolkningen en nationell minoritet. Estniska är ett språk som är nära besläktat med finska. Befolkning Det bor omkring 27,7 miljoner människor i Norden. En del populationer som räknas som nordbor finns också utanför Norden. Bland dessa kan nämnas dansktalande i norra Tyskland, finsktalande i Ryssland och enstaka svensktalande i Estland. Begreppet nordbor kan användas som gemensam benämning för alla som är bosatta i dagens Norden. Det ursprungliga Nordlanden var dock endast nordmännens område. Totalbefolkningen i de nordiska länderna är . Lista över Nordens 20 största kommuner Språk De dominerande inhemska språken i Norden är nordiska språk och finska. Nordiska språk De nordiska språken är svenska, danska, norska, färöiska och isländska. De har alla ett gemensamt ursprung i fornnordiskan och tillhör den germanska språkgruppen. Tyska, som talas av en minoritet i södra Danmark, är också ett germanskt språk, men tillhör till skillnad från de nordiska språken en mer avlägsen västgermansk gren. Man brukar tala om en "primär nordisk språkförståelse", vilket innebär att folk som pratar danska, norska och svenska mer eller mindre utan studier kan förstå varandra när de talar och skriver på sina modersmål. Den sekundära nordiska språkförståelsen innebär att de inom Norden som inte talar dessa tre fastlandsnordiska språk som modersmål, kan kommunicera med sina nordiska andraspråk (isländska och färöiska är inte begripligt för svenskar, danskar eller norrmän). Finskspråkiga finländare (finnar) lär sig svenska i skolan, medan islänningar, färöingar och grönlänningar i allmänhet lär sig danska. Kunskaperna i andra nordiska språk än modersmålet har försämrats på senare år, då många anser sig ha större nytta av mer globalt gångbara språk såsom engelska. De nordiska språken utgör delar av ett dialektkontinuum inom Skandinavien. Inga tydliga dialektgränser existerar och det går inte att avgöra var det ena målet börjar och det andra tar vid. Först vid de samiska språken i nord, det finska språket i öst och det tyska språket i syd går skarpa gränser. Nordiska språk talas i viss mån även utanför Norden. Exempel inkluderar den danskspråkiga minoriteten i Schleswig-Holstein i norra Tyskland. Små rester lever kvar av de svenskspråkiga minoriteterna i Estlands nordvästra delar och i Gammelsvenskby i Ukraina. På Shetlandsöarna, Orkneyöarna och Hebriderna talades förr det numera utdöda nordiska språket norn. Finska och andra finsk-ugriska språk samt svenskan i Finland Finskan, meänkieli, kvänskan och de samiska språken har inget släktskap med de indoeuropeiska språken (till vilka de nordiska språken hör) utan tillhör den finsk-ugriska språkgruppen. Språken erhöll ställning som officiella minoritetsspråk i Sverige 1999, tillsammans med romani och jiddisch. I ryska Karelen och även i några gränsbyar i finländska Karelen och Kajanaland talas även karelska, som är nära besläktat med finska. Samiska språk talas i de norra delarna av Finland, Norge och Sverige och har där en officiell ställning i alla tre länderna. Finskan talas förutom i Finland sedan gammalt också i flera delar av Sverige och, i form av kvänska, i norra Norge. Kvänska talas av 2 000–10 000 personer och erhöll ställning som minoritetsspråk i Norge år 2005. Svenskan är ett av Finlands två officiella språk och talas som modersmål av ungefär 5 procent av befolkningen. Även om finskspråkiga läser svenska i skolan förstår långt ifrån alla finländare svenska (ungefär hälften anser sig kunna föra en diskussion på svenska) – och få kan kommunicera med danskar eller norrmän. Det finns grupper finskspråkiga i Finland som vinnlagt sig om att lära sig en god svenska; till exempel talar nästan alla betydande rikspolitiker en god eller åtminstone användbar svenska. På grund av den finska språklagen så är ”nöjaktiga kunskaper” i svenska en förutsättning för tjänstemän. Bland annat Finskhetsförbundet och Sannfinländarna vill slopa obligatoriet att läsa svenska som andra inhemska språket, med hänvisning till att många upplever att de aldrig behöver använda svenska och att det vore viktigt att kunna andra språk. I andra finska kretsar uppskattar man svenska; svenskt språkbad är populärt och i många svenskspråkiga utbildningar finns en betydande andel finskspråkiga studerande. Engelska Engelska är obligatoriskt i skolutbildningen i de flesta nordiska länderna. På Island har engelskan ersatt danskan som första främmande språk i skolorna (danska eller ett annat skandinaviskt språk är dock fortfarande obligatoriskt, men studierna påbörjas senare). I dag är det vanligt att många förstår engelska bättre än andra nordiska språk. Flaggor och symboler Nordiska korsflaggor De nordiska ländernas flaggor bygger alla på samma grundform; alla nordiska länder, utom Grönland, har korsflaggor baserade på den 800-åriga danska flaggan Dannebrogen. Flaggorna visar ett avlångt kors vars centrum sitter på sidan närmast flaggstången. Det kallas för ett nordiskt kors. Vissa territorier med särskilda band till de nordiska länderna, till exempel Shetlandsöarna och Orkneyöarna, har också korsflaggor. Dessutom finns det en rad provinsflaggor inom Norden, till exempel Skåneflaggan, som bygger på samma motiv. En gemensam flagga eller baner för hela Norden hade ett rött kors på ett gult fält och användes första gången av Erik av Pommern då Norden var enat under Kalmarunionen. Den har i dag ingen officiell status. Andra nordiska flaggor Grönland och samerna har infört flaggor som saknar det nordiska korset. Svanen Svanen användes första gången på en affisch för Nordens dag 1936. Svanen symboliserar de nordiska ländernas samarbete och loggan är den officiella loggan för nordiska samarbetet, Nordiska rådet och Nordiska ministerrådet. Nordiskt samarbete Sverige och Danmark var "arvfiender" i många hundra år, men sedan den ekonomiska/militära grunden för fiendskapen slagits undan efter freden 1814 har de nordiska länderna i stället många gånger försökt föra en samordnad och samarbetsinriktad politik – med blandade resultat. Den sista resten av den nordiska stormaktspolitiken kan sägas vara då Sverige hade förlorat Finland till Ryssland och i stället påtvingat Norge en personalunion. När denna upplöstes år 1905 och Danmark stegvis gav självstyre åt sina tidigare lydländer Island, Färöarna och Grönland skapades förutsättningarna för det moderna politiska Norden. Island blev självständig republik 1944. År 1952 grundades Nordiska rådet med syfte att öka samarbetet i Norden i kulturella, politiska, juridiska och sociala frågor. Nordiska ministerrådet bildades 1971 och är de nordiska regeringarnas officiella samarbetsorgan. Från 1815 till och med första världskriget Efter det att Sverige förlorat Finland den 17 september 1809 övergick landet i rysk besittning. En nationell rörelse började att växa fram och så småningom den fennomanska rörelsen, som ifrågasatte det svenska språket och medverkade till att Finlands kontakter med det övriga Norden försvagades. Den så kallade språkfrågan blev en viktig fråga i finsk politik. Det första uttrycket för nordiskt samförstånd – politiskt och kulturellt – var den så kallade skandinavismen från 1840-talet och framåt, som bars upp av vissa statsmän, kungligheter och den liberala pressen, men framför allt poeter och universitetsstudenter från Danmark, Sverige och Norge, som besjöng den nordiska enheten. Som framgår av namnet begränsades dock skandinavismen till endast tre länder. Samförståndet och viljan till samarbete mellan de tre skandinaviska länderna Danmark, Sverige och Norge gav vissa resultat, främst ekonomiskt (den skandinaviska myntunionen 1873, då de tre länderna gick samman om den nya valutan krona). Finland, som då var en del av det ryska imperiet, behöll sin valuta mark, som införts 1860. Kulturellt etablerade sig skandinaviska språk vid universiteten och skandinaviska författare lästes i alla tre länderna. På avgörande punkter misslyckades skandinavismen, framför allt utrikes- och säkerhetspolitiskt, då Sverige-Norge lät bli att hjälpa Danmark militärt i dansk-tyska kriget 1863–1864. Inte heller mer långtgående försök till samordning – planer att reformera de tre språkens stavningsregler i samskandinavisk riktning och än mer långtgående förslag till politisk union – ledde till faktiska resultat. Men idén om Norden/Skandinavien som en fredlig och vänskaplig intressegemenskap etablerades och ledde till en gemensam neutralitetsdeklaration vid första världskrigets utbrott och efter kriget till grundandet av Föreningen Norden, 1919 i Sverige, Norge och Danmark, och 1924 i Finland, som blivit självständigt 1917 och under den ryska tiden bibehållit och utvecklat det samhällsskick man ärvde av Sverige vid rikssprängningen 1809. Från första världskriget till och med andra världskriget När revolutionen bröt ut i Ryssland och kejsaren – Finlands storfurste – störtades, uppfattade många i Finland tiden mogen för större självständighet. Bedömningen om hur långt man ville och kunde gå varierade mellan olika grupper och beroende på hur utvecklingen i Ryssland tedde sig. Den 6 december 1917 förklarade sig Finland vara en självständig republik. En kort tid därefter (27 januari 1918) bröt inbördeskriget ut i Finland. De vita fick militär hjälp från Tyskland och inbördeskriget avslutades i maj samma år. Den finska orienteringen mot Tyskland var mycket stark, men den politiska och ekonomiska bankrutten i Tyskland något senare, och Axelmakternas kapitulation, omöjliggjorde dock ett fortsatt närmande. Under början av 1900-talet började ryska befästningar att byggas på Åland vilket av Sverige upplevdes som ett hot. På Åland ville dock majoriteten av folket återansluta sig till Sverige då Ålands historiskt sett räknats till Svealand och dess befolkning är helt svensktalande. Den 20 augusti 1917 i den åländska orten Finstörm röstade en kommunal stämma för "...att meddela svenska regeringen sina öars önskan om anslutning till Sverige". Senare lät den finska regeringen häkta dessa ledande ålänningar för högförräderi. Under 1920 yttrade sig en juristkommission inom Nationernas Förbund (NF) för den svenska ståndpunkten. Den 18 juli 1934 yttrade sig finländaren Mannerheim i frågan, vilket starkt uppskattades i Tyskland (Adolf Hitler kom till makten redan 1933). Sverige hade under denna tid, speciellt från slutet av 1920-talet, nära relationer till Tyskland. Det gällde inte minst vid det svenska kungahuset. Andra världskriget Under andra världskriget var Norden splittrat. Danmark och Norge hade snabbt blivit ockuperade av Nazityskland medan Sverige rent officiellt förblev neutralt. Finland hade fört krig med Ryssland under Vinterkriget och Fortsättningskriget och allierade sig delvis med Nazityskland. Sverige stödde Finland på flera sätt, dock inte militärt, och förklarade sig "icke-krigförande" Där emot ställde 10 000 svenska frivilliga soldater upp. I fråga om Danmark och Norge ansåg sig Sverige inte ens kunna kritisera det tyska angreppet på grund av den så kallade neutraliteten. Sveriges roll under andra världskriget har ifrågasatts i andra nordiska länder. I Norge har man anklagat Sverige för att ha hjälpt Nazityskland att ockupera landet då Sverige tillät den tyska så kallade permitenttrafiken som innebar att tyskarna fick använda de svenska järnvägarna för transport till Norge. Efterkrigstiden till 1990 Under tiden efter andra världskriget utvecklades det politiska nordiska samarbetet. Från svenskt håll föreslogs direkt efter andra världskriget att Sverige, Danmark och Norge skulle bilda ett försvarsförbund. Den 15 oktober utsågs i Oslo en skandinavisk försvarskommitté och under 1949 undertecknades kommitténs betänkande. Detta misslyckades, och Danmark och Norge gick med i Nato medan Sverige förblev neutralt. År 1952 grundades Nordiska rådet med syfte att öka samarbetet i Norden i kulturella, politiska, juridiska och sociala frågor. Sedan Finland anslöt sig 1955 uteslöts ända till 1990-talet utrikespolitiken från Nordiska rådets diskussioner. Detta berodde på att Finland hade ett samarbetsavtal med Sovjetunionen (VSB-avtalet). De viktigaste framstegen var de första projekt som genomfördes: nordiska passunionen och den gemensamma nordiska arbetsmarknaden, vilka infördes 1954. Under 1960-talet gjordes nya försök att skapa ett ekonomiskt tätare samarbete mellan de nordiska länderna, som kallades för Nordek. Detta samarbete kom aldrig att bli verklighet då framför allt Danmarks och Finlands intressen skilde sig för mycket. Finland hade sina relationer med Sovjetunionen att ta hänsyn till, medan Danmark hade intresse för ett annat västeuropeiskt samarbete, Europeiska ekonomiska gemenskapen (EEG). Strax därefter försökte Danmark, Norge och Sverige att bilda Skandek, men även det samarbetet föll. 1960 bildades Europeiska frihandelssammanslutningen (EFTA) av sju europeiska länder, varav tre var Danmark, Norge och Sverige. 1970 anslöt sig Island. Under 1972 röstade så danskarna ja till medlemskap i EEG. Trots att vissa planer om närmare samarbeten misslyckades hade ändå nordiska länderna ett närmare samarbete med varandra än vad som då var vanligt i Europa. Samarbeten i EEG (senare EG) och EFTA var under denna tid inte lika omfattande som de nordiska länderna hade med varandra. 23 mars 1962 undertecknades samarbetsöverenskommelsen Helsingforsavtalet som trädde i kraft den 1 juli samma år. Syftet med Helsingforsavtalet var att fördjupa samarbetet mellan de nordiska länderna på olika områden och kallas ibland "Nordens grundlag". Datumet avtalet undertecknades, den 23 mars firas som Nordens dag.Samarbetet mellan de nordiska länderna fortsatte, och fördjupades under 1970-talet, genom tillkomsten av Nordiska ministerrådet 1971, Nordiska Investeringsbanken 1975 och ett mer utvecklat institutions- och stödsystem, till exempel Nordplus, Nordisk film- och TV-fond, Nordjobb och Nordens hus på Island och Färöarna. Från 1990 till i dag Efter att kalla kriget tog slut har förutsättningarna för de nordiska länderna förändrats i grunden, i likhet med övriga Europa. Intresset för det nordiska samarbetet minskade och gränsområdena mot öst i Östersjö- och Barentsregionen kom i fokus. Bildandet av Europeiska unionen ändrade den politiska kartan än mer. Avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet undertecknades av regeringarna i de dåvarande EG-länderna samt i Sverige, Österrike, Finland, Island, Liechtenstein, Norge och Schweiz den 2 maj 1992. EES-avtalet är ett långtgående associeringsavtal som utvidgar den inre marknaden och de fyra friheterna och började gälla 1 januari 1994. Under 1994 röstade Sverige och Finland för att gå med i EU. Norge röstade samtidigt nej. Alla de Nordiska länderna har sedan 1994 tillgång till den inre marknaden. På det rättsliga området har de nordiska länderna alltjämt samordnade lagar och omfattar en gemensam och unik rättstradition. Ett exempel där lagarna är samordnade är upphovsrätten. Även detta håller på att mer och mer täcka inte bara Norden utan bli mer och mer inriktat på EU. Även på det kulturella området finns ett betydande samarbete, till exempel inom film- och tv-produktion. Inom näringslivet har tiden sedan 1990-talet präglats av fusioner och företagsköp samt en inomnordisk expansion som har varit större än någonsin. Fusioner har dock inte varit begränsade till enbart nordiska länder utan även andra länder har allt mer kommit in i dessa. Ett fortgående samarbete är SAS, ett flygbolag som till hälften ägs gemensamt av tre skandinaviska länderna (Sverige, Danmark och Norge). Det kalla krigets slut har också inneburit nya möjligheter till militärt samarbete. De nordiska länderna har tidigare samordnat och samverkat över sin medverkan i FN:s fredsbevarande insatser. 1997 ersattes det kommittéarbetet av Nordcaps (Nordic Coordinated Arrangement for Military Peace Support), där Sverige, Danmark, Norge och Finland ingår. Sedan dess har det bland annat genomförts gemensamma militärövningar i norra Norge, Sverige och Finland (till exempel Nordic Peace 2003), inom ramen för Partnerskap för fred. Både Finland och Sverige är sedan 1994 medlemmar av detta Nato-projekt, och är sedan 2014 så kallade "Enhanced Opportunities Partner" med Nato. I maj 2022 ansökte Sverige och Finland om medlemskap i NATO. Från 2008 är det också meningen att man ska stå till tjänst åt EU:s snabbinsatsstyrkor med en Nordic Battle Group, med samordnade bidrag från Norge, Sverige, Finland, Estland och Irland. Det är ett litet tecken på att 1990-talet gjort Norden till ett inte längre helt enhetligt begrepp, men också på att utrikespolitisk olikhet - ett land med i Nato eller EU, ett annat inte – inte hindrar samarbete på alla slags enskilda områden. Dessutom ett tecken på att man går ifrån att strikt hålla sig till Norden då Irland inte är ett nordiskt land. I vissa fall samarbetar de nordiska länderna också inom utrikespolitiken, bland annat genom att dela ambassadbyggnader, som till exempel i Berlin. Norden och europeisk integration Trots ett nära samarbete i Nordiska rådet och Nordiska Ministerrådet finns det ett flertal betydande olikheter när det kommer till ländernas europeiska integration. Nordiska rådet och ministerrådet arbetar aktivt med EU-frågor och Nordiska rådet har sedan september 2017 ett kontor i Bryssel. Syftet med Nordiska rådets Brysselkontor är att etablera kontakter mellan Nordiska rådet och Europaparlamentet. Nordiska rådets första representant i Bryssel är Matilda af Hällström. Sverige, Danmark och Finland är medlemmar i Europeiska unionen vilket inte Norge och Island är. Norge och Island är i stället medlemmar av Europeiska frihandelssammanslutningen. Alla nordiska länder är dock med i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet och Schengensamarbetet. På senare år har Schengensamarbetet uppslukat den nordiska passunionen, som det i praktiken ersatt. Dessutom har Nordiska rådet tappat en stor del av sin ursprungliga betydelse, då EU:s beslut väger tyngre för de nordiska EU-länderna än de beslut fattas inom Nordiska rådet. Även Norge och Island utgår ofta från beslut i EU då de omfattas av EES-avtalet. EU:s beslut om ekonomisk integration liksom om militärt och utrikespolitiskt samarbete syftar längre än det nordiska samarbetet klarade av, på grund av tre av ländernas Nato-medlemskap och Finlands komplicerade relationer österut. EU:s beslut väger också tyngre än de beslut som fattas av Nordiska ministerrådet. De nordiska ländernas globala identitet har på senare år skiljts åt en del på grund av att vissa länder är med i EU och andra står utanför. EU-samarbetet är i dag, betydligt mer djupgående än Nordiska rådets och ministerrådets verksamheter. Det blir i media och officiella sammanhang mer och mer vanligt för en stat att identifiera sig som ett EU-land, både inför EU-länder och utanför EU. Bland annat finns EU-flaggan i körkorten i EU-länderna och på passen framgår det också att det är ett EU-pass. Detta gör att svenskar, danskar och finländare tillsammans med bland annat rumäner, irländare eller portugiser många gånger identifieras som en gemensam grupp (källa krävs) eftersom de är EU-medborgare, medan norrmän och islänningar inte längre finns med bland EU-medborgarna. Någon nordisk identitet finns däremot inte på några ID-handlingar. I många fall har dock medborgare i EES-länder utanför EU likvärdiga rättigheter med EU-medborgare, till exempel kvalificerad sjukhusvård inom EU och EES-området, men inte heller detta sker inom ramarna för just nordiskt samarbete utan genom EES eller EU. Varje halvår har EU toppmöten som får stor internationell uppmärksamhet. Här deltar normalt enbart stats- och regeringscheferna för EU:s medlemsländer men inte de länder som har nära samarbeten. Även här får då Sverige, Danmark och Finland uppmärksamhet som EU-länder mer än som nordiska länder. De senaste åren har det inte alltid varit självklart för de nordiska länderna att det närmaste samarbetet med andra länder måste ske med just andra nordiska länder. Det är inte ovanligt att nordiska länder samarbetar politiskt med ett annat europeiskt land som inte är nordiskt och därmed väljer en annan lösning än det nordiska grannlandet. Ett exempel är de olika ländernas ställningstagande till Irakkriget år 2003. Detta krig splittrade stora delar av Europa, liksom även de nordiska länderna. Sverige uttryckte ett mycket starkt ogillande till kriget tillsammans med bland annat Frankrike, medan Danmark gav sitt stöd till kriget bland annat genom att skicka trupper till Irak. Dock har Norden efterhand visat sig passa bra in det regionperspektiv, som länge funnits med i EU:s diskussioner om framtidsutveckling och genom samarbetet med Ryssland och de baltiska länderna har en ny viktig uppgift vuxit fram för att stärka ett större närmande, samarbete, en förbättrad säkerhets-, demokrati- och miljöutveckling samt handels-, forsknings- och kulturutbyte. För detta har man även initierat projektet Den nordliga dimensionen. I vissa sammanhang ingår även de tre låglöneländerna Litauen, Lettland och Estland numera i nordiska samarbeten, vilket har gjort det blivit lättare för nordiska företag att flytta över arbetstillfällen till Baltikum. Både svenska och finska företag har förklarat sitt gillande över denna nya möjlighet, som inte fanns före 1990. För att pressa ned lönerna i Finland används till exempel baltisk besättning ombord på finska passagerarflygplan. Detta har också gett resultat då Estland sedan 1990 och fram till i dag har kommit allt närmare både Sverige och Finland ekonomiskt sett. Efterhand har alltfler initiativ tagits för att förnya och stärka Nordiska rådets funktion som regionparlament inom EU och att stärka och marknadsföra Norden och dess rådssamverkan internationellt som ett föredöme, inte minst mot bakgrund av alltmer problem inom EU och dess medlemsländer. Till skillnad från Benelux finns det ingen uttrycklig bestämmelse i Europeiska unionens fördrag som tar hänsyn till det nordiska samarbetet. Fördragen föreskriver dock att internationella avtal som medlemsstaterna har ingått före det att de har blivit medlemmar i unionen fortsätter att vara giltiga, även om de är i strid med unionsrättens bestämmelser. Dock måste varje medlemsstat vidta alla nödvändiga åtgärder för att så snabbt som möjligt undanröja eventuella motstridigheter. Det nordiska samarbetet kan därför i praktiken endast utformas i den mån det överensstämmer med unionsrätten. Statsskick och politik De nordiska ländernas politiska system är sinsemellan snarlika, men skillnader finns. Största skillnad är att Sverige, Danmark och Norge är konstitutionella monarkier medan Finland och Island är republiker. Samtliga stater är parlamentariska demokratier. Samtliga länder har proportionellt representativa valsystem och endast en kammare i det nationella parlamentet. I samtliga länder hålls allmänna val vart fjärde år. I internationella jämförelser över graden av demokrati, placeras de nordiska länderna konsekvent i den absoluta toppen. Men de är inte unika och liknande politiska system finns även i andra europeiska länder. De nordiska staterna Danmark, Norge och Sverige utgör några av världens äldsta statsbildningar. Samhälle, ekonomi och välfärdsstater Samhällsstrukturen inom Norden är på många sätt likartad. Produktiviteten (BNP per arbetad timme) är genomgående mycket hög, liksom de disponibla inkomsterna. Norge har världens kanske högsta genomsnittliga inkomstnivå på cirka 54 000 amerikanska dollar per person. Landet skiljer därmed sig från de andra nordiska länderna som alla har en BNI per capita på runt 37 000 dollar. Välfärdsstater Alla nordiska länder har under 1900-talet infört varianter av den "nordiska välfärdsmodellen"; denna innebär bland annat stark medborgerlig grundtrygghet, lika möjligheter, deltagande demokrati, jämställdhet samt en kultur- och socialpolitiskt aktiv stat som ideal. I ingen annan del av världen finns välfärdsstater som är så omfattande som de i Norden. Å ena sidan betyder detta att skattenivån i förhållande till BNP tillhör de allra högsta i världen. Å andra sidan medför det att de offentliga tjänsterna och trygghetssystemen tillhör världens mest utbyggda och generösa. Välfärdsstaterna har starkt bidragit till att de nordiska länderna uppvisar världens lägsta fattigdomstal, och några av världens lägsta inkomstskillnader. BNI / capita: Mått på den genomsnittliga årsinkomsten per person, mätt i amerikanska dollar och justerat för köpkraftspariteter. — Produktivitet: BNP / arbetad timme; siffran anger procentandel av USA:s produktivitet. — Gini: Mått på inkomstfördelning eller ojämlikhet i inkomster. 0 = maximalt jämlikt fördelat, 1 = maximalt ojämlikt fördelat. — HDI: Human Development Index, utvecklingsmått från UNDP. GEM, Gender Empowerment Measure: Jämställdhetsmått från UNDP. — Sociala utgifter: Offentliga sociala utgifter som procentandel av BNP. — Skattenivå och statsskuld / överskott: räknas som procentandel av BNP. + = nettoöverskott, - = nettoskuld. — Bistånd: U-landsbistånd som procentandel av BNI. Näringsliv De nordiska länderna har delvis olika geografiska förutsättningar och därmed också olika bas för näringslivet. Bortsett från Danmark och vissa tätbefolkade delar av Sverige (Mälardalen, Skåne och området kring Göteborg), är Norden jämförelsevis glest befolkat. I Norge och Finland är storstadsområdena koncentrerade till ett fåtal orter, på Island till en. Geografin kännetecknas därför av inre kontraster, och långa transportsträckor. De tätbebyggda områdena har likheter med motsvarande områden i Tyskland, Frankrike eller Nederländerna men färre likheter med till exempel Lappland och Färöarna. I fråga om industristruktur skiljer sig länderna i högre grad än inom många andra områden: Danmark hade länge sin tyngdpunkt inom jordbruket, främst animalieproduktion, Sverige och Finland i skogsindustri och Norge och Island i fiske. Länderna har genomgått samma utveckling från råvaruproduktion över industri mot tjänsteproduktion, dock med stora, uppenbara skillnader: gruvdrift och tung industri var länge viktigast i Sverige; Finland och Island kom i gång jämförelsevis sent med industrialiseringen, och under senare tid har Norge och Danmark utvecklat tyngdpunkter inom rederier, naturgas och petroleum (Norge mest). Sverige och Finland har i stället snarare i telekommunikation. Sverige och Finland har kärnkraft, Norge nästan bara vattenkraft och Danmark kolkraftverk, med en avsevärd andel vindkraft (10 % av energiproduktionen). Nordiskt samarbete har även präglat näringslivet, till exempel genom samordning av energiproduktion och kraftnät, och den gemensamma elbörsen Nordpool. På senare år har många nordiska samarbetsprojekt vidareutvecklats till större internationella samarbeten. Ett exempel är börsbolaget OMX, som först etablerades genom en samgående av börserna i Stockholm, Helsingfors och Köpenhamn. Ett antal företag, som ABB, Carlsberg, Danisco, Vattenfall AB, har växt både i Norden och på den internationella marknaden. Så har även en rad stora andra företag, som Nordea, Telia Sonera, If, Arla Foods, Orkla och Fortum. I dag är det dock inte lika självklart att företag inom Norden vid en tänkt fusion går samman med ett annat företag inom just Norden. Handel Handeln mellan de nordiska staterna har varit omfattande och har präglats sedan länge av frånvaron av tullar. Men handeln har mer och mer med tiden inte bara hållit sig inom Norden. I stället har handeln inom EU utvecklats till att bli allt mer omfattande både inom och utanför Norden. Bland annat är Tyskland en mycket stor handelspartner för Sverige. Kultur och värderingar De nordiska ländernas kulturella gemenskap framgår av den globala undersökningen av kulturella värderingar, World Values Survey, och i Inglehart-Welzels kulturkarta över världens länder som är en förenklad, grafisk redovisning av studiens resultat. Där placeras de nordiska länderna som en ungefärlig folkgrupp som värderar personlig frihet, individualism, demokrati och en sekulär-rationell samhällsordning klart högre än trohet mot tradition, religion och stat. Nordens folk utmärks av denna kulturella norm- och värderingsgrund, vars kulturella avstånd är som minst till Nederländerna, Tyskland, Schweiz och kanske Japan. Tabell över statsbildningar * Nybyggarna på Färöarna och Island var av norskt och keltiskt ursprung. Se även Fornnordiska Norrön Nordiska språk Nordisk korsflagga Nordisk mytologi Nordisk djurornamentik Nordmän Germaner Baltikum Skandinavien Nordeuropa Europa Europeiska unionen Nordiska ministerrådet Nordiska rådet Föreningen Norden Nordens Fackliga Samorganisation De nordiska huvudstädernas centrum för kulturutbyte Referenser och noter Noter Referenser Källor Johan Strang och Norbert Götz (red.). Nordiskt samarbete i kalla krigets kölvatten: Vittnesseminarium med Uffe Ellemann-Jensen, Mats Hellström och Pär Stenbäck. Huddinge: Södertörns högskola, 2016. Nationalencyklopedin, 2007 Fakta om Norden på norden.org, webbplatsen för det officiella nordiska samarbetet Bengt Sundelius & Claes Wiklund (red): Norden i sicksack. Tre spårbyten inom nordiskt samarbete. Stockholm 2000 Svenolof Karlsson (red): En okänd själ - på jakt efter det nordiska. Nordiska rådet 1991 Svenolof Karlsson (red): Frihetens källa - Nordens betydelse för Europa. Nordiska rådet 1992 Sven Rosborn & Folke Schimanski (red): När hände vad i Nordens historia. Historiska media 1995 Europas geografi


source: wikipedia

text: National Hockey League (NHL; , ) är den högsta ligan i det nordamerikanska ishockeysystemet och kvalitetsmässigt världens högst rankade. Det lag som har varit mest framgångsrikt är Montreal Canadiens med totalt 24 Stanley Cup-titlar, varav 23 sedan NHL bildades. Regerande mästare är Vegas Golden Knights. NHL grundades 1917 i kanadensiska Montréal, Québec, efter att företrädaren National Hockey Association (NHA) hade ställts in. Då innehöll NHL bara fyra medlemsklubbar men har sedan dess utökats via ett flertal expansioner till de 32 lag som spelar i ligan från och med säsongen 2021/2022. Sju av klubbarna kommer från Kanada medan de resterande 25 är från USA. Lagen spelar 82 matcher i grundserien mellan oktober och april för att avgöra vilka 16 klubbar (åtta från Eastern Conference och åtta från Western Conference) som spelar slutspel mellan april och juni och har chansen att vinna Stanley Cup-pokalen. Ligan är stängd från nedflyttning och därför har medlemsklubbarna samarbetsavtal med de klubbar som spelar i American Hockey League och ECHL för att utveckla sig inom den nordamerikanska ishockeyn. De klubbar som hamnar sist i grundserien får sedan fördelar vid den årliga draften om vem som får välja först i NHL Entry Draft och på så sätt jämnas lagens styrka ut med tiden. Det har förekommit en spelarstrejk och tre lockouter i ligan; alla efter 1992, senast säsongen 2012/2013, och säsongen 2004/2005 blev hela säsongen inställd efter att ägarna ville införa lönetak för att begränsa de skenande spelarlönerna – vilket sedermera ändå kom att ske; lönetaket för säsongen 2023/2024 är 83,5 miljoner amerikanska dollar, höjts med en miljon dollar från föregående säsong. Den spelare som är högst betald och har högst cap hit för nuvarande säsong är Nathan MacKinnon (Colorado Avalanche) med 16,5 miljoner dollar respektive 12,6 miljoner dollar. Det mest lukrativa kontraktet var det som skrevs 2008 mellan Aleksandr Ovetjkin och Washington Capitals och var värt 124 miljoner dollar över 13 säsonger. De längsta spelarkontrakten i NHL skrevs mellan New York Islanders och Rick DiPietro 2006 respektive New Jersey Devils och Ilja Kovaltjuk 2010; båda kontrakten var på 15 säsonger vardera. Det primära huvudkontoret för NHL finns i amerikanska New York (i delstaten New York) medan viss verksamhet på huvudkontorsnivå finns i kanadensiska Toronto (i Ontario) och Montréal (i Québec). Ishockeyligan leds av kommissarie Gary Bettman, som har varit på positionen sedan den 1 februari 1993. Historia De första åren (1917–1942) Starten År 1917 var den nordamerikanska ishockeyn indelad i regionala grupper. Genom hockeyfästena Montréal och Toronto var National Hockey Association (NHA) den högsta ligan i östra Kanada. Från 1883 hade endast tre lag som inte var från denna region lyckats vinna Stanley Cup. Men i NHA fanns inkonsekvenser, eftersom ägaren till Toronto Blueshirts, Edward J. Livingstone, ville ha en förändring. Detta gjorde att ledarna för (Canadiens de Montréal) (Montreal Canadiens), Montreal Wanderers, Ottawa Senators och Quebec Bulldogs träffades på Windsor Hotel i Montreal den 26 november 1917, och tillsammans grundade de National Hockey League. Samtalen leddes av verkställande direktören för NHA Frank Calder, som också blev NHL:s förste president. Efter grundandet försökte ligorna omedelbart att ansluta sig, bland annat ett lag från Toronto, Toronto Arenas, som blev det femte laget i den nya ligan. Toronto Arenas bytte senare namn, först till Toronto St. Patricks och senare till Toronto Maple Leafs. På denna tid spelades de första matcherna ofta på naturis, spelarna och även målvakterna spelade utan hjälm, och offensiva (framåt-)pass var förbjudna. Lagen hade för det mesta bara tio utespelare i laget, så stjärnspelarna fick ofta spela hela matcherna – 60 minuter. Grundandet av NHL tillät målvakterna att för första gången lägga sig på knä för att stoppa pucken samt att greppa pucken med handen. De första åren Under första säsongen valde Québec Bulldogs att till en början inte delta i ligaspelet, vilket medförde att spelarna i Bulldogs gick till andra klubbar. Den 19 december 1917 spelades de två första matcherna då speltiden var uppdelad i två halvlekar. Varje säsong fick varje lag mötas två gånger hemma och två gånger borta. Det bästa laget från den första hälften av säsongen fick möta det bästa laget från den andra hälften i NHL-finalen och fick slåss om Stanley Cup-pokalen. Efter att Montreal Wanderers hall brunnit ned, efter bara sex omgångar, drog sig laget ur ligaspelet för resten av säsongen. Säsongen avslutades med tre lag i ligan. Toronto Arenas kunde i slutspelet, med två vunna segrar och bättre målskillnad, titulera sig NHL- och även Stanley Cup-mästare. Under andra säsongen spelades slutspelet för första gången i bäst av sju matcher. Finalen stod mellan Montréal Canadiens och Seattle Metropolitans, som vid ställningen 2–2 i matcher bröts då flera spelare drabbats av spanska sjukan. Seattle Metropolitans fick senare spela om Stanley Cup efter seger i PCHA. Den 1 april, fem dagar efter att den femte matchen skulle spelas, dog Montréals försvarare Joe Hall i Seattle Columbus Sanatorium som en följd av sjukdomen. Den tredje säsongen anslöt sig Quebec Bulldogs och spelade sin första match. Då Ottawa vann båda "halvorna" av säsongen behövdes det inte något slutspel om Stanley Cup. Säsongen 1920–1921 fick ett lag för första gången köpas. Quebec Bulldogs blev därför Hamilton Tigers. Följande säsong, 1921–1922, spelades för första gången en sammanhängande reguljär säsong. För första gången fanns en tabell för hur slutspelet skulle spelas. Säsongen 1923–24 spelades finalen för första gången mellan de två bästa lagen. Frank Nighbor var den förste att vinna Hart Trophy, den första individuella trofén som upprättades i NHL. Under denna period sändes ishockey för första gången i radio. Det första laget från USA i NHL Till säsongen 1924–1925 ville NHL utvidga ligan från fyra till åtta lag. Förutom Montreal Maroons anslöt sig även Boston Bruins som det första amerikanska laget i ligan. Inför nästa säsong sades även från New York och Pittsburgh att man skulle starta varsin sportklubb. Dessa två nya grupper gjorde att det skulle spelas 24–30 matcher per säsong. Under den här tiden krävde Hamilton Tigers en lönejustering till 200 US-dollar, vilket de inte fick. På grund av detta vägrade laget att delta i Stanley Cup-slutspelet. Det sista icke-NHL-laget vann detta år Stanley Cup, när Victoria Cougars från PCHA besegrade Montréal Canadiens. De var dessutom det enda lag från västkusten som fick lyfta pokalen ända tills säsongen 2006–2007 då Anaheim Ducks fick äran att erhålla pokalen. Hamilton drog sig efter denna säsong tillbaka från NHL. En stor del av Hamiltons spelare skrev därför på för New York Americans inför säsongen 1925–1926, och för Pittsburgh Pirates som fortfarande spelade i ligan. Den ökande populariteten i ligan berodde inte bara på utvidgningen av antalet lag, utan lönerna steg också. Den övre medelinkomsttagaren fick i lön upp till cirka 7 500 US-dollar. Detta var också första gången som ett lönetak infördes. Proffslagen, och sedan upp till tio spelare, kunde inte bibehållas med mer än 35 000 US-dollar. Stanley Cup endast i NHL Grundläggande förändringar infördes till säsongen 1926–1927. Efter upplösning i övriga ligor i västra Kanada beslöts det att Stanley Cup endast fick spelas om i NHL. Tre lag från USA (New York Rangers, Chicago Blackhawks och Detroit Cougars) och från fyra till tio lag från Kanada deltog. Laget från Toronto var på väg att säljas till Philadelphia, men en grupp som leddes av Conn Smythe övertog laget och döpte om det till Maple Leafs. Man spelade först i två grupper, vilket påminner om dagens spelsystem med konferenser. På den här tiden var det divisioner, den amerikanska och den kanadensiska divisionen. I den kanadensiska spelade endast kanadensiska lag och New York Americans. Övriga fem lag spelade i den amerikanska divisionen. Säsongen 1927–1928 vann New York Rangers Stanley Cup och blev därmed det första amerikanska lag att vinna. Följande säsong ändrade målvakterna karaktär och spelstil. På de 220 spelade matcherna hölls nollan cirka 120 gånger. Det var ett genomsnitt på 2,9 insläppta mål per match. NHL-kommittén gjorde sedan en regeländring: Från och med säsongen 1929–1930 infördes offside-regeln. Spelarna fick även börja passa i anfallszon, vilket tidigare bara var tillåtet i försvarszon och i neutral zon. Gjorda mål per match blev därmed 5,6 och nollan hölls endast 26 gånger under hela säsongen. Under samma år spelade Clint Benedict som förste målvakt med mask. Antalet spelare i varje lag utökades från 12 till 15. Krisåren Även om NHL växte drabbade den finansiella krisen ligan. Pittsburgh Pirates sålde sitt lag; från och med säsongen 1930–1931 hette de Philadelphia Quakers, i hopp om att det skulle gå bättre. Man väntade även på att en ny arena skulle byggas i Pittsburgh, men Detroit bytte namn från Cougar till Falcons. Till följande säsong försvann laget från Philadelphia och Ottawa Senators tog ett års uppehåll. Trots krisen besökte 13 233 åskådare Maple Leafs Garden i Toronto vid dess invigning. Försäljningen av Detroit Falcons genomfördes 1932–1933; nytt namn blev Detroit Red Wings. Överallt i alla arenor skulle också en stor och tydlig klocka visa matchtiden. Detta år utdelades för första gången ett pris till "årets nykomling" (rookie) i och med Calder Memorial Trophy. Eddie Shores tackling på Ace Bailey var den tändande gnistan för att starta det första NHL All-Star Game den 14 februari 1934 i Toronto. Bailey erhöll intäkterna från denna match. Ottawa hade ännu inte hunnit återhämta sig från sin ekonomiska kris, men spelade följande säsong mot St. Louis Eagles. Montréal Canadiens var på väg att säljas till Cleveland 1935–1936, men tre köpare från Montréal köpte upp hela laget, så att laget kunde fortsätta spela för staden. Efter många års diskussioner tillkom så småningom icing-regeln. Endast sju lag spelade säsongen 1938–1939. Montreal Maroons hade ekonomiska skäl att spela för. Från 1940 föreslogs det att planen skulle spolas om på nytt innan tredje perioden började. The Original Six (1943–1966) Under de första åren spelade mellan tre och tio lag i NHL; dessa lag var Boston Bruins, Chicago Blackhawks, Detroit Red Wings, New York Rangers, Montréal Canadiens och Toronto Maple Leafs. Det var oförändrat i 25 år, så även slutspelet. Det bästa laget efter den reguljära säsongen spelade mot det tredje bästa laget och tvåan spelade mot fyran. De båda segrarna gjorde sedan upp om Stanley Cup. I spåren av andra världskriget Andra världskriget nådde även NHL. Detta märktes väl i Boston Bruins, då spelare blev hemskickade för att kämpa för fosterlandet. Speciellt svårt var det till en början i New York Rangers, då det säsongen 1943–1944 endast fanns sex spelare från föregående säsong, så att till och med deras tränare Frank Boucher agerade som spelande tränare; dock vann laget endast sex matcher på hela säsongen. Sammanlagt skickades 80 spelare ut i kriget. I början av denna epok, som kallas för "den moderna eran", infördes en stor röd mittlinje med en röd mittcirkel på planen. Den linjen gjorde upphov till den så kallade redline offside-regeln, vilken innebar att om en spelare passade framåt fick pucken inte passera både den blå försvarslinjen och den röda mittlinjen innan den nådde en medspelare. Denna regeländring fick en betydande inverkan på spelet, och även målsnittet ökade från 7,1 till 8,1 mål per match. Det var i början av the Original Six-eran som det spelades 50 matcher per lag och säsong. Säsongen 1944–1945 blev Maurice Richard den förste spelaren I NHL att göra 50 mål på 50 matcher. Säsongen 1945–1946 hade flera stjärnspelare återvänt efter kriget. Hockey Hall of Fame grundades och innehöll tolv medlemmar. Till säsongen 1946–1947 utökades antalet matcher till 60 per lag. En skandal drabbade NHL 1947–1948, då en spelare från vardera Bruins respektive Rangers hade kopplingar till en skum bookmaker. De kunde dock inte förutse hur matcherna skulle sluta. NHL spelade även sin första All Star-match. Tidigare var den en match för välgörenhet. Toronto Maple Leafs dominerade i slutet av 1940-talet och vann tre Stanley Cup. Canadiens dominerade I början av 1950-talet var Detroit Red Wings ett topplag i NHL, medan Chicago Blackhawks och New York Rangers återfanns nederst i tabellen. I 15 år från början av den ursprungliga "Original Six"-eran, fram till 1957, besatte alltid något av dessa lag sistaplatsen. Inför säsongen 1949–1950 ändrades spelschemat till 70 matcher per lag, och klubbarna började ha en standardfärg på sina tröjor – i synnerhet vitt. Detta trädde i kraft säsongen 1951–1952 då hemmalaget skulle bära tröjor med vit basfärg. I slutet av säsongen sändes NHL i kanadensisk TV men utan att förvänta höga tittarsiffror, Bostons Art Ross och Torontos Conn Smythe som åtog sig chefsroller i NHL bidrog 1954 till en hög standard i och med en ny teknik. Säsongen 1955–1956 vann Montréal Canadiens Stanley Cup, vilket därefter kom att upprepas fyra år på raken. ’’The Habs’’, vilket var smeknamnet för Canadiens, kunde förutom sin totala dominans göra flera mål under en 2-minutersutvisning – vilket ledde till att den utvisade spelaren fick återinträda på isen efter att ett mål gjorts. Detroit Red Wings stjärnspelare Ted Lindsay grundade NHL-s spelarfack, NHLPA. Säsongen 1957–1958 gjorde den förste färgade spelaren debut i NHL, vilken var Willie O’Ree. 30 år tidigare spelade den förste målvakten med mask. Detta nekades vid ett tillfälle Montréals målvakt Jacques Plante, vilket medförde honom en svår skada i ansiktet, och efter det beslöts det att målvakterna alltid skulle bära mask. Ligan inför stora förändringar Med Glenn Hall, Bobby Hull och Stan Mikita i laget kunde Chicago Blackhawks efter 23 år vinna Stanley Cup. Över 11 000 besökare i snitt kom till matcherna denna säsong, och i slutspelet kom över 14 000. Efter det misslyckade 1950-talet för Toronto Maple Leafs kunde laget vinna Stanley Cup 1962. I Detroit kunde deras General Manager Jack Adams efter 35 års trogen tjänst gå i pension. Säsongen 1964–1965 kom Ulf Sterner till ligan, som förste spelare från Europa att spela i NHL. Först här blev det verklighet av den långa planen om att utvidga ligan med spelare utifrån. Ändå var det först på den östra sidan av Kanada och USA som man spelade, och representerade ligan. 9 februari 1966 beslutades det att till säsongen 1967–1968 skulle växa med ytterligare sex lag. De tre amerikanska städer (St. Louis, Pittsburgh och Philadelphia), som innan Original Six-eran deltagit i NHL, gick återigen med i ligan. Utöver dem gick även Minnesota, Los Angeles och Oakland med. Medan de flesta städer hade annonserat deltagandet i NHL begärde St. Louis av ägaren i Chicago Blackhawks att St. Louis Arena skulle tillhöra ligan. Däremot nekades Vancouver och Buffalo att delta. Säsongen 1966–1967 vann Toronto Maple Leafs Stanley Cup, som det äldsta laget någonsin att vinna; spelarna var i genomsnitt 31,4 år gamla. Chicago Blackhawks lyckades för första gången i historien att bli seriesegrare. Den stora expansionen (1967–1979) Nya lag och gamla hackordningar Säsongen 1967–1968 spelade sex nya lag i NHL; Los Angeles Kings, Minnesota North Stars, California Seals, Philadelphia Flyers, Pittsburgh Penguins och St. Louis Blues. Redan i november 1967 blev California Seals Oakland Seals. Original Six-lagen spelade i Östra divisionen (dagens Eastern Conference) medan de nya lagen spelade i västra divisionen (Western Conference). I en match mot Minnesota North Stars 13 januari 1968 föll Minnesotas center Bill Masterton och slog sig svårt i bakhuvudet, så pass att han avled två dagar efter sin skada. Detta är ännu den enda dödsolyckan i NHL, som är relaterad direkt till en matchskada. Som ett resultat av detta valde många spelare att bära hjälm, som fram till dess var ovanligt. I det följande Stanley Cup-slutspelet gick finalen mellan segraren i Eastern och Western Division, och det slutade med att St. Louis Blues kunde ses i final de tre första åren med Glenn Hall i målet. Bobby Orr i Boston Bruins var den förste försvarsspelaren att nå över 100 poäng under en säsong och var även ligans bäste poängplockare. Säsongen 1970–1971 tillkom även Buffalo Sabres och Vancouver Canucks, båda i Eastern Division tillsammans med "Original Six"-lagen. Därmed hade två lika stora divisioner bildats, och då flyttades Chicago Blackhawks till Western Division. Under de två första säsongerna därefter vann Blackhawks ligan med 20 poäng före de andra lagen. Gordie Howe gjorde sitt 700:e mål år 1968, vilket blev en milstolpe. Expansionen och konkurrensen med WHA I början av 1971 inledde WHA en konkurrens mot NHL. Till en början skrattade NHL den nya ligan i ansiktet, men tog 1972–1973 med New York Islanders i ligan för att hålla WHA borta från Long Island. Samma säsong kom Atlanta Flames med som det första laget från sydöstra USA. WHA försökte vinna mark i städer som inte hade några klubbar i NHL såsom Québec, Ottawa, Winnipeg och Edmonton i Kanada och Houston och Phoenix i sydvästra USA. Detta för att locka spelare från Boston, Chicago och Philadelphia att spela för WHA. Det gjorde att NHL-stjärnor som Bobby Hull, Gerry Cheevers, Bernie Parent och Derek Sanderson spelade i WHA och då blev WHA en verklig konkurrent. Gordie Howe gjorde också en comeback 1973–1974 för att spela i WHA och Houston Areos, där han spelade ihop med sina båda söner Mark och Marty. Säsongen 1973–1974 vann Philadelphia Flyers Stanley Cup, vilket innebar första titeln för klubben, och de försvarade sin titel följande säsong. Under dessa två år tillkom två nya lag till ligan och ligastrukturen fick ändras. Prince of Wales Conference kom som namnförslag på den västra konferensen som skulle komma att innehålla Adams Division med lag som Boston Bruins, Buffalo Sabres, California Golden Seals och Toronto Maple Leafs och Norris Division med Detroit Red Wings, Los Angeles Kings, Montréal Canadiens, Pittsburgh Penguins och det nya laget Washington Capitals. Den andra konferensen kallades Campbell Conference, uppkallad efter den tidigare NHL-presidenten Clarence Campbell, och innehöll Patrick Division med Atlanta Flames, New York Islanders, New York Rangers och Philadelphia Flyers, och Smythe Division med Chicago Black Hawks, Minnesota North Stars, St. Louis Blues, Vancouver Canucks och även det nya laget Kansas City Scouts. WHA-lagen drabbades dock alltid av ekonomiska bekymmer, vilket även drabbade NHL under två säsonger, 1976 och 1977. Bara två år efter grundandet såldes laget Kansas City till Denver och spelade under namnet Colorado Rockies. California Golden Seals blev efter två år Cleveland Barons. Under NHL-säsongen 1977–1978 tillkom även Minnesota North Stars. Fusionen med WHA Problemen i WHA var redan stora och redan i juni 1977 förhandlade man med NHL om en sammanslagning. Sex av de åtta WHA-lagen ville gå till NHL, men förhandlingarna dröjde, innan en ny förhandling gjordes 1978. När det nu fanns 17 klubbar i NHL, ville man få dit ytterligare tre. Ursprungligen var det tal om att New England Whalers och Edmonton Oilers redan säsongen 1978–1979 skulle börja spela i NHL, följt av Winnipeg Jets året därpå, så fort de gjort om i deras hall så den följde NHL-mått. Oklar var dock framtiden för Quebec Nordiques, då NHL inte var intresserade av fler lag än de tre redan nämnda lagen från WHA. Dock kunde inte en överenskommelse nås med WHA, som i sin tur meddelade att de hade ett intresse av att utöka ligan även till Europa vilket kunde sätta press på NHL att vilja samarbeta. Trots detta fanns det vissa grupper som trodde att WHA skulle bestå, ända till en kollaps var ett faktum. WHA-lagen hade förstärkts med juniorspelare, däribland 17-årige Wayne Gretzky som till varje pris ville spela i NHL. En omröstning ägde rum den 8 mars 1978 där fem lag samlades. Bland de fem lagen var Montréal Canadiens, vilka tyckte att det skulle behövas tre lag till från Kanada som WHA kunde bistå med. Till följd av trycket från allmänheten gjordes en omröstning den 22 mars om införandet av fyra WHA-lag i NHL. Resultatet stod sig till endast 20 lag, istället för 21. 1980-talet Med Edmonton Oilers, Hartford Whalers, Quebec Nordiques och Winnipeg Jets hade NHL fyra nya lag att integrera under deras första NHL-säsong. Samtidigt varierade lagen kraftigt i tabellen, då de hade enskilda artister som Mike Rogers och Blaine Stoughton från Hartford Whalers vilka gjorde 100 poäng eller fler. Topplistan över flest poäng vanns av Marcel Dionne efter att ha gjort fler mål än Wayne Gretzky, som också uppnådde 137 poäng. Under samma år infördes ett hjälmkrav för spelare i NHL; alla nya spelare måste bära hjälm, medan spelare som tidigare hade spelat utan hjälm fick fortsätta spela utan hjälm. Under de närmsta åren dominerade Gretzky poängligan och var den första att göra fler än 200 poäng under en säsong. Detta gjorde honom även till den ende någonsin som klarat detta. Mario Lemieux har uppnått 199 poäng, vilket han gjorde säsongen 1988–1989. New York Islanders var framgångsrikt och vann Stanley Cup fyra år i rad, mellan 1980 och 1983. I lagets framgång fanns spelare som Anders Kallur och Stefan Persson, vilka för övrigt var de första européerna att vinna Stanley Cup. Säsongen 1980–1981 flyttade det sydöstra NHL-laget, Atlanta Flames, till Calgary i Kanada och blev Calgary Flames. Då det skulle hållas vinter-OS i Calgary 1988 behövde det rustas upp med en ny hall. I det fransk-kanadensiska Québec återfanns de två bröderna Anton och Peter Šťastný från Tjeckoslovakien, sedan de deltagit i vinter-OS 1980 i Lake Placid. Peter, den äldre av dem, gjorde under sin rookie-säsong 109 poäng. Colorado Rockies flyttades 1981–1982 till storstaden New York och spelade sina matcher utanför Hudsonfloden och bytte namn till New Jersey Devils. St. Louis Blues sattes i ekonomiska svårigheter under säsongen 1982–1983. Laget skulle köpas upp av Saskatoon i provinsen Saskatchewan på den kanadensiska prärien, men ägare till andra klubbar ingrep istället. NHL köpte senare upp laget för tre miljoner US-dollar. Den här säsongen deltog inte Blues i den årliga NHL-draften teil. Säsongen 1983–84 infördes fem minuters övertid i matcherna, om de slutade oavgjort. Detta år ledde Gretzky sitt Edmonton Oilers till deras första Stanley Cup. Med spelare som Grant Fuhr, Paul Coffey, Mark Messier, Jari Kurri och Glenn Anderson dominerade Oilers ligan. Endast Mario Lemieux kunde under den senare delen av 1980-talet konkurrera med Gretzky i poängligan. Oilers vann Stanley Cup fyra gånger mellan 1984 och 1988, och dess dominans gav 1985 upphov till den så kallade fyra-mot-fyra-situationen som följde.. Den 9 augusti 1988 offentliggjordes nyheten om att Los Angeles Kings var på jakt efter Gretzky. Säsongen 1988–1989 vann Calgary Flames Stanley Cup, samtidigt som Mario Lemieux var nära på att bli den andre spelaren någonsin att göra över 200 poäng under en säsong. Buffalo Sabres hjälpte Alexander Mogilny att fly ifrån Sovjetunionen för att få spela i Nordamerika. Han visade sig vara en av de mest begåvade ryska spelarna under den tiden. Detta gjorde att Sovjet fick stora problem, men beslutade att inför NHL-säsongen 1989–1990 låta ryska spelare få spela i NHL. Dessa inkluderade bland annat Vjatjeslav Fetisov, Sergej Makarov och Igor Larionov. Wayne Gretzky lyckades redan efter sin elfte säsong bli utsedd som den bäste spelaren genom tiderna, då han i en match mot sin förra klubb gick förbi Gordie Howes tidigare rekord på 1850 poäng, samtidigt som Edmonton Oilers lyckades vinna Stanley Cup 1990 utan Gretzky. 1990-talet Den första delen av 1990-talet dominerades av Mario Lemieux och hans Pittsburgh Penguins. Förutom honom fanns stjärnor som Jaromír Jágr, Paul Coffey och Ron Francis i laget, som två år i rad vann Stanley Cup (1990–1991 och 1991–1992). Redan i maj 1990 hade Minnesota North Stars fått en ny ägare. Cleveland Barons slog sig samman och bildade ett nytt lag från Kalifornien. Till säsongen 1991–1992 tillkom San Jose Sharks som det 22:a laget i ligan. I NHL-draften 1991 draftade Quebec Nordiques Eric Lindros som sitt förstaval, men Lindros (som kom från den engelsktalande delen i Kanada), vägrade att spela för Québec. Efter mycket om och men blev han bortbytt till Philadelphia Flyers som betalade 15 miljoner US-dollar, fem spelare (däribland Peter Forsberg), och två draftrundor till Nordiques för att få Lindros. Wayne Gretzky ledde säsongen 1992–1993 sitt nya lag Los Angeles Kings till final mot Montréal Canadiens, som Canadiens vann. I denna finalserie fanns det inte med några européer alls, européer hade blivit allt vanligare sedan Islanders började med det från säsongen 1979–1980. 1992 ställde Kanadas huvudstad Ottawa upp med ett NHL-lag, vilket även denna gång (som för 58 år sedan) fick namnet Ottawa Senators. Därmed spelade åtta kanadensiska lag i ligan, vilket var det största antalet kanadensiska lag som någonsin hade spelat i ligan. Samtidigt fick södra Florida sitt första NHL-lag med Tampa Bay Lightning och bara ett år senare tillkom ett lag från Miami i Florida Panthers. Dessutom grundade Walt Disney Company Mighty Ducks of Anaheim, ett till lag ifrån Los Angeles. Förutom de nya lagen, som ökade i antal i främst södra USA, flyttades Minnesota North Stars säsongen 1993–1994 till Texas och blev Dallas Stars. Stanley Cup-mästare detta år blev New York Rangers, som senast hade vunnit Stanley Cup säsongen 1939–40. I början av säsongen 1994–1995 var en konfrontation mellan spelarfacket National Hockey League Players Association och ligan ett faktum. Redan i april 1992 var det omöjligt att komma överens om att införa ett lönetak för klubbarna. Spelarna strejkade och resultatet blev att många spelade i europeiska klubbar. Med endast en försening på 103 dagar kunde säsongen starta den 11 januari 1995, med en förkortad säsong. Under 1990-talets första hälft dominerade de västra lagen, och maktbalansen försköts åt väst. Quebec Nordiques hade innan säsongen 1995–1996 flyttat till Denver och blivit Colorado Avalanche. I den fjärde finalmatchen mot Florida Panthers avgjorde Uwe Krupp i den tredje övertidsperioden, där Colorado Avalanche blev det första och hittills enda laget att vinna Stanley Cup under sitt första år som klubb. Detroit Red Wings kunde för första gången sedan Original Six-eran vinna Stanley Cup 1997 efter finalvinst över Philadelphia Flyers. De dominerade även följande säsong och vann 1998 efter finalseger mot Washington Capitals. Stor del i framgången hade den så kallade "ryska femman". Försäljningen av de tidigare WHA-lagen fortsatte. säsongen 1996–1997 såldes Winnipeg Jets till Arizona och blev Phoenix Coyotes och även Hartford Whalers såldes inför säsongen 1997–1998 till Greensboro i North Carolina och blev Carolina Hurricanes. Edmonton Oilers var det enda WHA-laget kvar av de fyra som inte bytte adress. Nashville Predators blev det 27:e laget i ligan då de gick med 1998. Från 1998–1999 spelades ligan i sex olika regionala divisioner och med fem lag i varje. 1999 slutade Wayne Gretzky, den bäste spelaren i historien, med ishockey och hans nummer 99 hedrades genom hela ligan – vilket innebar att ingen fick bära hans nummer mer i NHL. Nästan 20 år efter att Atlanta Flames hade flyttat från Atlanta hade staden än en gång fått ett lag i NHL. När staden byggde en ny arena fick klubben namnet Atlanta Thrashers, och deltog för första gången under millenniesäsongen. Det nya årtusendet (2000–2010) År 2000 nådde ligan sin styrka på 30 lag när Minnesota Wild från Saint Paul i delstaten Minnesota och Columbus Blue Jackets från Columbus i delstaten Ohio anslöt sig. Wild är det första laget från delstaten Minnesota sedan Minnesota North Stars flyttade till Texas 1993. På den tiden hade ligan lovat fansen att någon gång i framtiden skulle en klubb från Minnesota vara med igen. 2003 hölls den första utomhusmatchen under en reguljär NHL-säsong i Edmonton. Matchen spelades mellan Edmonton Oilers och Montreal Canadiens den 22 november 2003 på Commonwealth Stadium och kom att kallas för Heritage Classic, och spelades med en temperatur nere på −18 °C Celsius och över 57 167 åskådare. Säsongen 2004–2005 var en fullständig spelarstrejk mellan spelarfacket och ligan angående en förlängning av kollektivavtalet. Klubbarna ville införa lönetak, så inte spelares löner blir för höga i jämförelse med intäkterna. Detta var något som spelarfacket, NHLPA, strikt var emot. Det beslutades därför att NHL-premiären skulle gå på obestämd tid, men den 16 februari 2005 tillkännagav kommissionsledamoten Gary Bettman att hela NHL-säsongen skulle ställas in – vilket också var första gången i historien som en hel säsong i en proffsliga i Nordamerika ställdes in.. Så sent som i juli samma år enades NHLPA och klubbarna om ett nytt kollektivavtal, där även ett lönetak för spelare ingick. Under den första säsongen efter lockouten introducerades flera regeländringar för att motarbeta spelförstörande moment De kontroversiella ändringarna ledde till ett högre målgenomsnitt per match; 2005–2006 var målgenomsnittet 6,1 mål per match, vilket var mer än ett mål högre än säsongen 2003–2004 och detta var den högsta ökningen sedan 1930. Säsongen 2005–2006 var även startskottet för Sidney Crosbys och Aleksandr Ovetjkins karriärer. Framgången för Heritage Classic innebar också att det under de följande åren spelades utomhusmatcher. Buffalo Sabres var på nyårsdagen 2008 värd för NHL Winter Classic 2008, som hölls inför 71 217 åskådare på Ralph Wilson Stadium där Sabres förlorade efter straffar mot Pittsburgh Penguins. Den tredje Winter Classic hölls den 1 januari 2009 mellan Chicago Blackhawks och Detroit Red Wings på Wrigley Field och den fjärde, NHL Winter Classic 2010, hölls den 1 januari 2010 på Fenway Park i Boston mellan Boston Bruins och Philadelphia Flyers. Efter det nya millenniet minskade publikintäkterna markant på amerikansk TV, liksom antalet besökare, men ökade igen efter lockout-säsongen. Det visades då ishockey från ligor från övriga världen, bland annat matcher från Elitserien. Sedan 2007 spelas NHL-premiären på andra kontinenter. Inför de olympiska vinterspelen 1998 i Nagano spelade Anaheim Mighty Ducks och Vancouver Canucks, det återkom 2007 till mötet mellan Los Angeles Kings och Anaheim Ducks i O2 Arena i London, och ett år senare spelade fyra lag matcher i Stockholm och Prag. Stanley Cup vanns 2004 av Tampa Bay Lightning, 2006 av Carolina Hurricanes och 2007 av Anaheim Ducks. Detta innebar att tre lag från södra USA vann Stanley Cup tre år i rad. Regional utveckling När NHL grundades år 1917 var det en regional liga för de kanadensiska provinserna Ontario och Québec. Sedan dess har endast Montréal och Toronto lag kvar. I mitten av 1920-talet kom det första amerikanska laget, sedermera Boston och New York på östkusten samt Chicago och Detroit vid Michigansjön och den kanadensiska gränsen. Senare städer som tillkom, vid tiden efter Original Six-eran, var städer som Philadelphia och Pittsburgh. Det följdes upp av ett lag i sydvästra regionen i St. Louis. Nästa förändring skedde under 1960-talet. De tidigare städerna Philadelphia, Pittsburgh och St. Louis återvände samtidigt som Minnesota kom upp som nytt lag, och de två första lagen från västkusten (Oakland och Los Angeles) kom. Under de kommande åren tillkom även ett lag från Kanadas västkust, i Vancouver, och i det innersta USA i Kansas City samt från sydöstra USA med Atlanta. Samtidigt startade Buffalo, Washington, D.C. och ett andra lag från New York upp lag. De flesta städer består med lag i ligan, men många har försvunnit. Oakland flyttades och köptes upp, men finns i dagsläget inte kvar, detsamma gällde för Kansas City som tre år fanns i Denver, men köptes upp till New Jersey, vilket blev ett tredje lag från New York-regionen. Med förstärkning av fyra lag från WHA förstärktes Kanada med lag. Québec återvände till NHL efter 50 år, Winnipeg fick ett lag och från väst tillkom Edmonton. Även Hartford, en stad mellan Boston och New York, kom med i ligan. 1980 flyttades Flames från Atlanta till Calgary i västra Kanada, medan det inte tillkom något lag i sydöstra delen. Under 1990-talet stod erövringen av lag från de sydligare regionerna av USA, från det så kallade ”Sun belt”. I San Jose skulle det börja, då de för närmare 20 år sedan var en del av Oakland, och Anaheim blev en nära granne till Los Angeles. Florida startade upp två lag, ett i Tampa och ett i Miami, och Kanadas huvudstad Ottawa ställde återigen upp med ett NHL-lag, efter 60 års väntan. Dessutom tillkom ett antal omlokaliseringar; Minnesota flyttade till Dallas, sedan flyttades laget från Québec till Denver, Winnipeg flyttade till Phoenix. Den senaste flytten gick till North Carolina med Hartford Whalers. Efter ytterligare en expansion utökades NHL i sydöst, då Nashville och Atlanta anslöt sig. In på 2000-talet riktades blicken lite norrut då Columbus och St. Paul i Minnesota anslöt sig. 2017 kom det första laget ifrån Nevada, Vegas Golden Knights att ansluta till ligan. Säsongen 2021/2022 tillkom Seattle Kraken med ett lag i NHL. Konflikter mellan klubbarna och spelarfacket Vid fyra tillfällen har matcher ställts in på grund av konflikter mellan NHL-klubbarna och spelarfacket National Hockey League Players Association, alla från 1992 och framåt. Strejken 1992 Den 1 april 1992 utlyste spelarfacket en strejk mitt under säsongen. Strejken varade bara i tio dagar men resulterade i flera ändringar i spelarnas villkor. Genom att utlysa strejken så nära intill slutspelet satte spelarna press på ägarna att snabbt lösa tvisten eftersom klubbarnas största intäkter på säsongen kom i slutet av säsongen och under slutspelet. Det nya kollektivavtalet kom att gälla i två år. De huvudsakliga skillnaderna mot det tidigare avtalet var: Spelarnas slutspelsbonus höjdes De individuella spelarna fick större kontroll över hur deras namn och bilder användes av ligan i marknadsföring och försäljning av souvenirer Villkoren för hur spelare blev free agent, det vill säga fri att förhandla kontrakt med vilken klubb som helst när tidigare kontrakt gått ut, förbättrades för spelarna. Klubbägarna fick igenom att grundserien utökades från 80 till 84 matcher samt att klubbarna hade rätt att förlägga upp till två hemmamatcher i städer som inte redan hade NHL-lag. Lockouten 1994 Inför säsongstarten 1994 hade parterna inte kommit överens om något nytt avtal. Spelarna sade sig vara villiga att inleda säsongen medan förhandlingarna pågick men ägarna valde att lockouta spelarna. Ligapresidenten Gary Bettman fruktade att spelarna annars, i likhet med 1992, skulle välja att utropa strejk senare under säsongen i ett mer kritiskt läge. Spelet kom inte igång förrän i januari 1995. Bettman hade gått in i förhandlingarna med 19 punkter där han ville försämra spelarnas villkor för att minska kostnaderna. Punkterna handlade om många olika saker som att försämra möjligheterna att bli free agent, att spelare fick betala egna reskostnader i större utsträckning, spelares utökade ansvar att betala egna försäkringar och pensionssparande och införande av ett lönetak som begränsade hur mycket varje lag fick lägga på spelarlöner. Alternativt införande av en "lyxskatt" där lag som hade högst spelarbudget fick betala en straffavgift som gick till de klubbar som betalde lägst löner. Ett delsyfte med lönetak och lyxskatter förutom att minska incitament för klubbarna att öka lönekostnaderna, var att utjämna finansiella ojämlikheter mellan klubbar som verkade i storstäder jämfört med de som spelade på orter med sämre ekonomiska förutsättningar. Lönetaket var det stora stötestenen. Först när ägarna slutligen avstod från införande av lönetak eller lyxskatt kunde parterna enas. Spelarna gick dock med på flera försämringar i de ekonomiska villkoren. Framförallt infördes ekonomiska begränsningar för nykomlingarna, rookies. Införande av begränsningar för hur stort kontrakt som fick skrivas för nya spelare i ligan Obligatoriska tvåvägskontrakt för nya spelare, det vill säga om spelaren inte tog plats i NHL utan fick spela i farmarlag sänktes lönen kraftigt. Det blev svårare att bli free agent och krävdes längre tid i ligan. Draften utökades till nio omgångar med tillkommande draftval för lag som förlorat spelare som blivit free agent. Antalet matcher per säsong minskades till 82. Under tiden som lockouten varade spelade många spelare i andra ligor i Europa, bland annat i svenska Elitserien. Elitserien införde dock en begränsning med som mest en spelare per lag. Västerås IK följde inte överenskommelsen utan spelade trion Peter Popovic, Patrik Juhlin och Niklas Lidström, något som klubben blev utesluten ur Svenska Hockeyligan för. Lockouten 2004 Inför säsongstarten 2004 utestängde ägarna återigen spelarna. Parterna stod utan kollektivavtal och återigen lockoutade ligan spelarna hellre än starta säsongen utan avtal. Ligan hade pressats ekonomiskt, inte bara av stigande löner utan även försämrade teveintäkter. Lockouten kom att vara hela 310 dagar och medförde att hela säsongen ställdes in. Det är enda gången en professionell liga i nordamerika ställt in en hel säsong. Ägarna krävde införande av lönetak, något som spelarna till slut fick gå med på. Utfallet av konflikten blev till stor del ett avtal på ägarnas villkor. Lönetak infördes för varje lag där totala lönesumman för alla lag begränsades till en procent av ligans totala intäkter beräknat enligt en viss formel. Existerande kontrakt minskades med 24 %. Ytterligare förändringar i möjligheten att bli free agent. Mer tester och hårdare straff vid dopning. Dessutom gjordes flera regeländringar som syftade till att göra spelet mer underhållande. Lockouten 2012 Inför säsongen 2012 ställdes spelet återigen in efter att ägarna lockoutat spelarna. Återigen stod parterna utan kollektivavtal. Spelet kom inte igång förrän i januari 2013 efter att spelarna gått med på ytterligare begränsningar i sina villkor. Grundserien kortades till 48 omgångar. Spelarlönernas andel av totala intäkter begränsades till 50 %. Spelarna fick något förbättrade pensionsvillkor och viss kompensation för uteblivna löner under lockouttiden. Färre undantag från lönetaksreglerna med begränsningar i kontraktslängd, möjlighet att flytta spelare till farmarlag för att minska utnyttjande av lönetaksutrymme med mera. Avtalet skulle gälla i tio år. Medlemsklubbar Gruppfördelning Med det ursprungliga antalet på fyra lag var det ingen nödvändighet att dela in ligan i olika grupper. Först med expansionen 1926 blev det aktuellt med en American Division och Canadian Division. Lagen var nu uppdelade efter nationell indelning, förutom New York Americans som fick spela med i Canadien Division. Även då var det brukligt i NHL att lag från de olika grupperna spelade mot varandra. 1939 blev det återigen endast en grupp i ligan, då flera lag anslöt sig. Först 1967, då antalet lag hade utökats till tolv, infördes två divisioner igen i uppdelningen Eastern Division och Western Division. Här gick man dock inte efter det geografiska läget, vilket namnen antyder. I Eastern Division spelade Original Six-lagen, i Western Division spelade de nya lagen. Ligan växte sig större och 1974 delades den istället upp i två konferenser med två divisioner i varje. I Campbell Conference, döpt efter Clarence S. Campbell, dåvarande NHL-presidenten, fanns Smythe Division med de västligaste lagen. Fram till 1981 innehöll Patrick Division lag från de två New York-regionerna. Sedan var det Norris Division i Campbell Conference, där lag från centrala USA spelade. De övriga lagen spelade i Prince of Wales Conference, då i Adams Division med lag från nordost. Dessa tillhörde fram till 1981 Norris Division, innan de sedan gick över till Patrick Division. Sedan 1993 är ligan uppdelad i Eastern och Western Conference. Fram till 1998 fanns de gamla divisionsindelningarna kvar. När Nashville Predators kom till säsongen 1998–1999 som det 27:e laget, utökades antalet divisioner från fyra till sex. När Minnesota Wild och Columbus Blue Jackets anslöt sig säsongen 2000–2001 blev det fem lag per division. Lagen Noter En asterisk (*) anger flytt av franchisen. Se respektive lags artiklar för mer information. Edmonton Oilers, Hartford Whalers (numera Carolina Hurricanes), Quebec Nordiques (numera Colorado Avalanche), och original Winnipeg Jets (numera Arizona Coyotes) anslöt alla till NHL 1979 som en del av sammanslagningen av NHL och WHA. Tidigare klubbar 1978 slogs Cleveland Barons och Minnesota North Stars samman och därför är det två olika årtal för North Stars i tabellen. Troféer och priser Sammanlagt finns det 23 olika priser som man kan vinna under en säsong, fördelade på lag, spelare och tränare. Den mest kända trofén är Stanley Cup, som delas ut till det vinnande laget i slutspelet, vilket har gjorts sedan 1893. Det äldsta individuella spelarpriset är Hart Memorial Trophy, sedan 1924–1925, som tilldelas den spelare som anses vara den mest värdefulle spelaren för sitt lag under grundserien. Antal segrar i Stanley Cup bland existerande lag All-Star-match Fansen röstar fram spelare från Western och Eastern conference, och ett lag med spelare från varje konferens möts. Lista över presidenter/kommissarier De som har innehaft positionen som högste chef för NHL. President Frank Calder, 1917–1943 Red Dutton, 1943–1946 Clarence Campbell, 1946–1977 John Ziegler Jr., 1977–1992 Gil Stein, 1992–1993 Kommissarie Gary Bettman, 1993– Specialmatcher Ett urval av specialmatcher. Inomhusmatcher NHL Challenge: (2000200120032010) NHL China Games: (2017) NHL Global Series: (2017201820192022) NHL i Japan: (19982000) NHL Premiere: (20072008200920102011) Super Series: (197619781979198019831986198919901991) Utomhusmatcher NHL 100 Classic (2017) NHL Centennial Classic (2017) NHL Heritage Classic: (200320112014201620192022) NHL Outdoors at Lake Tahoe (2021) NHL Stadium Series (201420152016201720182019202020222023) NHL Winter Classic (20082009201020112012201420152016201720182019202020222023) Talangscoutning Kända NHL-spelare i historiken Den första perioden (1917–1942) (aktiv tid och position inom parentes) Original-Six-eran (1943–1966) Expansionsåren (1967–1979) 1980-talet 1990-talet 2000-talet 2010-talet 500 mål Att under sin karriär göra 500 mål under ordinarie säsong betraktas som en mycket stor prestation. Vid slutet av säsongen 2016/2017 hade totalt 45 spelare lyckats med detta. Spelare, Dåvarande lag, spelade matcher vid tillfället för det 500:e målet, datum, målvakt som släppte in det 500:e målet, totala antalet matcher spelade under karriären, antal mål under karriären. Sändningsrättigheter i Sverige Säsongen 2022/2023 har Viaplay Group de svenska rättigheterna för samtliga NHL-matcher, ett avtal som sträcker sig över säsongen 2025/2026. Samtliga matcher visas på Viaplay, och varje speldag visas matcher på V Sport 1, V Sport Premium, V Sport Vinter eller V Sport Extra. En begränsad mängd matcher innehåller svenska kommentatorer istället för nordamerikanska. Se även Tabell över NHL-lagens utveckling NHL All-Rookie Team NHL All-Star Team NHL Coaches' Association Hockey Hall of Fame NHL (spelserie) NHL 2K NHL Hitz Pro Hockey Portal:NHL Referenser Anmärkningar Litteratur William Brown: The Montreal Maroons - The Forgotten Stanley Cup Champions Vehicule Press, 1999. (engl.) Jim Hendy: Official 1947 National Hockey Guide A.S. Barnes & Company, 1946 Steve Dryden/The Hockey News: Century of Hockey McCelland & Steward Ltd., 2001, Steve Dryden/The Hockey News: The Top 100 NHL Players of All Time McCelland & Steward Ltd., 1999, National Hockey League: Official Guide and Record Book 2008 Triumph Books, Oktober 2007, Scott Adam Surgent: The Complete Historical and Statistical Reference of the World Hockey Association 1972-1979 Xaler Press, 1995. Noter Externa länkar Officiell webbplats Officiell svenskwebbplats Delar av denna artikel är en översättning från Tyska Wikipedia