text: Carl Olof Larsson, född 28 maj 1853 i Gamla Stan i Stockholm, död 22 januari 1919 i Falun i Dalarna, var en svensk konstnär. Larsson är en av de mest berömda svenska konstnärerna och kanske den mest folkkäre. Han räknas som en av Sveriges mest betydelsefulla akvarellmålare. Han är känd för sina akvareller av idylliskt familjeliv. Larsson var make till konstnären Karin Larsson. Biografi Uppväxt Carl Larsson kom ur enkla förhållanden och föddes vid Prästgatan 78 i Gamla stan. Under hans uppväxttid bodde föräldrarna på Ladugårdslandet, i början vid Grevgatan och efteråt vid Grev Magnigatan. När han var tretton år anmodade hans lärare honom att söka som elev vid Konstakademien. Carl Larsson studerade vid Konstakademien 1869–1876. För att förtjäna sitt levebröd var han tvungen att samtidigt arbeta för sitt uppehälle. Han försörjde sig som bland annat retuschör hos en fotograf. Illustratör Åren 1872–1876 var han ofta medarbetare som grafiker för skämttidningen Kasper. 1876 tillerkändes Carl Larsson medalj för sin målning Sten Sture d.ä. befriar danska drottningen Kristina ur Vadstena kloster. Han illustrerade bland annat H.C. Andersens sagor (1875–1876), Topelius Fältskärns berättelser (1883–1884), Anna Maria Lenngrens dikter (1884). Även efter sina första framgångar kom han att ibland arbeta som illustratör, bland annat till Elias Sehlstedts dikter (1893) och Viktor Rydbergs Singoalla (1894). "Innan han for till Paris 1877 måste han ha något att leva av och då gjorde han illustrationer till Asbjörnsens och Moes norska folksagor, och han fick ett par tior för varje teckning som blev klar. Beställning hade han fått av förläggaren Hjalmar Linnström, men dennes förlag gick i konkurs, så någon bok blev det inte. På konkursauktionen ropade Albert Bonnier in illustrationerna och så hamnade de i hans förlagsarkiv." Albert Bonnier ropade in översättning, manuskript och illustrationsstockar på konkursauktionen, och sedan hände ingenting mer. Carl Larsson hade, såsom ovan nämnts, tidigare illustrerat bland annat H.C. Andersens sagor. Asbjörnsens och Moes folksagor passade Carl Larssons fantasi. Larsson lärde känna Asbjörnsen och Moes sagor genom den upplaga som kom på svenska 1868–1875. Men först 1927, flera år efter Larssons död, kom boken "Folksagor" av Asbjörnsen och Moe med illustrationer av Carl Larsson ut. Carl Larsson hade också fått i uppdrag att illustrera fyra samlingar "Sagor", författade av Richard Gustafsson och som gavs ut 1874–1882. Richard Gustafsson hade 1869 grundat skämttidningen Kasper och han var dess redaktör fram till 1910. En av de kända medarbetarna i tidningen Kasper var, som ovan nämnts, Carl Larsson som var en av illustratörerna vid tidningen. 1873 inledde Carl Larsson ett förhållande med den 13 år äldre Wilhelmina Holmgren, även hon studerande vid Konstakademien. Hon kom att få stor betydelse för hans konstnärliga utveckling och karriär. Deras gemensamma vän, konstkritikern Georg Nordensvan, menade i sin biografi över konstnären att ”hon har skapat honom”. De fick två barn tillsammans som båda dog kort efter födseln. Wilhelmina dog i barnsäng 1877 i samband med förlossningen av det andra barnet. Carl Larsson flyttade till Paris 1877. Under sin tid där levde han i fattigdom. Efter att desillusionerad återvänt till Stockholm och i två år ha livnärt sig på illustrationsuppdrag, reste han igen till Paris 1880 och började måla. I ett brev hade konstprofessorn Fredrik Wilhelm Scholander i mars 1881 givit honom rådet att lägga all excentricitet åt sidan och "Måla en studie, helt enfaldig, så att du måste blygas över densammas brist på originalitet, under det du dock tycker att den ser ut som ett stycke verklighet". Detta uppdrag gav Larssons uppehåll i Paris mål och betydelse. Den lilla målarbyn Grez-sur-Loing, i närheten av Fontainebleau söder om Paris, blev hans hemvist under Paristiden. Han utvecklade här sin egen stil, och akvarellen blev hans specialitet. Grez-sur-Loing och giftermål Grez-sur-Loing var en liten idyll där en målare lätt kunde hitta motiv: trädgårdar, unga fruktträd, blomsterprakt och köksväxter, stränder med terrasser och spaljéer, gamla lusthus och bryggor, en flod med små vattenfall, gubbar i träskor och flickor i solsken med mera. Det nordfranska milda ljuset tillägnade sig Larsson lätt, behandlingens elegans och lätthet kom av sig själv och därtill en personlig touch som snart uppmärksammades av franska iakttagare. Larsson gifte sig 1883 med konstnären Karin Bergöö och den växande familjen blev snart ett givet motiv för intima porträtt, däribland "Bruden" (1883), "Ateljéidyll" och "Lilla Suzanne" (1885). De första Grez-akvarellerna, bland annat med akvarellerna "Oktober" och "November" (båda Göteborgs Konstmuseum), som han skickade in till konstsalongen 1883 gav honom tredje pris. I Sverige vistades han 1885–1888 och målade stämningar från södra Stockholm, friluftsstudier, vår i glittrande solsken med blommande fruktträd och unga ljusklädda flickor och vinter med nyfallen snö. 1886 accepterade han uppdraget som chef för Göteborgs museums konstskola, en tjänst han kom att inneha till 1891. Han hade vid den tiden bakom sig en frodig verksamhet som illustratör, akvarellist och målare i olja. Men denna verksamhet var fortfarande splittrad och saknade en fast hållpunkt. Han hade tidigt haft klart för sig att det var monumentalkonsten han ville sträva till. Det är ingen tillfällighet att det konstverk som väckt hans beundran då han var en fattig pojke i Stockholm var Sankt Görans-gruppen i Storkyrkan, den väldiga träskulpturen från medeltiden och att hans älsklingsbok var en mytologi från 1700-talet, fylld med kopparstick, gudar och gudinnor i barockställningar med fladdrande, pompösa draperier. Det pittoreska hade för honom en oemotståndlig dragningskraft. Dekorationer Följaktligen accepterade han ivrigt erbjudandet att dekorera trappan i Fürstenbergs hem. Som ämnen för tre av rummets väggar föreslog han att behandla tre epoker inom nyare tidens konst: renässans, rokoko och modernism. Denna uppgift kunde endast genomföras i Paris, alltså återvände han dit på våren 1888 och till världsutställningen året därpå var triptyken, Rokoko-Renässans-Nutida konst, så pass fullbordad att den kunde delta i den svenska avdelningen. De tre stora målningarna var infattade i ett originellt vitt ramverk med infällda figurer och blomstermotiv i relief. Mittbilden, Renässansen framställer konstens gudinna som vaknat ur en sekellång sömn och som hyllas där hon sitter på en antik sarkofag. Rokokon personifieras av en herdinna som vilar i en snäcka dragen av en delfin och smeker en kavaljer vars händer bundits med blomsterslingor. Den tredje bilden karaktäriserar den moderna konsten: skulpturkonsten representeras av en kvinnostaty som fattar skulptören om handleden, målarkonsten representeras av Carl Larsson själv som idkar friluftsmålning och arkitekturen av Eiffeltornet. Larsson var dock oerfaren vad gäller dekoration och triptyken blev främst en ansats och kritiken ansåg att ämnena borde ha behandlats på ett värdigare och kärnfullare sätt. Vid återkomsten till Göteborg fick han som uppgift att dekorera trapphuset i en flickskola. Lokalen var modern, banal och intetsägande men Larsson livade upp den genom att fylla alla väggar med kompositioner över ämnet den svenska kvinnan under olika tider. Där återfanns bland annat vikingatidens moder som står med sina barn framför en runsten, medeltiden representeras av den heliga Birgitta och stormaktstiden av en adelsfröken som syr på en blågul fana och samtidigt söker på jordgloben det land dit hennes älskade dragit ut i krig. 1800-talet representeras av Fredrika Bremer vid skrivbordet och serien avslutas med en grupp botaniserande skolflickor. Målningarna utfördes direkt på muren och fullbordades på hösten 1890. Larssons sinne för fantasi och känslosamhet fick här fritt utspel. 1891 flyttade Carl Larsson från Göteborg och slog sig åter ned i Stockholm. Under 1890-talets första år samarbetade Carl Snoilsky och Carl Larsson för att ge ut ett praktverk med ett urval av Elias Sehlstedts Sånger och Visor. Uppdrag för Nationalmuseum Frågan om utsmyckningen av det nybyggda Nationalmuseums hall hade diskuterats sedan 1883. Den kommitté som bildats för att besluta i frågan hade tagit tre år på sig för att bestämma vilka motiv som skulle pryda de åtta väggfälten. 1888 utlystes en tävlan där Larsson skickade in tre skisser för den ena sidoväggen på bottenvåningen: Karl XII i Bender tittar på Tessins ritningar till Stockholms slott, Linné inför Lovisa Ulrika i Drottningholms park och Sergel i sin ateljé modellerande Gustav III:s staty. Kommittén antog inget förslag utan utlöste en ny tävling 1891. Även i denna tävling medverkade Larsson och han skickade in förslag på hur alla åtta väggfält skulle se ut. Nedre trapphusets väggar ägnade han åt svensk konst och svenskt konstliv under 1600- och 1700-talen. Han påminde i sina sex motiv om Ehrenstrahl, som han framställer målande ett ryttarporträtt av Karl XI, om bygget av Stockholms slott (Nikodemus Tessin och Hårleman), om upphovet till Konstakademien (Taravals ritskola), om importen till Sverige av fransk rokoko (Carl Gustaf Tessin visar för Lovisa Ulrika sina förvärv i Paris), om antikens pånyttfödelse (Gustav III hälsar de i Rom inköpta konstverken välkomna till Sverige) och om svensk nyklassicism (Sergel arbetande på Psykegruppen). För trapphallens övre våning upptog han Gustav Vasas intåg i Stockholm 1523 och Gustav II Adolf som landstiger i Tyskland. Larsson vann tävlingens första pris. Inom kommittén rådde dock fortfarande delade meningar och hela frågan blev liggande i två år. Först 1894 antogs av Kungl. Maj:t Larssons program, under följande år utförde han utkast på kartonger till sina kompositioner för bottenvåningen och sommaren 1896 utförde han de sex målningarna al fresco. Hos kommittén var det dock endast tre av de tolv ledamöterna som godkände Larssons målningar och bedömningen bland övriga varierade mellan underkännande och anmärkningar på detaljer som borde göras om. När Larsson hävdade att kommittén redan godkänt hans förslag, blev resultatet att kommittén förklarade sig "antaga" freskerna; ordet "godkänna" ville man undvika. Frågan om utförandet av Gustav Vasas intåg i Stockholm sköts på framtiden. Sundborn och familjeliv i måleriet Larsson blev dock populär som familjelivets och hemmets målare. Redan i Grez hade han målat sina närmaste. På Lilla Hyttnäs i Sundborns socken bodde två fastrar till Karin. Då Carl Larsson besökte trakten med sin svärfar hade denne erbjudit honom att få köpa en gård i trakten; Larsson hade avslagit erbjudandet med en formulering om att nog endast en gård som Lilla Hyttnäs skulle passa en konstnär. Sedan den ena systern avlidit och den andra då inte längre ville bo kvar kom familjen Larsson att få gården i present. Under många år fungerade den som sommarbostad medan den grundligt byggdes om. 1901 lämnade familjen Larsson Stockholm för att slå sig ned varaktig på Lilla Hyttnäs. Gården i Dalarna kom att erbjuda familjen i denna miljö en aldrig sinande motivrikedom. Under arbetet med freskerna hade Larsson utvecklat ett förenklat uttryckssätt, klar linjebyggnad och lätta färger. Detta uttryckssätt är konsekvent genomfört i den serie bilder från Sundborn som han började utföra på lediga stunder 1894; teckningar i tusch med noggrant redogörande för alla detaljer och enkelt kolorerade. Serien "Ett hem i Dalarne, 20 lavyrer med fyra färger" visades på Stockholms-utställningen 1897, utgavs i något utvidgat skick i färgtryck 1899 som Ett hem och förvärvades följande år av Nationalmuseum. Denna bildserie, som senare följdes av tre andra sundbornsalbum, gjorde Larsson känd och omtyckt även långt utom Sveriges gränser. Fresker och väggmålningar Efter de sex freskerna på Nationalmuseum följde hans bidrag till dekorering av det nya operahuset i Stockholm. Han målade i olja en plafond och sex lunettbilder för publikfoajén. Plafonden med allegoriska figurer. Ryktet flygande, putti lekande med en svensk flagga, i lunetterna fantasier över Folkvisan, Kämpasången, Karusellen. Målningarna som gjordes i olja var dock inte beräknade för salens normala belysning och har inte kommit till sin rätta där. Därefter följde en fresk i läroverket Norra Latin där Larsson valde ämnet skolungdomens korum vid en vapenövning. I den realistiska kompositionen lade han in keruber som tumlar runt kring den svenska flaggan och över en i väggytan inskjutande dörr placerade han en vitskrudad ung flicka inom en krans av vårblommor. För latinläroverket i Göteborg målade han "Ute blåser sommarvind" där barn är på väg till skolan för att klä skolsalen med blommor och grönt inför examen. Nationalmuseums väggmålningskommitté hade lyckats samla sig och bad Larsson att måla Gustav Vasas intåg i Stockholm. Larsson hade nu gjort en ny skiss av samma motiv, med förenklad komposition, antalet figurer minskat och med karaktär av monumentalteckning i brokiga färger. Kommittén hade beställt utförandet i al fresco men Larsson bad att istället få måla motivet i olja och sedan kommittén godkänt detta kunde oljemålningen sättas upp i trapphallen 1907. Vad gäller det återstående väggfältet utförde Larsson 1911 en skiss där han skildrade en konungs offerdöd för sitt folk. Förslaget togs till en början knappast på allvar av väggmålningskommittén och en hetsig strid utbröt, inte främst på grund av motivet utan på grund av Larssons önskan att målningen, Midvinterblot, skulle placeras i trapphuset mittemot Gustaf Vasa-målningen. Till slut blev Larssons förslag refuserat. Men Midvinterblot skulle ändå komma att hamna där Larsson önskade. Carl Larsson var även verksam som etsare och porträttmålare. Av hans porträtt märks särskilt två porträtt av Oscar Levertin (1906) och ett porträtt av August Strindberg (Nationalmuseum). År 1919 avled Carl Larsson, 65 år gammal. Arvet efter Carl Larsson Efter Karins bortgång 1928 bestämde barnen (Suzanne, Pontus, Lisbeth, Brita och Kersti) att bevara hemmet i Sundborn som det sett ut under föräldrarnas livstid. De bildade 1946 en släktförening med syfte att förvalta Carl Larsson-gården i fortsättningen och låta den vara öppen för visningar för allmänheten. 1997 placerades slutligen den stora målningen Midvinterblot där Larsson hade tänkt att den skulle hängas. Efter en Larsson-utställning på Nationalmuseum och där 300 000 besökare sett målningen på Larssons utvalda plats, hade allmänna opinionen svängt. Under de pågående reparationsarbetena vid Nationalmuseum är Midvinterblot tillfälligtsvis nedtaget från sin plats. Carl Larsson är representerad på ett flertal museer, bland annat Uffizierna i Florens, Alte Nationalgalerie i Berlin, Statens Museum for Kunst i Köpenhamn, Musée du Luxembourg i Paris, Göteborgs konstmuseum, Nationalmuseum, Prins Eugens Waldemarsudde, Kalmar konstmuseum, Nordiska museet, Thielska galleriet, Norrköpings konstmuseum, Bonniers porträttsamling, Metropolitan Museum och Malmö konstmuseum,. Carl Larssons väg i Södra Ängby, Stockholm, är uppkallad efter Carl Larsson. Verklista Kända målningar 1883 - I köksträdgården 1883 - Gubben och nyplanteringen 1884 - Lilla Suzanne 1885 - Interiör från Fürstenbergska galleriet 1886 - Friluftsmålaren 1888-1889 - Rokoko-Renässans-Nutida konst 1890-1891 - Svenska kvinnan genom seklen 1902 - Ute blåser sommarvind 1905 - Potatisplockning 1907 - Nu är det jul igen 1908 - Selma Lagerlöf 1891-1908 - Gustaf Wasas intåg i Stockholm Midsommarafton 1523 1910-1915 - Midvinterblot Bibliografi över originalupplagor De mina : gammalt krafs. Stockholm: Bonnier. 1895. - Ny utgåva under titeln De mina och annat gammalt krafs (1919), utökad med ett antal bildplanscher och tillhörande texter. Ett hem : 24 målningar. Stockholm: Bonnier. 1899. Larssons : ett album, bestående af 32 målningar, med text och teckningar, allt af Carl Larsson själf. Stockholm: Bonnier. 1902. Spadarfvet : Mitt lilla landtbruk : 24 målningar med text och teckningar. Stockholm: Bonnier. 1906. Svenska kvinnan genom seklen : 10 bilder med text och teckningar : efter målningar i Nya elementarläroverket i Göteborg. Stockholm: Idun. 1907. Carl Larsson : 60 reproduktioner i tontryck efter fotografier af originalen. Små konstböcker. Lund: Gleerup. 1910. Åt solsidan : en bok om boningsrum, om barn, om dig, om blommor, om allt : taflor och prat. Stockholm: Bonnier. 1910. Andras barn : 32 målningar med text. Stockholm: Bonnier. 1913. Jag. Stockholm. 1931. Se även Carl Larssongården Bergööska huset Sundborn Kommentarer Källhänvisningar Noter Tryckta källor Vidare läsning Svalin Gunnarsson, Elisabeth (2017) I min trädgård vill jag vara Karin. En praktisk trädgårdsberättelse från Sundborn. Bonner Fakta. Externa länkar Carl och Karin Larssons släktförenings sida om Carl Larsson Jugendkonstnärer Svenska serieskapare Hedersledamöter vid Västmanlands-Dala nation Svenska målare under 1800-talet Svenska målare under 1900-talet Konstnärer från Stockholm Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Statens Museum for Kunst Födda 1853 Avlidna 1919 Män Representerade vid Bonnierska Porträttsamlingen Representerade vid Norrköpings konstmuseum Representerade vid Metropolitan Museum of Art Representerade vid Prins Eugens Waldemarsudde Representerade vid Thielska galleriet


source: wikipedia

text: Petite Ceinture-järnvägen (franska Chemin de fer de Petite Ceinture, ”Lilla bältjärnvägen”), en järnvägslinje som omsluter Paris likt en ringlinje. Sista passagerartåget gick 1934 men större delen av banan ligger kvar. På äldre kartor över Paris syns en järnvägslinje som i princip följer de yttre boulevarderna och den nyare motorvägen (Boulevard Périphérique) runt staden. Banan började anläggas 1851 och 1867 var bältet igenknäppt. Banans längd var 34,2 kilometer och det fanns 31 stationer längs linjen. Enligt de gamla tidtabellerna tog hela resan runt 1 timme och 40 minuter. Anledningen till att den byggdes var att transportera folk och varor på ett snabbare sätt, men det fanns också i tankarna att den skulle användas för militärtransporter vid händelse av en ny revolution. Konstnären Hasse Lindroth har skildrat järnvägen i målningar. Källor www.petiteceinture.org Association Sauvegarde Petite Ceinture Kapitlet Ödemarkernas Paris i Än en gång Paris, Bo E. Åkermark, 1981 Se även Flèche d'or Café Externa länkar La Petite Ceinture (på franska) Järnvägslinjer i Frankrike Transport i Paris Byggnader och anläggningar i Paris


text: Carl Gustaf Pilo, född 5 mars 1711 på gården Göksätter nära Nyköping, död 2 mars 1793 i Stockholm, var en svensk konstnär och porträttmålare. Biografi Carl Gustaf Pilo var son till målaren Olof Pilo (eller Pijhlou) (1668–1753) och Beata Jönsdotter Sahlstedt. Hans far arbetade under 1690-talet på Drottningholms slott som målare men blev sedan lantbrukare i Nyköpingstrakten, där han köpte ett litet hemman, Göksäter i Runtuna socken. Hans farfar härstammade från Polen och farfadern hade flyttat till Sverige under Karl X Gustavs krig. De tidiga åren Som tolvåring skickades Pilo till Stockholm för att bli lärling hos yrkesmålaren Kristofer Christman. Pilo blev med tiden gesäll hos Christmans son, och därefter reste han runt i Tyskland. Två år senare, 1736, återkom han till Sverige. Efter det studerade han vid Konstakademien och för porträttmålaren Olof Arenius (1700–1766), samt vidare i Tyskland, där han utvecklade sin konst. Han påverkades av fransk konst men kanske mest av holländaren Rembrandt. År 1737, när han var 26 år gammal, reste han till Skåne och stannade där i tre år. I Skåne fick han arbete som porträttmålare och utförde porträtt av den skånska adeln. Sedan reste han till Köpenhamn och kom i tjänst hos danska kungahuset, där han målade en rad porträtt av kung Fredrik V och drottning Louise. Här utvecklade Pilo en ny ljusbehandling, som till stor del bygger på motsättningen mellan ljus och skugga. Färgen blev alltmer djup och varmt lysande. Åren 1740–1772 var han bosatt i Danmark. Hovmålare i Köpenhamn I Köpenhamn utnämndes han till hovmålare, professor och direktör för Det Kongelige Danske Kunstakademi. År 1741–1745 var han teckningslärare i kadettkåren och 1747 blev han hovmålare vid det danska hovet samt året efter även professor vid en anrik konstskola. Av den danska kungafamiljen överhopades Pilo med porträttbeställningar. I Danmark utförde han ett antal porträtt, bland annat av kung Fredrik V och drottning Juliana Maria av Braunschweig-Wolfenbüttel samt de kungliga barnen. Mellan år 1748 och 1763 målade han sammanlagt 57 porträtt enbart av Fredrik V; sexton av porträtten skildrade modeller i helfigur; ytterligare föreställer personer till häst. Av drottningarna Louise, Juliana Maria och Caroline Mathilde utförde han flera porträtt. Under Kristian VII:s barn- och ungdomstid gjorde han dessutom flera målningar. Bland Pilos porträtt av den danska kungafamiljen märks särskilt hans framställning av prinsessan Sofia Magdalena, som sedermera blev Gustav III:s gemål. "De porträtten är målade i ljusgrönt och silverskimrande toner och figuren dyker fram ur det hemlighetsfulla ljusdunkel, som var utmärkande för den store holländske 1600-talsmålaren Rembrandt", enligt professor Carl Gustaf Laurin. Medlem av akademierna i Wien och Sankt Petersburg År 1756 blev Pilo medlem i Akademie der bildenden Künste Wien, konstakademien i Wien. Tre år senare, år 1759, utsågs den svenske miniatyrmålaren Martin Mijtens den yngre till hovdirektör för akademin. Akademien i Wien hade bildats år 1692 som en privatakademi. Tretton år senare, år 1769, blev Pilo medlem i Ryska konstakademien i Sankt Petersburg. Den Ryska konstakademien grundades 1757 med namnet De tre ädla konsternas akademi. Namnet ändrades till Den kejserliga konstakademien av Katarina den stora och hon lät uppföra en ny byggnad som stod klar 1789. Den byggnaden ligger mitt emot Vinterpalatset vid Nevas strand i Sankt Petersburg. Direktör och professor vid Konstakademien i Köpenhamn 1771–1773 Vid Det Kongelige Danske Kunstakademi i Köpenhamn var Pilo professor, och 1771 valdes han till dess direktör för två år. Den danske statsmannen Johann Friedrich Struensee blev samma år, den 14 juli, utnämnd till geheimekabinettsminister, med fullmakt att utfärda kabinettsorder under kungligt sigill och utan kungens personliga underskrift, så att han i själva verket blev enväldig. Under Johann Friedrich Struensees makt hade akademinen en besvärlig tid ekonomiskt, och de utländska konstnärerna sågs med oblida ögon. Struensee hade doktorsgrad och var livmedikus åt de kungliga, som Pilo hade målat porträtt av, och Struensee blev anvisad bostad på Christiansborgs slott. Tillbaka till Sverige Efter Gustav III:s statskupp i Sverige år 1772 blev danskarna avogt inställda till svenskar. Pilo kände sig trakasserad och begärde avsked. Han fick en liten årlig pension från Det Kongelige Danske Kunstakademi, men utvisades samtidigt från Danmark. Han flyttade då till Helsingborg, men då hans försök att få tillbaka sin anställning i Köpenhamn misslyckades, bosatte han sig 1775 i Nyköping. Inte heller Gustav III hade någon sysselsättning att erbjuda efter hans ankomst till Stockholm. När Pilo bosatte sig i sin barndomsstad Nyköping hade han två år tidigare blivit ledamot av akademien i Stockholm och fick 1774 en årlig pension av kungen. Direktör vid Konstakademien i Stockholm 1777 Efter sin återkomst till Sverige utsågs Carl Gustaf Pilo till direktör vid Konstakademien i Stockholm i december 1777. Pilo tillträdde inte denna befattning förrän tre år senare och behöll den sedan i tretton år till sin död 2 mars 1793; han blev 82 år gammal. Akademien hette då Kongliga Målar- och bildhuggarakademien och det var först år 1810 som akademien fick namnet Kungliga Akademien för de fria konsterna. Gustav III hade skrivit de första stadgarna år 1773 med den franska konstakademien som förebild. Det sena 1700-talet räknas som Konstakademiens första guldålder, då den tidens stora konstnärer var invalda som ledamöter och då konstnärerna även undervisade. År 1780 blev Johan Tobias Sergel invald som ledamot i Konstakademien och blev professor vid akademien. Det sägs att Johan Tobias Sergel hyste stor aktning för Pilo. Följande har sagts om Carl Gustaf Pilo: "Till sitt väsen var han manlig och allvarlig, som konstnär blygsam och flärdlös", enligt Nina Ringbom på Historiesajten. Karriär även i det svenska kungahuset Gustav III sökte upp Pilo med uppdraget att få sin kröning målad. Pilo försökte avsäga sig det, för han hade inte varit med vid kröningen och hade aldrig målat en gruppbild. Men kungen var envis och han ville ha en motsvarande målning, en pendang till Ehrenstrahls på Drottningholms slott av Karl XI:s kröning, och Gustav III ville att Pilo skulle måla den. År 1776 beställde således Gustav III en tavla av sin kröning, vilken hade ägt rum flera år tidigare. Pilo åtog sig till slut uppdraget, och under åren 1782 till 1793 arbetade han med målningen; arbetet förblev emellertid ofullbordat. Gustav III:s kröning i Storkyrkan Höjdpunkten i Pilos konst är den väldiga, men ofullbordade målningen av Gustav III:s kröning i Storkyrkan, som hänger i Nationalmuseum. Målningen, som är 3 meter hög och 5,3 meter bred, är Pilos kanske yppersta arbete och ett mästerverk i svensk konst. Kompositionen är väl avvägd, koloriten glänsande harmonisk och de individuella porträtten briljant utförda. Om man studerar tavlan noga, kan man på flera ställen upptäcka dubbla ansikten. Vidare experimenterade Pilo med asfaltsfärg, vilket gör att tavlan uppvisar många större sprickbildningar. Färgerna har därför genomgått kraftiga förändringar, men målningen ger likväl en god uppfattning om Pilos storhet som konstnär. Pilo bör räknas till våra främsta målare och var särskilt skicklig som kolorist; där ser man spår och inflytande av den venetianska skolan och från Rembrandt. Många av hans tavlor utstrålar festivitas; detta gäller framför allt den stora kröningstavlan. Pilos betydelse i svensk konsthistoria kan också utläsas i att Postverket vid tre tillfällen använt målningar av Pilo som motiv vid frimärksutgivning. Till Pilos 250-årsdag år 1961 utgavs en detalj ur kröningstavlan. Carl Gustaf Pilos far Olof Pilo (1668–1753) var målare och lantbrukare och hans bror Jöns Pilo (1707–1793) var porträttmålare; bland annat finns flera porträtt av präster i hans produktion. Pilos väg i Södra Ängby är uppkallad efter konstnären. Pilo finns representerad vid bland annat Norrköpings konstmuseumStatens Museum for Kunst, Länsmuseet Gävleborg, Postmuseum, Nordiska museet, Hallands konstmuseum, Konstmuseet Sinebrychoff och Museum Vest. Några konstverk som Carl Gustaf Pilo målat, urval Självporträtt, Carl Gustaf Pilos självporträtt i Portrætsamlingen i Frederiksborgs slott i Hillerød på Nordsjälland (se ovan) Fredrik V av Danmark (1723–1766), 57 porträtt, varav 16 porträtt i helfigur, 4 porträtt till häst Drottning Louise av Danmark (1724–1751), gift med Fredrik V av Danmark i hans första gifte, flera porträtt Juliane Marie, drottning av Danmark (1729–1796), gift med Fredrik V av Danmark i hans andra gifte, porträtt 1760, stående helfigur, Nationalmuseum, Stockholm Drottning Sofia Magdalena av Sverige (1746–1813), dotter till Drottning Louise av Danmark, flera porträtt Karoline av Danmark (Vilhelmine Karoline av Danmark) (1747–1820), dotter till Drottning Louise av Danmark, gift med Wilhelm I av Hessen-Kassel (1743–1821). Kristian VII av Danmark (1749–1808), son till Drottning Louise av Danmark, gift med Caroline Mathilde av Storbritannien (1751–1775). Drottning Caroline Mathilde av Danmark (1747–1820), dotter till Drottning Louise av Danmark Louise av Danmark (1750–1831), dotter till Drottning Louise av Danmark Skomakarfamilj Gustav III:s kröning i Storkyrkan 1772 i Stockholm, olja på duk, 1782–1793, ej fullbordad, Nationalmuseum, Stockholm Kain och Abel – allegori över hatet Mogens Scheel von Plessen av Fussingø och Selsø, porträtt målat cirka 1745 Fru Charlotta Pilo, född Desmarées, porträtt målat 1756 Caritas Romana – allegori över kärleken Fru Anna Katarina Hedenberg, född Levin, 1793, pastell, oval, 49 × 42 cm, Nationalmuseum, Stockholm Eremit och ung flicka Komiska figurer i parken Döda rapphöns Venus agar Amor Greve Johan Ludvig Holstein Ledreborg Göteborgs konstmuseum Galleri Se även Svenska konstnärer Gustav III:s kröning i Storkyrkan Referenser Noter Allmänna källor Göran Hillman, Vem är vem i svensk konst, Rabén & Sjögren, 1993, sidan 185. . Historiesajten, Carl Gustaf Pilo. Vidare läsning och externa länkar Svenska rokokomålare Svenska barockmålare Svenska målare under 1700-talet Personer under gustavianska tiden Konstnärer från Nyköping Representerade vid Göteborgs konstmuseum Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Statens Museum for Kunst Representerade vid Norrköpings konstmuseum Födda 1711 Avlidna 1793 Män Ledamöter av Konstakademien


text: Cricket eller kricket är ett bollspel som utövas mellan två lag med vardera elva spelare. Cricket kan dateras till åtminstone 1500-talets England, och utvecklades till nationalsport i landet under 1800-talet. Det är i dag en populär sport i många länder i Brittiska samväldet och i Sydafrika och spelas i de flesta europeiska länder. Cricket spelas på en stor ovalformad gräsplan i vars centrum finns en rektangulär cirka 20 meter lång gräsfri yta. Det ena lagets deltagare skall var och en vara slagman och som sådan försöka åstadkomma så många poäng som möjligt. Poängen räknas som runs, och innebär att slagmannen med ett slagträ skall slå till cricketbollen ut på planen och därefter löpa utefter den gräsfria ytan till den andra ändan utan att brännas. Det andra lagets deltagare ska försöka bränna ut slagmännen och begränsa antalet runs. Under en match turas lagen om att slå och kasta. Professionell cricket spelas i endagsmatcher om 20 eller 50 overs per lag, med sex godkända kast i varje over. VM i cricket spelas som endagsmatcher över 50 overs. I internationella så kallade testcricketmatcher möter lagen varandra i matcher som varar i upp till fem dagar. Regelverket administreras av International Cricket Council (ICC) och Marylebone Cricket Club (MCC). Plan, utrustning och spelaruppställning Sporten utövas på en oval gräsplan som kan vara av olika storlekar, vanligen med en diameter om 137–150 meter. I mitten av planen finns en cirka 20 meter lång gräsfri yta som kallas pitch. I båda ändar av denna yta finns en grind (wicket) placerad som består av tre lodräta träpinnar (stumps) och två mindre pinnar (bails) som ligger vågrätt ovanpå dem. En spelare (kastare) från det kastande laget (utelaget) kastar en cricketboll (solid boll tillverkad av kork och läder) från den ena grinden mot den andra. Framför vardera grind är en slagman ur det andra laget (innelaget) placerad för att försvara grinden. Slagmännen är utrustade med varsitt solitt slagträ tillverkat av trä, vanligen vitpil. En av utelagets spelare är grindvakt och är placerad bakom den grind mot vilken kastaren kastar. Övriga spelare ur det kastande laget är placerade ute på den ovala gräsplanen. Dessa skall fortast möjligt leverera slagna bollar till grindvakten eller direkt mot grinden. På planen finns också två, ofta hattförsedda domare. Många slagmän spelar med hjälm, speciellt om de möter en kastare som kastar på fart. Hjälm är dock inte obligatoriskt men slagmännen spelar alltid med benskydd och handskar. Grindvakten har hjälm och handskar. Övriga spelare spelar oftast utan skydd, men har ibland hjälm. Grundläggande regler Två lag med elva spelare vardera turas om att slå eller kasta. Innelaget har bara två spelare (slagmän) på planen samtidigt. De står placerade framför varsin grind som skall försvaras. En av dessa (aktiv slagman) ska möta kastarens boll och försöka slå denna ut på planen och hindra den från att träffa grinden bakom honom. De båda slagmännen ska springa mellan grindarna efter det att den aktiva slagmannen slagit bollen ut på planen, och innan någon av det kastande lagets spelare lyckas fånga bollen och kasta tillbaka den på grinden eller till grindvakten. Slagmännen turas på så sätt om att vara aktiva slagmän. Om de lyckas nå grindarna utan att bli brända tilldelas slagmännens lag poäng. Man räknar poängen i runs, och målet för det lag som slår är att göra så många runs som möjligt. Om slagmannen lyckas slå bollen så att den landar utanför planens gräns tilldelas laget sex runs. Om han slår bollen så att den först landar på planen för att därefter studsa eller rulla ut över planens gräns får laget som slår fyra runs. Innings kallas den period under vilken ett lag är innelag (slår). Målet för det lag som kastar bollen är att slå ut (bränna) samtliga slagmän utom en i motståndarlaget. Lagen byter då plats, vilket också sker om det inte längre är möjligt att ta igen det andra lagets försprång i runs. När en slagman bränns kallas det för en wicket och slagmannen får därefter inte delta i den aktuella spelomgången utan ersätts med en ny slagman. Det mest direkta sättet att ta en wicket är att bollen kastas så att slagmannen missar den och den träffar grinden, så att pinnarna ovanpå den ramlar ner. En slagman kan också bli utslagen om han slagit bollen så att en av spelarna i det kastande laget fångar bollen direkt i luften, innan den träffar marken. Om slagmannen missar bollen och den träffar benskydden eller någon annan kroppsdel och domaren anser att bollen skulle ha träffat grinden utdelas också en wicket (detta kallas leg before wicket, eller lbw). Om någon av slagmännen börjar springa mot den motsatta grinden och inte hinner över en linje i nivå med denna med sitt slagträ innan utelaget lyckas träffa grinden med bollen så att minst en av de två små träbitarna faller ned, tilldelas utelaget också en wicket. En cricketmatch är indelad i overs. En over utgörs av sex (godkända) kast, varefter kastare byts och ny kastare kastar mot den andra grinden. Innelaget försöker att löpa taktiskt så att kastaren i möjligaste mån ställs mot den bättre slagmannen. Målet för varje lag är att ta fler runs än motståndarlaget och att bränna ut slagmännen så att bara en återstår. Vid spel om ett begränsat antal overs vinner det lag som erhållit flest runs. I Testcricket skall vinnande laget ha flest runs och dessutom ha bränt ut motståndarnas slagmän två gånger. Annars slutar matchen oavgjord. Spelare Ett cricketlag består av elva spelare. Beroende på spelarens färdigheter räknas han som antingen slagman eller kastare. En spelare som är bra både på att kasta och slå kallas all-rounder. Sådana spelare är sällsynta bland elitspelare som hellre fokuserar på någon av sina färdigheter. Grindvakten har en nyckelroll för utelaget. Kastare Kastaren (på engelska bowler) kan välja att kasta på fart (fast bowling) eller med skruv (spin bowling). Fart är mer chansartat då slagmannen får mer kraft och lättare kan slå många runs. Samtidigt är det lättare att bränna ut slagmannen. Att kasta med skruv är ett bra sätt att se till att slagmannen inte lyckas åstadkomma runs. Kast med skruv innebär dock att det blir svårare att bränna ut slagmannen. Vanligtvis byter man taktik under matchen. Oftast är det lagkaptenen som bestämmer hur man skall kasta. Grindvakt Grindvakten (på engelska wicket-keeper) är en av utelagets spelare som är placerad strax bakom grinden mot vilken kastaren kastar. Han har till uppgift att fånga bollar som slagmannen missat, och kan då förhindra en run eller genom att med bollen slå ner grindens överliggande bails bränna ut slagmannen om denne är på väg mot motsatt grind. Han är också i position för att ta en boll som nuddat slagmannens slagträ innan bollen studsat. På så sätt kan han också bränna slagmannen. Slagmän Det finns alltid två slagmän (på engelska batsmen) på planen. När en av de två blir utslagen ersätts han av en ny slagman. Spelordningen bland slagmännen bestäms av lagkaptenen. Man kan inte byta slagman under tiden som han spelar. Terminologi Duck - En slagman som blir utslagen innan han lyckas åstadkomma någon run kallas duck. Golden Duck - En slagman blir utslagen med första bollen han möter. Royal Duck - När en innings första boll resulterar i utslagning kallas det "Royal Duck" Century - När en slagman har åstadkommit 100 runs kallas det ett century (sekel eller mer riktigt "Hundring"). Ton - Samma innebörd som Century Innings - En innings är den period under vilken ett lag slår. En innings pågår tills alla slagmän är brända utom en, eller tills det inte längre är möjligt att ta igen det andra lagets försprång i runs. Maiden over - En maiden over betyder att slagmännen inte har fått någon run på över sex kast. Wicket Maiden - En maiden over där kastaren får en wicket Dot Ball - En boll som slagmännen inte har fått någon run på. Kallas så eftersom man visar detta med en punkt i matchens scorecard. Cricketformer Det finns olika former av cricket. De populäraste formerna är: Endagscricket (One Day Cricket eller One Day International) Endagsmatcher spelas oftast i 50 overs var av båda lagen eller tills ett lag har vunnit eller bränt ut det andra laget. Endagsmatcherna spelas med färgglada dräkter och en vit boll. VM i cricket, som arrangeras vart fjärde år, spelas i endagsformat. 2011 spelades VM i Indien, 2015 i Australien och Nya Zeeland samt 2019 i England och Wales. 2023 kommer Indien återigen att vara värdland. Testcricket (Test Cricket) Testcricket spelas under tre till fem dagar med vita dräkter och röd boll och har inga begränsningar gällande overs. Istället får varje lag spela två innings vardera, om inte ett lag har fler runs efter en innings än vad det andra har efter två. Endast de tolv bästa landslagen är idag kvalificerade för att spela testmatcher. Australien (spelade sin första testmatch 1877) England (spelade sin första testmatch 1877) Sydafrika (spelade sin första testmatch 1889) Västindien (spelade sin första testmatch 1928) Nya Zeeland (spelade sin första testmatch 1930) Indien (spelade sin första testmatch 1932) Pakistan (spelade sin första testmatch 1952) Sri Lanka (spelade sin första testmatch 1982) Zimbabwe (spelade sin första testmatch 1992) Bangladesh (spelade sin första testmatch 2000) Irland (spelade sin första testmatch 2018) Afghanistan (spelade sin första testmatch 2018) Första klass-cricket (First Class Cricket) Liknande regler som för testcricket men då andra lag, vanligen klubblag som i cricket ofta representerar geografiska områden, spelar dessa matcher kallas de för Första klass-matcher. Ett exempel på detta är de inhemska ligorna i länderna med test-status. Twenty20 Cricket Twenty20 cricket, förkortat T20, är den nyaste formen av cricket och spelas med 20 overs per lag. En match är då över på ca tre timmar. Historia Ursprunget till cricket är oklart. När spelet etablerades som vuxensport under 1600-talet, hade liknande spel under flera hundra år spelats av barn och ungdomar i Kent och Sussex. Spelet omtalades i skrift första gången 1597 i ett rättegångsprotokoll rörande en skolegendom i Surrey, där det framgår att man spelat krecket på ägorna åtminstone sedan mitten på 1500-talet. I en ordbok från 1611 beskrivs cricket fortfarande som ett ungdomsspel. Under 1600-talets politiskt oroliga första hälft spelades cricket sparsamt i England, och sägs någon period till och med ha varit förbjuden (under Oliver Cromwells regering), även om direkta bevis för detta saknas. Under århundradets sista årtionden etablerades spelet och vadslagning på lagen tilläts. Sponsring av lagen förekom första gången under 1700-talet, framförallt genom adeln och företagare. Bland bidragsgivare märks hertigen av Richmond. Spelresultat rapporterades också ofta i pressen. Under århundradet spreds spelet i England och därifrån till Karibien, Indien och Australien. Under 1800-talet började man spela cricket också i Nya Zeeland och Sydafrika. Skrivna regler för spel som påminde om cricket tycks ha förekommit sedan åtminstone 1727, men först 1744 gavs de första reglerna ut som Laws of Cricket. Dessa reviderades ett antal gånger under 1700-talet, och 1787 grundades Marylebone Cricket Club som alltsedan dess ansvarar för regelverket. Ursprungligen skulle bollen rulla på marken mot grinden, varvid slagmannen använde en klubba som påminde om en bandyklubba. Detta ändrades 1760, då bollen i stället började kastas som i dagens cricket, även om kastet legaliserades först under 1860-talet. Under 1800-talet grundades de flesta klubbar som är verksamma idag. Den första av dessa var Sussex CCC. År 1844 spelades den första landskampen i cricket (mellan USA och Kanada), och 1859 reste ett engelskt proffslag över till Nordamerika för turneringsspel. Under 1877 spelades de första Test-matcherna mellan ett engelskt och ett australiskt lag och 1899 etablerades Sydafrika som tredje Test-nation. Säsongen 1900 beslöt man att varje over skulle spelas om sex bollar, vilket gäller än i dag. Man prövade i vissa länder, däribland England, att spela om åtta bollar per over, men återgick efter andra världskriget till sex bollar, vilket gäller enligt regelverket som reviderades 2000. Under 1930-talet blev Indien, Västindien och Nya Zeeland Test-nationer, och Pakistan följde efter andra världskriget. Senare har Sri Lanka, Zimbabwe, Bangladesh, Irland och Afghanistan anslutits. Efter andra världskriget har Englands tidigare dominans bland cricketspelande länder brutits och ersatts av lag från Västindien, Asien och Oceanien. Säsongen 1969 spelades i England första gången internationella endagsturneringar i cricket (Limited Overs Cricket eller One-Day Cricket), vilket blivit en stor framgång. De främsta turneringarna är Friends Provident Trophy och sedan 1975 VM i cricket, men i England fortlever också i mindre skala de äldre County-turneringarna. I juni 2001 infördes en officiell rankinglista avseende testturneringar, och 2002 kom en motsvarande lista för endagsturneringar. Kända cricketspelare Muttiah Muralitharan Imran Khan Sachin Tendulkar Brian Lara Sir Vivian Richards AB de Villiers Wasim Akram Kumar Sangakkara Mahela Jayawardene Shane Warne Glenn McGrath Ricky Ponting Don Bradman Ellyse Perry Meg Lanning Alyssa Healy Stafanie Taylor Mithali Raj Belinda Clark Karen Rolton Se även International Cricket Council VM i cricket Lord's Cricket Ground Referenser Externa länkar Swedish Cricket Federation Cricinfo, information och cricket nyheter International Cricket Council Lord's Cricket Ground European Cricket Counsil Cricket Wikipedia:Basartiklar


text: Christer Robert Themptander, född 23 maj 1943 i Stockholm, är en svensk konstnär, bildaktivist, poet och grafiker. Han är sonsons son till statsminister Robert Themptander och var gift med Inger Fredriksson (1943–2022) med vilken han har dottern Yolanda Themptander, född 1980. Themptander har sedan slutet av 1960-talet med humor och skärpa i ord och bild kommenterat sin samtid. Han var med i kretsen kring tidningen PUSS där han bland annat gjorde omslag och baksidor. Han uttrycker sig slagfärdigt och satiriskt med hjälp av collage, affischer och fotografier. Förutom en mängd utställningar sedan början av 1970-talet har Themptander publicerat ett tjugotal böcker, såväl konstböcker med politiska och poetiska bilder som barnböcker. Han arbetar även med att montera ihop bortslängda vardagsobjekt som får en ny form och en ny mening. Detta visar han i boken På plats där det händer (2018). Themptander var en av konstnärerna bakom Nationalgalleriet som existerade 1984–2016 i Gamla stan i Stockholm. Sedan 2005 är Themptanders affisch Vi glömmer aldrig Wounded Knee med i en stor vandringsutställning i USA, The Graphic Imperative Exhibition, kurerad av Massachusetts College of Art and Design, som en av de 121 bästa affischerna i västvärlden gjorda 1965–2005. "Exhibition design for The Graphic Imperative: International Posters for Peace, Social Justice and the Environment, 1965–2005. This exhibition of socio-political posters from around the world traveled to over twenty venues in the United States and abroad over a five-year period. Curated by Frank Baseman, Chaz Maviyane-Davies and Elizabeth Resnick" Senaste separatutställningarna 2005 Subversiv, Kulturhuset, Stockholm, (9 april - 10 juni) 2007 "Brainstorming - 33 vykort i tiden" och andra snedsprång, Grafiska Sällskapet, Stockholm (6 - 30 september) 2008 Avarter, Galleri Vända Sida, Linköping (11 januari - 1 mars) 2008 Välkommen till Klubb På Tvären, Station Tellungs, Gotland, (19 - 27 juli) 2008 Värsta vykorten, Postmuseum, Stockholm (6 februari - 2 november) 2009 Samtiden smittar, Galleri GKF, Visby 2009 Cut & Paste, Galleri (KG52), Stockholm (17 september -10 oktober) 2011 I skuggan av Carl Bildt, Verkstad Kvarngatan 38, Norrköping (25 - 26 maj) 2011 Ifrågasett, Barken Galleri, Söderbärke, (28 maj - 8 juli) 2011 För full hals, Storsjöyran, Östersund (25 - 30 juli) 2012 Svenska hemligheter, Postmuseum, Stockholm (17 november - 1 september 2014) 2013 Fula gubbar, Galleri Kronan, Norrköping (28 september -13 oktober) 2013 retro.affischer.politik, Rönnells antikvariat, Stockholm (19 oktober - 16 november) 2016 Affischer, Galleri V, Stockholm (9 -26 april) 2017 Split Vision, Litografiska museet, Sundbygård Huddinge (1 - 29 oktober) 2018 På plats där det händer, Barken Galleri & Bokstuga, Söderbärke (juli-aug) 2019 Affischer, Vintageaffischer, Stockholm (3 - 12 maj) 2019 Affischer, Drömverkstan Söderhamn (april) 2020 Upp & nedvända världen, Umeå Konsthall Väven (8 februari - 31 augusti) 2020 Affischer, Rönnells antikvariat, Stockholm (21 februari - 7 mars) 2021 Separat, Grafiska sällskapet, Stockholm (6 - 31 oktober) 2023 Oförutsett, Vintageaffischer, Stockholm (6 - 13 maj) Samlingsutställningar 2008 Nationalgalleriet at SUPERMARKET, Supermarket Art Fair, Stockholm (15 -17 februari) 2009 Nationalgalleriet at SUPERMARKET, Supermarket Art Fair, Stockholm (13 - 15 februari) 2009 Proggens affischer, Nordiska museet, Stockholm (29 april - 4 oktober) 2009 Tjo va de är livat i holken - Holkutställning, Capellet, Söderbärke (25 juni - 12 juli) 2009 Dopp i grumligt vatten, Nationalgalleriet, Stockholm (5 - 20 december) 2010 Cash is King, Nationalgalleriet, Stockholm (19 maj - 20 juni) 2010 Proggens affischer, Jönköpings läns museum, (17 april - 22 augusti) 2010 På bar gärning, Grafiska Sällskapet, Stockholm (28 augusti - 15 september) 2010 Proggens affischer, Väsby Konsthall, Upplands Väsby (4 - 26 september) 2010 Grafiska sällskapet 100 år, Konstakademien, Stockholm (26 oktober - 12 december) 2010 Bland brunskjortor & Folkdräkter, Nationalgalleriet, Stockholm (27 november - 19 december) 2011 Proggens affischer, Örebro läns museum (28 maj - 25 september) 2011 Nationalgalleriet on tour, Galleri Bernsteinzimmer, Nürnberg (8 oktober - 6 november) 2011 Apokalops, Nationalgalleriet, Stockholm (10 -18 december) 2012 Nationalhälsan, Supermarket Art Fair på Kulturhuset, Stockholm (17 -19 februari) 2012 Design för frihet - frihet i design, Studio 44, Stockholm (31 augusti - 15 september) 2013 Mitt i rörelsen, Arbetets museum, Norrköping (13 april -25 augusti) 2013 Vårvädring, Samlingsutställning på Grafiska Sällskapet, Stockholm (25 maj - 12 juni) 2013 Skogen - en samlingsutställning, Grafiska sällskapet, Stockholm (23 november - 15 december) 2013 rött och svart, Nationalgalleriet, Stockholm (14 - 23 december) 2014 Vårsalongen, Liljevalchs konsthall, Stockholm (24 januari - 23 mars) 2014 Slussen en hjärtefråga, Grafiska sällskapet, Stockholm (22-29 maj) 2014 Djur, Säfstaholms slott, Vingåker (21 juni - 10 augusti) 2014 XV:e Grafiktriennalen, Uppsala konstmuseum (20 september - 2 november) 2014 Brysk tröst, Nationalgalleriet, Stockholm (13 - 21 december) 2015 Proggens affischer, Kanela kultur, Hellvi Gotland (18 - 26 juli) 2015 Midvinter - en samlingsutställning på Grafiska sällskapet, Stockholm (28 november - 16 december) 2015 Hög svansföring - hunden i konsten, Södertälje konsthall (7 november - 24 januari 2016) 2016 Ropen skalla - konsten åt alla!, Malmö konstmuseum (13 februari - 15 maj) 2016 Sista skriket, Nationalgalleriet, Stockholm (10-18 december) 2017 Affischerna 1967-1979, Kanela kultur, Hellvi Gotland (9 - 15 juli) 2019 Pladask i samtiden, Grafiska sällskapet, Stockholm (23 februari - 13 mars) 2019 Grafiska Sällskapet i Stockholm Maj - juni. 2020 Grafiktriennal XVI (turné), Galleri Sander Norrköping 25 januari-14 mars, Trelleborgs Museum 4 april – 23 maj, Kulturens Hus i Luleå 3 september – 4 oktober. 2020 Grafiska Sällskapet i Stockholm28 november - 19 december. 2021 SAM TID igt, Maskinhuset Grängesberg (1 juli - 8 augusti) 2021 Grafiska Sällskapet i Stockholm 29 maj - 20 juni och 27 november - 19 december 2022 Grafiska Sällskapet i Stockholm 28 maj - 19 juni, 6 - 12 oktober och 3 - 18 december. Bibliografi 1972 Lag och ordning - bilder av fri företagsamhet - Ordfront 1976 Amerikana, i odjurets buk, (text Inger Fredriksson) Bo Cavefors Bokförlag () 1980 Klipp till - Politiska fotomontage, Arbetarkultur () 1981 Våra vanligaste övermän, Bildförlaget Öppna Ögon/Arbetarkultur () 1990 I det blå, (text Thomas Tidholm) Alfabeta () 1991 Ingenting är omöjligt, Alfabeta 1993 Oborstat, Bonnier Carlsen 1994 Marknadskonster, Carlsson Bokförlag () 1996 MUMS ! - hemgjorda läckerheter, Natur och Kultur () 1997 Mitt liv i smutsen - en wettextrasas frispråkiga avslöjanden, den smutsiga historien och det hänsynslösa utnyttjandet av en försvarslös wettextrasa. Eget förlag (). Översatt och remastered av Einar Heckscher, (My Life in Filth) Bokförlaget Mormor 2012. () 2001 Kontakt sökes !, Hjärnstorm Förlag () 2004 Subversiv, Journal Förlag () 2005 Vi ses på andra sidan, en liten tragikomisk bok till tröst och förtret. Med den allt ökande floran av symboler i dödsannonserna drar här Christer Themptander sitt strå till stacken. Här kan man hitta verser och symboler för både hädangångna svampplockare som hjärnkirurger. Som ständig gisslare av makten utvidgar Themptander sitt revir till gränslandet liv/död. Få saker är ju säkrare än döden, denna storartade parentes mellan tystnaderna. Gavs ut av Heidruns förlag. () 2007 Brainstorming - 33 vykort i tiden, Bokförlaget Mormor () 2008 Kärleken är en blindgångare, Bokförlaget Mormor 2008 och är "ett hjärtslitande skärskådande av bröllopsannonser". () 2010 husse matte & JAG, Bokförlaget Mormor 2010. Här förekommer Themptanders alla underfundiga hundar: kikki, adhd, twitter och macho m.fl. och deras tankar om husse, matte men framför allt om sig själva () 2012 Mitt liv i smutsen / My Life in Filth. Translated and remastered by Einar Heckscher. Bokförlaget Mormor. () 2014 Split Vision, Bokförlaget Mormor (). I Split Vision ger Themptander sin rapport från samtiden. Det handlar om att kombinera konst och politik. I vassa bilder, förstärkta av bokens speciella formgivning, konstruerar Themptander mångbottnade intryck utifrån vår samtid. Han snappar upp tendenser i samhället och använder bilder för att sätta krokben på verkligheten. Hans verk är dubbelbottnade och betraktaren måste hela tiden fråga sig – ser jag vad jag ser? 2018 På plats där det händer, Bokförlaget Mormor () 2022 Ögonblick, Bokförlaget Mormor () Citerade pressklipp "Themptanders konst är social. Den använder det bekanta för att skapa en ny förståelse av världen. För att låta det som inte låter sig fångas i ett fotografi - de riktigt rika och utblottat fattiga, utsläpparna och klimatkrisens drabbade, en amerikansk president och döda vietnamesiska barn - samsas i samma bild. För att blottlägga samband och, ja just det, bryta vaneseendet." Jesper Weithz, Hjärnstorm nr.115-116, 2013. "Christer Themptander har varit en fistel i arslet på maktens herrar i minst tre decennier. Han hör till de bästa, fränaste, mest skoningslösa. Västa Kill Bill i bildens värld, eller Kill Krille då. Ingen går säker för hans penna, sax, klister, sunkiga kopieringsautomat och våldsamt eller eleganta montagelån ur varjehanda proper publikation." Stefan Nilsson, Nerikes Allehanda, 4 december 2004. "Visst behövs Themptanders bilder i Sverige idag, lika väl som John Heartfields och Raoul Hausmanns behövdes i dåtida Tyskland. Kanske inte för de frågor de ställer, de är sällsynta, utan för de underminerande utsagorna. Den avväpnande humorn gör dem livsfarliga för dem med motsatta åsikter. För något mer i sanning subversivt än skrattet är svårt att finna." Leif Mattsson, Om konst, 2005. "Grafiska Sällskapets stipendium 2019 går i år till protestbildernas nestor, Christer Themptander. Hans fotocollage har roat och oroat oss i decennier. Det är absurdism som aktivism, vardagslunk som kontras med galghumor, skarpa och banala i ett klipp. Lekfullheten är smittande, medlen okonstlade: sax och skalpell som osäkrar och ställer på ända, klister och xeroxapparat som omformulerar och återuppfinner. Det är recycling av rang. Christer Themptanders bilder håller oss levande." (Grafiska Sällskapets motivering till 2019 års stipendium) Referenser Externa länkar Christer Themptanders webbplats Konstnärer från Stockholm Födda 1943 Svenska målare under 1900-talet Svenska målare under 2000-talet Män Levande personer Representerade vid Nationalmuseum Svenska tecknare under 1900-talet Svenska tecknare under 2000-talet Svenska grafiker under 1900-talet Svenska grafiker under 2000-talet


text: Clownen luktar bensin var ett svenskt humorprogram i Sveriges Radio P3, som startade med en show på Mosebacke 1998. Under hösten 2002 avslutades serien med en 8 program lång direktsänd festavslutning, live från Boulevardteatern. Gruppen som gjorde programmet bestod av Simon Norrthon, Malin Cederbladh, Tova Magnusson-Norling, Figge Norling, Kalle Westerdahl, Ulf Friberg och Sylvia Rauan samt Mikael Syrén. Ljudtekniker var Fredrik Stålne. Själva definierade de sin humor som "ganska rå och svart" och att det är "svärtan och musikvalet som grundlagt programmens popularitet". Bland annat innehöll programmet en följetong med fristående avsnitt där naturfilmaren Bo Landin, känd från TV4, parodierades i återkommande inslag om "bäversafari". Källor Externa länkar Clownen luktar bensin - Officiell webbplats Humorprogram i Sveriges Radio


text: Cobra kan avse: Cobra – en telefonmodell i ett enda stycke för fast telefoni, se kobratelefon COBRA – den brittiska regeringens koordinationscentral, se Cabinet Office Briefing Rooms Cobra (borrmaskin) – en modellserie av borrmaskiner Cobra (film) – en amerikansk actionfilm från 1986 Cobra (konstnärsgrupp) – en europeisk konstnärsgrupp Cobra (manga) – en japansk manga och anime-tidning, som också utgivits i Sverige Cobra (programspråk) – ett objektorienterat programmeringsspråk Cobra (TV-serie) – en brittisk actiondramaserie från 2020 Cobra Beer – ett indiskt ölmärke Cobra Golf – amerikansk tillverkare av golfutrustning Cobra Starship – ett amerikanskt rock-, poppunk- och houseband från USA som bildades 2005 Cobra Triangle – ett NES-spel från 1989 utvecklat av Rare AC Cobra – en bilmodell från AC Cars Bell AH-1 Cobra – en helikoptermodell från Bell Helicopter Textron Se även Kobra (olika betydelser)


text: Det har funnits flera personer med namnet Claes Fleming: Claus Fleming (nämnd 1386–1427) Klas Fleming (död 1597) Klas Fleming (död 1616) Klas Fleming (1592–1644) Claes Fleming (1649–1685) Claes Fleming (1685–1766), ägare av Tykö bruk under 1700-talets första hälft Claes Adolph Fleming 1771–1831


text: CMYK är en färgmodell för fyrfärgstryck. Förkortningen står för de i den subtraktiva färgblandningen använda primärfärgerna Cyan, Magenta och gul (Yellow), med tillägg av svart (Key colour) för tillräcklig svärta. Fyrfärgstryck CMYK-modellen används vid blandning av färg som läggs på papper eller annat material, det vill säga synliggörs genom reflekterat ljus där de återgivna färgerna beror på absorption av delar av det reflekterade ljusets färgspektrum. Till exempel ger en blandning av gul färg, som absorberar blått, och magenta, som absorberar grönt, en röd färg. Detta kallas subtraktiv färgblandning. Vid tryckning förutsätter detta att de olika färgskikten är transparenta. Som bildbetraktare kan man därutöver, som i alla bilder, uppleva en typ av optisk färgblandning, på engelska i detta fall kallad additive-averaging mixing (till skillnad från additive mixing, additiv färgblandning), då tillräckligt närliggande färgpunkter upplevs som en samlad färgpunkt i en tredje, blandad färg. För att åstadkomma ett stort färgomfång (colour gamut) i bilden använder trycktekniken en kombination av subtraktiv blandning, där punkterna överlappar varandra, och optisk blandning, där olikfärgade punkter trycks bredvid varandra. I teorin skulle en blandning av lika delar av de tre primärfärgerna cyan, magenta och gul bli svart, men i praktiken blir det en mörkgrå ton. För att få god svärta, och god skärpa i text, så används vid tryck även svart färg. Ett ekonomiskt motiv för den fjärde färgen är att det går åt mindre bläck att återge mörka ytor när man tillför svart och därmed använder mindre av de tre andra färgerna. Europaskalan är en färgstandard för offsettryck enligt CMYK-systemet. RGB och CMYK Till exempel TV- och datorskärmar arbetar däremot med emitterat ljus och visar färger i RGB-modell, med den additiva färgblandningens tre primärfärger: rött, grönt och blått. En bild skapad i datorns RGB-modell måste därför omarbetas till en CMYK-bild inför utskrift, vilket ofta sker automatiskt genom skrivarens mjukvara, men för vissa tryckarbeten bör man själv förbereda en färdig CMYK-bildfil. Andra färgsystem för tryck Det finns färgsystem för tryck med fler än fyra primärfärger. Bland annat: CcMmYK - 6 färger (cyan, ljus cyan, magenta, ljus magenta, gul och svart) Pantone Matching System - varierande antal färger Processfärg En processfärg är en färg som skapas genom att CMYK-färgerna cyan, magenta, gul och svart blandas. Se även Färgsystem Trefärgstryck Rasterbild Dekorfärg Referenser Externa länkar Tryckteknik Färgsystem och färgrymder


text: Chaillotpalatset (franska: Palais de Chaillot) är en byggnad i Paris i Frankrike. Byggnaden ligger vid Place du Trocadéro i sextonde arrondissementet och rymmer bland annat Musée de l'Homme och Musée de la Marine. Palatset är ritat av arkitekterna Jacques Carlu, Louis-Hippolyte Boileau och Léon Azéma och uppfördes inför världsutställningen i Paris 1937. Här finns en imponerande terrassanläggning med utsikt över Marsfältet och Eiffeltornet. Se även FN:s deklaration om de mänskliga rättigheterna Byggnader och anläggningar i Paris Palats i Frankrike


text: Flera kända personer har haft namnet Claes Rålamb: Claes Rålamb (riksråd), (1622-1698) riksråd och hovrättsråd i Åbo samt rikskammarråd 1664-1673. Claes Rålamb (landshövding), (1682-1751) landshövding i Hallands län 1737-1745. Claes Gustaf Rålamb (1705-1765),var en svensk ämbetsman Claes Rålamb (1750-1826) (1750-1826), hovstallmästare, förste direktör för Kungliga Operan 1792-1798, förste hovstallmästare 1796, Överhovstallmästare 1818. Claes Hans Rålamb (1784-1842), en svensk landshövding och tillförordnad överståthållare Claes Erik Rålamb, (1868-1940) förste hovmarskalk, överhovjägmästare och konstnär.


text: Chanson är ett franskt ord som betyder visa, sång. Sedan 1800-talet betyder ordet i Frankrike både folkliga visor och varieté- och kabarévisor samt även tonsatta, mer seriösa, dikter. Tidigare förekom även benämningen chansonett på en lite mer lättsam visa. En klassisk chanson ackompanjeras i huvudsak av dragspel, fiol eller piano. Musiken spelar dock en underordnad roll och fokus ligger istället på själva sångtexten som traditionellt sett brukar kännetecknas av komplicerade ordlekar och poetiska utspel, oftast om kärlek eller med mer burleska teman i centrum. Denna typ av chanson är den typ som kallas Chanson réaliste, och växte fram på 1880-talet. Dryckesvisor i genren, kallas för "chanson à boire". Genren har hämtat inspiration från många områden, opera, varieté, madrigal, traditionella trouvère-sånger och nu senast från jazz. I sin tur har den gett inspiration till brasiliansk musik. Tidigare former som chanson de geste och chanson courtoise kan även räknas in i genren. Dessa kunde dock vara helt utan musik och avsedda att läsas, snarare än sjungas. En speciell rysk variant finns även - rysk chanson. Idag kallas genren i Frankrike chanson française. Artister Charles Aznavour Gilbert Bécaud Jacques Brel Maurice Chevalier Jean Ferrat Leo Ferré Juliette Gréco Mireille Mathieu Édith Piaf Charles Trenet Barbara Pravi Se även Lapin Agile Källor Externa länkar Världsmusik.se: Frankrike – fransk musik Musikgenrer


text: Charles Messier, född 26 juni 1730 i Badonviller, Kungariket Frankrike, död 12 april 1817 i Paris, Kungariket Frankrike, var en fransk astronom. Biografi Messier var först medhjälpare åt Delisle, sedan marinastronom och akademiker, upptäckte flera nya kometer (bland annat Lexells komet 1770) och publicerade många astronomiska och meteorologiska avhandlingar. Messiers stora astronomiska intresse var kometer. För att skilja på kometer och andra störande diffusa himmelsobjekt gjorde han en katalog över de som var orörliga. Denna katalog innehöll ursprungligen 45 objekt, numrerade i den ordning som de upptäckts. Messiers slutliga katalog innehöll 103 objekt men har långt efter hans död utökats till 110 objekt, då man kunnat påvisa att han har haft kännedom om de resterande. Messiers katalog kom att bli den första över nebulosor och diffusa himmelsobjekt, som paradoxalt nog används ännu i dag av astronomer, trots att det ursprungliga syftet var att eliminera störande element vid sökandet efter kometer. Messier invaldes 1769 som utländsk ledamot nummer 69 av Kungliga Vetenskapsakademien. Asteroiden 7359 Messier är uppkallad efter honom. Objekt i katalogen Se Messiers katalog. Se även Astronomiska upptäckter av C Messier Referenser Franska astronomer under 1700-talet Ledamöter av Kungliga Vetenskapsakademien Födda 1730 Avlidna 1817 Män Personer från Meurthe-et-Moselle


text: Chakra (sanskrit: चक्र; ett eller, mindre vanligt, en chakra, flera chakran respektive chakror) betyder "hjul"), är ett begrepp inom hinduismen, tibetansk buddhism, vissa besläktade asiatiska kulturer, samt inom New Age-rörelsen. Inom hinduismen Chakra anses vara ett slags knutpunkter eller livsenergicentrum där nadi med flödande prana ("livsenergi") korsar varandra. Dessa energier har dock ingenting med det vanliga energibegreppet att göra, utan tillhör helt och hållet det filosofiska systemet. Det är även här, i dessa chakran, som den fysiska kroppen sägs möta den eterkropp eller astralkropp som Chakra-läran postulerar. Chakrasystemet är centralt inom yogaläran. Enligt denna är kroppen sammanlänkad genom kanaler i människans olika kroppar (det påstås finnas flera, som delas upp genom sina olika andligt-mentala och fysiska egenskaper). Schematiskt löper en huvudkanal längs ryggraden, detta är kroppens centrala kanal för pranan - den livgivande andliga "energin". Mellan den eteriska och fysiska kroppen finns sju chakran, som representerar olika delar av människan. En skada eller sjukdom i människokroppen förmodas påverka flödet genom olika chakran. Likaså hävdas det att kroppens andliga och fysiska funktioner påverkas av flödet genom olika chakran. För att uppnå jämvikt i kroppen måste flödet i alla chakran vara fritt och ohämmat. "Chakra-balansering" är en ofta omnämnd metod tänkt att skapa jämvikt mellan olika "energier" i chakrasystemet. Detta skulle ske genom andliga och fysiska övningar av olika karaktär, företrädesvis med olika asana, kroppsligt gymnastiska övningar men också med meditationsövningar och pranayama, det vill säga andningsövningar. Det förekommer även diverse "energiapparater" som påstås kunna allt från att "likrikta cellvibrationer" via "läsa de digitala frekvenserna hos allergener" till att bota cancer. Det saknas dock vetenskapliga belägg och teorier för hur och att det skulle fungera. Tibetansk buddhism Chakror förekommer bland annat i det avslutande stadiet av den högsta tantriska utövningsformen, högsta yogatantrat. För inre visualiseringstekniker används oftast fem stycken olika chakror: Kroppens chakra, som benämns som en plats mellan ögonbrynen. Detta chakra förknippas med ett vitt ljus och okunskap. Talets chakra i strupen förknippas med rött ljus och begär. Sinnets chakra i hjärtat förknippas med blått ljus och ilska. Navelns chakra förknippas med gult ljus och förknippas med egot. Könsorganens chakra förknippas med grönt ljus och avundsjuka. Galleri Källor Externa länkar Chakra Information Chakra in Skeptic's Dictionary Yoga Alternativmedicin New Age Pseudovetenskap


text: Prins Claus von Amsberg (född Claus Georg Wilhelm Otto Friedrich Gerd von Amsberg), född 6 september 1926 i Hitzacker, Niedersachsen, Tyskland, död 6 oktober 2002 i Amsterdam, Nederländerna, var drottning Beatrix av Nederländernas make från 1966 till sin död. Hans far ägde en stor farm i dåvarande Tanganyika (nuvarande Tanzania) från 1928 fram till andra världskrigets utbrott. Detta innebar att Claus von Amsberg tillsammans med sina systrar fick bo hos sina farföräldrar på en herrgård i Niedersachsen under en stor del av sin barndom. Ganska tidigt blev han medlem av Hitlerjugend och värvades 1944 av den tyska armén, men togs tillfånga av amerikanerna innan han kom ut i egentliga strider. Efter kriget studerade han bland annat juridik i Hamburg. Han tog tjänst inom tyska UD och var stationerad bland annat i Santo Domingo och Elfenbenskusten innan han kom tillbaka till Bonn, Västtysklands dåvarande huvudstad. Claus träffade Beatrix 1964 vid bröllopet mellan Moritz av Hessen och Tatjana av Sayn-Wittgenstein-Berleburg. Vid bröllopet 1966 förekom stora demonstrationer på grund av hans tyska ursprung och tidigare medlemskap i Hitlerjugend. Så småningom vann han dock holländarnas förtroende och var mot slutet av sitt liv mycket populär. Han dog svårt märkt av Parkinsons sjukdom och cancer 2002. Han led under stora delar av sitt liv av återkommande depressioner. Barn Willem-Alexander av Nederländerna, född 27 april 1967 Friso av Oranien-Nassau, 25 september 1968 – 12 augusti 2013 Constantin av Nederländerna, född 11 oktober 1969 Referenser Materialet till denna artikel är helt eller delvis hämtat från motsvarande artikel i engelskspråkiga Wikipedia. Nederländska prinsar Prinsgemåler Födda 1926 Avlidna 2002 Män Storkorset av särskilda klassen av Förbundsrepubliken Tysklands förtjänstorden


text: Charles Georg Lachs, född 5 juli 1879 i Örebro, död 15 november 1972 i Maria Magdalena församling, Stockholm, var en svensk konstnär. Han var framförallt verksam i Stockholm där han utförde stads- och landskapsmotiv från Södermalm samt resten av staden med omnejd. Biografi Charles Lachs var son till bryggmästare Friedrichs Lachs och Fredrika (född Lorentzon). Bland syskonen ingick Charlotte Lachs och Alice (gift Brauner). Familjen bedrev bryggeriverksamhet i Ystad, Örebro, Stockholm och New York. Charles Lachs gifte sig med Ellen Lindelöw, från Bjärtrå socken i Ångermanland. Paret fick inga barn. Däremot fungerade Charles Lachs som extra förälder till systerdottern sedan dennes far, grosshandlaren Johannes Carlsson, dött. Ett engagemang som också utsträcktes till systerdotterns barn, inklusive systerdotterdottern Alice Rasmussen, som senare i livet kom att skriva biografin Södermalm med omnejd - i bilder av Charles Lachs (2009). Charles Lachs handledde även systerdotterns dotterdotter i teckning och måleri, som sedan blev konstnärinna. I biografin listas släktingarna, som enligt systerdotterdotterns biografi alla "haft konstnären i varmt linne". Lachs studerade vid Tekniska skolan 1894-1897 och Konstnärsförbundets målarskola 1900, samt deltog privat vid Axel Tallbergs etsningskurs, som inrättades vid Konstakademien. Han företog studieresor till bland annat Förenta staterna (1901) och Tyskland (1907). Bland studiekamraterna ingick bland annat Carl Milles, John Bauer och Ivar Arosenius, varav han delade ateljé med de två senare. Charles Lachs intresserade sig tidigt för det Stockholm som under hans levnadstid stod under stark förändring. Som teknik behärskade han såväl oljemålning som etsning. Lachs Stockholmsmotiv innefattade ett stort antal äldre hus och gårdar, inte minst från Södermalm, inklusive anspråkslösa mindre kåkar i stadens dåtida arbetarkvarter och utkanter. Något som senare oavsiktligen skulle få kulturhistorisk betydelse. Dessutom utmärker sig väderkvarnar som motiv bland avbildningarna. Därtill förekom porträtt och stilleben. Lachs har varit representerad vid Nationalmuseum, Kungliga biblioteket och Stockholms stadsmuseum. Vid Södermalms 700-årsjubileum 1988 sammanställdes den postuma utställningen "Södermalm när seklet var ungt", skildrat av Charles Lachs, på Stadsbiblioteket på Södermalm. Charles Lachs är begravd på Skogskyrkogården i Stockholm. Källor Svenskt konstnärslexikon del III sid 440 Allhems Förlag, Malmö . Svenska konstnärer: biografisk handbok, Väbo förlag, 1987, sid 285, Lachs, Charles Georg på SvenskaGravar.se Noter Svenska målare under 1900-talet Svenska landskapsmålare Svenska grafiker under 1900-talet Konstnärer från Örebro Gravsatta på Skogskyrkogården i Stockholm Födda 1879 Avlidna 1972 Män


text: Collie är en hundras från Skottland i Storbritannien. Den räknas till vallhundarna och brukshundarna, men är vanligast som sällskapshund. Collien har hört till de populäraste hundraserna i flera länder. I dag har populariteten minskat och rasen är liten i förhållande till hur stor den var under 1960- och 70-talen. Historia Colliens ursprung är skotska vallhundar av lantras liknande dagens border collie. Upphovet till namnet collie tros vara att en fårras med svarta huvuden kallades colley sheep och hundarna som vallade dem för colley dogs. Colley är härlett ur engelskans coal (kol). En annan teori är att namnet kommer från det gaeliska ordet cuilein, med tilltalsformen culyie, som betyder valp. På målningen ovan syns en sobelfärgad gårdshund av fårhundstyp med hängande öron, inte helt olik dagens collie. Första gången Scotch Sheep Dog ställdes ut var 1860 i Birmingham och med det började rasens popularitet också att öka, bland annat med stor hjälp av drottning Viktoria (1819-1901) och hennes uppfödning av korthåriga collies. Avel för att få fram de vackraste hundarna tog fart och rasen förädlades relativt snabbt till en vacker showhund snarare än den robusta arbetande hund den tidigare varit. Den största förändringen skedde mellan åren 1870 och 1880 och det har funnits spekulationer om hur engelsmännen lyckades göra om collien så snabbt och om ifall setter och borzoi bidragit till colliens nya utseende. Några belägg för främmande inkorsning finns inte, däremot vet man ungefär vilka lantcollies av okänd härstamning som ligger till grund för dagens collie. Dessa är inte fler än ett tiotal hanhundar och fyra - fem tikar som var och en bidragit med olika egenskaper, till exempel lång nos, högt ansatta, övervikta öron och välformad bepälsning. 1895 började man i stamboken skilja på korthårig och långhårig collie. Egenskaper Även om det idag inte startar många collie på bruksprov är det arbetet som är deras bakgrund i Sverige. Collien var den första importerade bruksrasen och 1905 blev collien lanserad som "sanitetshund", d.v.s. räddningshund. Rasens bakgrund som vallhund gjorde att den passade utmärkt som tjänstehund; den var lättlärd, följsam och hade en exteriör som gynnade den i arbetet. De entusiaster som främst verkat för sanitetshundväsendet var kapten Eric Liliehöök och fanjunkare A. Ottergren. Den förre köpte sina hundar Barry och Nellie, färdigdresserade från Tyskland, medan Ottergren fick sin King Boy från Danmark. Under första världskriget användes hundarna bland annat av den brittiska armén och deras uppgift var att leta upp sårade och leda sjukvårdspersonal till dem. Dess behagliga sätt har också gjort den populär som sällskaps- och familjehund, vilket den till största delen används som idag. Utseende Det som benämns som tydligast i standarden är colliens vackra, snälla och drömmande uttryck. Colliens kroppsbyggnad är rektangulär, och colliens trav ska inte påminna om någon av de övriga i brukshundgruppen. Rasen har sitt alldeles speciella och karaktäristiska rörelseschema, vilket med sin lätthet snarare liknar rävens trav. I likhet med denne är collien en "singletracker" - den sätter i snabb trav fötterna nära varandra, vilket är normalt för denna typ av travare. Collien finns i tre färger och två hårlag. Färgerna kallas sobel, trefärgad och blue merle. Hårlagen är långhårig och korthårig. Mankhöjden för en hanhund är 56–61 cm och mankhöjden för en tik är 51–56 cm. Collien ska ha tippade öron enligt rasstandarden. En tredjedel av örat ska tippa fram medan två tredjedelar ska stå upp. Collien i fiktion Den mest kända collien på film och TV är Lassie. Källor Renée Willes: All världens hundraser, Bromma 2003, Carl-Reinhold von Essen (red): Hundboken, Stockholm 1955-1956 Carl O. M. P. Leuhusen: Rashundar i ord och bild, Stockholm 1932 Desmond Morris: Dogs, North Pomfret, Vermont 2008, Tine Luther: En kort, en lang..., Hunden nr 11 2009, medlemsblad för Dansk Kennel Klub (DKK) Extended Breed Standard of the Collie (Rough) & (Smooth), Australian National Kennel Council (ANKC) Externa länkar Rasspecifik Avelsstrategi (RAS), Svenska Collieklubben The British Collie Club The Collie Association, Storbritannien Vall-, boskaps- och herdehundar Hundraser från Storbritannien


text: Christian Göransson Gråberg, född 20 juli 1718 i Bondkyrka socken i Uppsala län, död 3 juni 1795 i Hemse socken, Gotlands län, var en lagman och kammarrevisor i Stockholm, samt titulär lagman. Barn Catharina, född 10 mars 1774 i Lilla Roes grund i Rone socken på Gotland, död 1774 på samma ort. Greve Jacob Gråberg di Hemsö, född 7 maj 1776 på Gannarve gård (nära Gannarve skeppssättning) i Hemse på Gotland, död 29 november 1847 i Florens i Italien, greve av Hemsö. Christina, född 7 maj 1777 i Gannarve. Olof Gråberg, född 25 juni 1781 i Gannarve, död 18 mars 1810 i Stockholm. Gift med Johanna Maria Schinkel. Tre döttrar, Johanna Olovina f. 24/7 1808, Lovisa Jakobina f. 23/7 1809 och Aurora Charlotta Gråberg f. 1/7 1810, d.15/11 1866 gift med tyska riksgreven Gustav Eckbrecht von Dürckheim-Montmartin. Anna Gråberg, född 13 maj 1786 i Gannarve, död 1857. Gift 1812–1823 med underlöjtnanten, sedermera majoren och bataljonschefen vid Gotlands nationalbeväring Nils Ludvig Ehrenström, född 1789, död 1869. Anna Gråberg var populärförfattare och ambulerande kolportör och utgav Skaldeförsök (1823) och Hundarnes klagosång (1852). Titulära lagmän i Sverige Män Födda 1718 Avlidna 1795 Personer från Bondkyrka socken


text: Lucius Coelius Antipater var en historiker och författare i Rom. Han skrev i slutet av 100-talet f.Kr. sju böcker om det andra puniska kriget. Dessa är förstörda, men deras existens är känd genom Cicero. Externa länkar Romans On-line Romerska författare Romerska historiker under antiken Romerska jurister Män Födda 100-talet f.Kr. Avlidna okänt år Personer i Romerska riket under 100-talet f.Kr.


text: {{Infobox Skådespelare | namn = Carl-Gustaf Lindstedt | bild = Carl Gustaf Lindstedt 1968.jpg | bildstorlek = | bildtext = Carl-Gustaf Lindstedt i Ernst Bruun Olsens musikal "Bal i den borgerlige" på Maximteatern 1968. | födelsenamn = Karl Gustav Lindstedt | födelsedatum = 24 februari 1921 | plats = Kungsholms församling, Stockholm | dödsdatum = | dödsplats = Sofia församling, Stockholm | andra namn = | maka = Tully Johansson(g. 1943–1992; hans död) | barn = Pierre LindstedtPia LindstedtPeggy Lindstedt | släktingar = | år aktiv = | hemsida = | noterbara roller = Martin Beck i Mannen på taketPrimus Svensson i Babels hus Folke Bengtsson i Pappas pojkar | guldbaggen = Bästa manliga huvudroll1970 Harry Munter| guldmasken = Bästa manliga skådespelare1987 Inte nu, älskling!| imdb = 0512432 | sfdb = 62774 }} Carl-Gustaf Lindstedt, egentligen Karl Gustav Lindstedt, född 24 februari 1921 i Kungsholms församling, Stockholm, död 16 januari 1992 i Sofia församling, Stockholm, var en svensk skådespelare, komiker, revyförfattare och sångtextförfattare. Han var far till skådespelaren Pierre Lindstedt. Biografi Han var son till en blomsterhandlare på Kungsholmen och blev tidigt intresserad av skådespelande. Han började med amatörteater inom den socialdemokratiska ungdomsrörelsen; hos Unga Örnar och inom SSU med dess talgrupp Unga Röster. Här verkade Herman Greid, flykting från Österrike, som inspiratör för den politiska teaterverksamheten. Under denna tid kom han i kontakt med Gunnar "Knas" Lindkvist och med Nils Ohlson och 1942 bildade man trion Tre Knas (Ohlson blev senare ersatt av Curt "Minimal" Åström). 1946 blev Tre Knas engagerade av Gösta Bernhard och Stig Bergendorff till Casinorevyerna som varade fram till 1952. På 1950-talet startade Lindstedt eget med Nöjeskatten 1957-1963 där han spelade bl.a. med Arne Källerud. Mellan 1973 och 1980 återförenades det gamla Casinogänget på Intiman där de spelade revy med stor framgång. Carl-Gustaf Lindstedt blev en av våra mest produktiva och mångsidiga artister och skådespelare. Han var med och introducerade den amerikanska crazyhumorn på allvar i Sverige. Som så många andra biointresserade unga inspirerades han av den amerikanska filmhumor som spreds via filmer som Hellzapoppin' (Den galopperande flugan) och andra. Det var en humor som byggde på spontanitet, om än väl förberedd, och ibland det oväntade. Som skådespelare var han helt och hållet självlärd. Länge hade han nästan uteslutande komiska roller på film, ofta med direkt anknytning till verksamheten med Tre Knas eller hans övriga revyspelande vid bl.a. Nöjeskatten. Rollen som fadern i Kjell Gredes Harry Munter (1969) och den som den "mäktige" i samme regissörs Klara Lust (1972) liksom den som julgransodlare i Lars Lennart Forsbergs samhällskritiska julkalender Broster Broster (1971) bröt i mycket mot denna gängse komiska image. Med tiden visade han sig även behärska den s.k. tunga dramatiken med samma framgång vilket han väl visade t.ex. som pappa Loman i Bo Widerbergs tv-uppsättning av En handelsresandes död (1979) eller samme regissörs film om kommissarie Beck Mannen på taket (1976). En annan sådan paradroll blev som den hjärtsjuke Primus Svensson som blir instängd i den ofantliga sjukhusapparaten i tv-serien Babels hus (1981). Att han blev framgångsrik här var en kombination av det stora yrkeskunnande han skaffat sig och det sociala engagemang han fått med sig från hemmet och ungdomsåren. Han förstod sig på att finna den rätta avvägningen i framförandet, det som brukar betecknas som "timing" som är en förutsättning för att vara rolig och att vara allvarlig i sin roll. För sin roll som fadern Harry Munter'' erhöll han 1970 en Guldbagge och 1981 tilldelades han Svenska Dagbladets Thaliapris med motiveringen "hans förmåga att ständigt vara uppmärksam. Det är inte fråga om någon energisk nyfikenhet, snarare något indolent, ett stillsamt lyssnande, som är alldeles förhållningslöst. Hans mimik är inte särskilt mångskiftande men den avspeglar uttrycksfullt en avvaktande undran om en stark medvetenhet." 1974 erhöll han Teaterförbundets guldmedalj, 1980 samma förbunds De Wahl-stipendium samt 1987 det av Svenska Akademien utdelade Carl Åkermarks stipendium. Privatliv Carl-Gustaf Lindstedt gifte sig 1943 med Tully Johansson (1921–2003). Tillsammans fick de tre barn, Pierre Lindstedt (född 1943), Pia Lindstedt (född 1949) och Peggy Lindstedt (född 1958). Han avled av en hjärtinfarkt och är gravsatt i minneslunden på Kungsholms kyrkogård i Stockholm. Filmografi i urval Filmmanus Teater Roller (ej komplett) Se även Julkalendern på TV Kommentarer Källor Externa länkar Carl-Gustaf Lindstedts arkiv, Musik- och teaterbiblioteket (Musikverket) Födda 1921 Avlidna 1992 Svenska revyartister Svenska skådespelare under 1900-talet Södermalmsprofiler Män Guldbaggen för bästa manliga huvudroll Skådespelare från Stockholm Mottagare av Hans Majestät Konungens medalj Guldmasken för bästa manliga skådespelare


text: Carl Johan Eldh, född 10 maj 1873 i Film i Uppland, död 26 januari 1954 i Stockholm, var under första hälften av 1900-talet en av de mest anlitade skulptörerna i Sverige. Biografi Carl Eldh föddes i ett gruvarbetartorp i Söderskogen, Films socken i Östhammars kommun, någon kilometer från Dannemora gruva. Han växte upp under knappa omständigheter. Hans far var smed och det påverkade säkert sonens yrkesval. Vid 19 års ålder påbörjade han sin utbildning vid Tekniska skolan (Konstfack) i Stockholm. Eldh var från början ornamentskulptör och verkade bland annat som sådan under renoveringen av Uppsala domkyrka på 1890-talet. Under studieåren i Paris 1897–1904 livnärde han sig bland annat som träsnidare. Målet var dock att få en skulptörutbildning i Paris, där skulptören Auguste Rodin inspirerade honom starkt. Vid världsutställningen 1900 i Paris representerade han Sverige med skulpturen Oskuld. Studierna vid Académie Colarossi gav resultat och 1902 fick han guldmedalj på Salongen för sina verk Modersorg och Linnea. Hans tidiga verk präglas av en mjuk, nästan besjälad form, bland annat i unga nakna gestalter, till exempel Ungdom, från 1911. En kopia av Eldhs Wennerberg-staty avtäcktes den 30 april 1916 på Kaptensudden vid Djurgårdsbrunnsviken av prins Eugen och i närvaro av kronprinsessparet (Gustaf VI Adolf och Margareta av Storbritannien och Irland), Gunnar Wennerbergs anhöriga samt donatorn John Josephson med hustru Ellen. Däremot var upphovsmannen Carl Eldh inte närvarande. Efter hand utvecklades Eldhs stil mot en kraftfull realism. Porträttbysten av kung Oscar II var den första i en lång rad offentliga porträtt av många av sin tids kulturpersonligheter. Här liksom i monumentalverken söker han sig mot en renare form, som exempelvis skulpturerna i stadshusträdgården vid Stockholms stadshus år 1923. Författaren (Strindberg), Poeten (Fröding) och Målaren (Josephson) är alla symboliska tolkningar av konstnärskapet. Större formlidelse finns i det Rodininspirerade Strindbergmonumentet i Tegnérlunden, Stockholm, från 1916, där Strindberg skildras som den vid klippan fjättrade titanen. Bronsen i Tegnérlunden kom på plats först 1942. Carl Eldh modellerade skulpturen Den unge Strindberg i skärgården till August Strindbergs 60-årsdag 1909. Den göts i brons och sattes upp utanför Carl Eldhs ateljémuseum i Bellevueparken 1968. Kort efter sin hemkomst från Paris träffade han Elise Persson och 1907 föddes dottern Brita. År 1921 flyttade hustrun och dottern till Kalifornien för att förbereda vägen till den amerikanska marknaden. Carl Eldh stannade dock kvar i Sverige. Efter hans död 1954 fick dottern en viktig roll i etablerandet av det framtida museet. Carl Eldh var vid sidan av Christian Eriksson och Carl Milles den mest anlitade skulptören i Sverige under första hälften av 1900-talet. Han arbetade ihop med en lång rad välkända svenska arkitekter som gärna anlitade honom som skulptör, bland annat Ivar Tengbom, Erik Lallerstedt och Ragnar Östberg. Av Ragnar Östberg fick Carl Eldh uppdraget att utsmycka stadshusträdgården med skulpturer. Carl Eldhs största och sista fullbordade verk är Brantingmonumentet i högrelief på Norra Bantorget, Stockholm. Gipsmodellen blev klar 1942, men bronsen kom på plats först 1952. Monumentet beställdes redan 1935, men göts först 1947 på Herman Bergmans Konstgjuteri och avtäcktes den 2 juni 1952 under högtidliga former. Eldh representerad vid bland annat Nationalmuseum, Moderna museet i Stockholm och Kalmar konstmuseum. Carl Eldhs familjegrav finns på kyrkogården vid Kyrkhults kyrka i Blekinge. Bildgalleri (verk i urval) Se även Carl Eldhs Ateljémuseum Brantingmonumentet Eldhs fontän Eldhs Wennerberg-staty Källor Åsa Cavalli-Björkman, Petra Gröminger m.fl. Carl Eldhs Ateljémuseum, Karl Asplund Carl Eldh, Stockholm 1943 Konstnärsförbundets årshäfte 1904 Noter Externa länkar Carl Eldhs Ateljémuseum Svenska skulptörer under 1900-talet Mottagare av Sergelpriset Personer från Films socken Födda 1873 Avlidna 1954 Män Svenska innehavare av professors namn Mottagare av Prins Eugen-medaljen Representerade vid Nationalmuseum Representerade vid Moderna museet


text: Carl Adolf Andersson Boheman, född 3 september 1764 i Jönköping, död 14 april 1831 nära Hamburg, var en svensk mystiker, frimurare, handelsman, hovsekreterare. Biografi Han var son till rådmannen Anders Bohman och Regina Katarina Schelle. I ungdomen anslöt sig Boheman till frimurarna, och blev bekant med en engelsman vid namn Stephen, som tillhörde ett mystiskt ordenssamfund. När hans trolovade, Stephens syster, dog, tilldelades Boheman en större summa pengar som hemgift i ersättning för det förlorade äktenskapet. Han flyttade därefter till Danmark i början av 1790-talet. Det finns en legend om att Boheman skulle ha hjälpt till då Axel von Fersen d.y. försökte arrangera det franska kungaparets flykt undan den franska revolutionen, och att han då stal Marie-Antoinettes juvelskrin och på det viset berikade sig. Detta är sannolikt inte sant. Boheman bodde i Danmark i ett hus som ägdes av prins Karl av Hessen, den danske kungens svärfar. På uppdrag av Karl arbetade Boheman för Sällskapet Avignons upplysta. Han besökte under detta arbete Sverige ett flertal gånger, och hertig Karl utnämnde under denna tid Boheman till hovsekreterare och tilldelade honom frimureriets högsta grad. Den som hjälpte Boheman i kontakterna med kungahuset var G. A. Reuterholm. Efter att Reuterholm fallit i onåd for Boheman tillbaka till Danmark men återkom snart år 1802 och år 1803, då han genom hertig Karls försorg inrättade en svensk filial av Sällskapet Avignons upplysta. Hertig Karl och Hedvig Elisabet Charlotta, som båda intresserade sig för mystik, var båda före Gula Rosens tillkomst medlemmar i det hemliga ordenssällskapet D.E.L.U. (Det eviga ljusets utvalda, ibland uttytt som deus est lux universalis), och Boheman grundade år 1802 Sällskapet Gula Rosen som en adoptionsloge under från D.E.L.U. Boheman grundade orden utifrån Karl och Charlottas gemensamma önskan: under denna tid hade deras relation fördjupats genom deras gemensamma intresse för den "ockulta vetenskapen". Det är okänt, men inte troligt, att Boheman verkligen fick tillstånd av D.E.L.U:s stormästare i Hamburg, Karl av Hessen i Schleswig, att inrätta logen Gula Rosen. Hertig Karl och Hedvig Elisabet Charlotta var medlemmar vid sidan av bland andra greve Erik Ruuth, dennes hustru Charlotte Wahrendorff, greve Magnus Fredrik Brahe och dennes hustru Ulrica Catharina Koskull och drottningens mor. Då han försökte inviga kungen, uppfattade denne sällskapet som ett centrum för oppositionell verksamhet. Gustaf IV Adolf hade blivit uppskrämd av rykten om att Boheman vore en illuminat som tillsammans med Karl av Hessen ville kullstörta frimurarna i Sverige. Ryktet härrörde från Gustaf Mauritz Armfelt, och motivet var möjligen hämndkänslor gentemot hertig Karl. Hertig Karl försökte rädda Boheman, men hotades av Gustaf IV Adolf med att förbjuda Frimurarorden om hertig Karl, som var frimurarnas stormästare i Sverige, inte uteslöt Boheman ur den. Han häktades, uteslöts ur frimurarorden, och landsförvisades på grund av landsfientlig verksamhet. Boheman utvisades även från Danmark och fick ta sin tillflykt till Tyskland. År 1814 återkom han till Stockholm och yrkade på upprättelse och skadestånd. Han blev dock genast utvisad igen. Se även Illuminaterna Källor Kjell Lekeby (2010). Gustaviansk mystik. Alkemister, kabbalister, magiker, andeskådare, astrologer och skattgrävare i den esoteriska kretsen kring G.A. Reuterholm, hertig Carl och hertiginnan Charlotta 1776-1803.. Sala Södermalm: Vertigo Förlag. Noter Vidare läsning Mystiker inom kristendomen Födda 1764 Avlidna 1831 Män Personer under gustavianska tiden