text: Står Katolska kyrkan inför en schism? NCR refererar till forskaren och kyrkohistorikern Diarmaid MacCulloch som ger intressanta historiska perspektiv på dagens konflikter inom Katolska kyrkan. Först konstaterar MacCulloch positivt och hoppingivande: "Conflict in religion is inevitable and usually healthy -- a religion without conflict is a religion that will die, and I see no sign of this with Christianity..." Jag gillar det perspektivet, och det skall vi nog komma ihåg ju mer engagerade vi blir i ena sidan i de partskonflikter som finns i Katolska kyrkan idag. Samtidigt kan vi inte bara segla på ytan och låtsas att vi står över alla konflikter. Utifrån vårt här och nu-perspektiv måste vi ta ställning och engagera oss för det vi tror på. Sedan säger han: "But the stance of the popes has produced an angry reaction among those who want to see the council continue. No other church in history has ever made all its clergy celibate. It's a peculiarity of the Western Latin church, and it looks increasingly unrealistic..." Vatikanens vägran att tillåta katoliker att ens diskutera gifta eller kvinnliga präster kommenterar MacCulloch som "not the reaction of a rational body". Det är helt klart att det finns grundläggande spänningar och konflikter främst i förhållande till de sexual-etiska frågorna inom Katolska kyrkan, det är ett objektivt konstaterande att så är fallet, det har inget att göra med att man inte erkänner läroämbetet, eller att man inte är tillräckligt renlärig. Även många präster och biskopar är kritiska till en alltför isolationistisk hållning till de reella konflikter som finns. Det handlar inte om att kyrkans lära i grunden skall ändras, utan att hantera och samtala om de reella spörsmål som finns. Bland dem som inte ryggar för att ta tag i frågan är Katolska kyrkans yngste kardinal, Rainer Maria Woelki från Berlin. Apropå att skilda som lever i en ny relation inte får gå till kommunion påpekar kardinalen att ortodoxa kyrkan tolererar skilsmässa och ett andra äktenskap, även om bara det första äktenskapet anses sakramentalt giltigt. Detta skulle kunna bli en modell också för katolska kyrkan, menar han. "Åtminstone borde kyrkan kunna samtala om det", säger han. Angående homosexuella som lever i en relation menar han att man inte bara kan se det som att de bryter mot den naturliga lagen, utan också att det är frågan om personer som försöker ta ansvar för varandra i varaktiga förhållanden. "Vi måste hitta ett sätt att låta människor leva utan att de går emot kyrkans undervisning", säger han. Jag tycker detta är svåra frågor, det handlar å ena sidan om att inte kompromissa med evangeliets radikala budskap, å andra sidan om att inte låta det perfekta bli det godas fiende genom ett regelsystem som fyrkantigt utesluter all barmhärtighet och förståelse för de reella livvsituationer människor befinner sig i och kämpar med. Jag tror det är viktigt att inte lägga locket på utan att fortsätta att samtala om problemet. En annan konfliktsituation inom Katolska kyrkan och speciellt i förhållande till ekumeniken, både med ortodoxa, lutherska och evangelikala kyrkor är att Katolska kyrkan inte vill nyansera och komplettera den fyrkantiga bild av påvens ofelbarhet som drogs upp av det för tidigt avslutade Första Vatikankonciliet. Andra Vatikankonciliet, vars 50-årsjubileum vi i år firar kompletterade bilden genom att tala om biskoparnas kollegialitet och hela Guds-folkets allmänna trosmedvetande (jfr LG 12), men idag finns en stark konflikt mellan dem som vill nedtona VCII ́s inflytande till förmån för att hålla kvar den legalistiska och inkompletta skrivningen från VCI. Detta är en av de största svårigheterna för ekumeniken idag, jag har jämt fullt ut med att förklara allt detta i mina ekumeniska dialoger. Ofta är mina dialogpartners skeptiska till mina utläggningar om Andra Vatikankonciliet och konstaterar skarpsynt att det handlar inte bara om vad Kyrkan säger, utan också hur hon praktiskt agerar, som Per-Axel sverker skrev i en artikel i Dagen igår om Romersk-katolska kyrkan ur evangelikalt perspektiv. Man uppskattar Andra Vatikankonciliets dokument med dess både träffsäkra och nyanserade beskrivningar av den kristna tron och många referenser till bibeltexter, men konstaterar samtidigt att praktiskt tycks Katolska kyrkan röra sig i en konservativ formalistiskt legalistisk riktning. Det är viktigt att detta samtal får fortsätta, både inom katolska kyrkan och ekumeniskt. Kritik från våra evangelikala bröder och systrar är välkommen och värd att lyssna till. Jag tror man måste ha is i magen och inte vara rädd att hålla flera bollar i luften samtidigt. Som medaktörer i den levande kyrkan bör vi undvika att hamna i någondera diket: - Att neutralt flyta ovanpå och mena att den helige Ande fixar allt till slut ändå (det gör han, men vi är Guds levande redskap i den värld vi lever här, vi kan inte abdikera genom en menlös neutralitet), - eller å andra sidan att så hårt låsa sig för en uppfattning att man förlorar all självkritik och förmågan att lyssna till och ta in andras synpunkter. Som sagt: En kyrka utan konflikter är ingen levande kyrka. Jesus bön i Getsemane. Lärjungarna sover. (Från S:t Georgskyrkan, Reichenau). Låt inte oss sova eller vara så upptagna med våra egna bekymmer att vi glömmer att fokusera på Jesus och hans kyrka som vi tillhör.


source: fineweb

text: Det efterlängtade vägstråket över gränsen KOMMUNIKATIONER: 47 nya mil Europaväg från Hönefoss till Gävle – Därför är nya E16 så betydelsefull. Vägen blir ett viktigt stråk för exportindustrin, arbetspendlarna och turisterna. Håkan Bergeå, projektledare för utbyggnaden av E16, anser att en viktig pusselbit har fallit på plats för kommunikationerna mellan Sverige och Norge i och med beslutet att förlänga Europavägen från Hönefoss till Gävle. – Ja, detta är något som vi har kämpat för länge. Det har funnits ett stort behov av ett gemensamt och sammanhängande stråk i öst-västlig riktning i det här området. – Fram till omskyltningen har den närmaste stora gränsövergången norr om 61:an/riksväg 2 varit E14 mellan Östersund och Trondheim. Och dit är det hela 60 mil, säger Håkan Bergeå. I oktober 2009 skrev därför de svenska och norska regeringarna efter många år av förarbete av de lokala kommunerna och länsstyrelserna en gemensam ansökan till FN. Den 26 maj 2011 beslutade de officiellt att säga ja till förslaget, vilket innebar att E16 förlängdes med 47 mil. Så sent som nu i höst kom de sista E16-skyltarna upp och den 24–25 september hölls det invigningsceremonier på olika platser längs vägen och i Kongsvinger möttes de två infrastrukturministrarna för att markera att E16 blivit en gränsöverskridande väg. Många betydelser – Vägen blir ett viktigt stråk för exportindustrin, arbetspendlarna och turisterna. Området kring Falun/Borlänge och Gävle/Sandviken är landets största exportområde bland industrierna utanför storstäderna och dessutom är hamnen i Gävle Östersjöns största containerhamn. Med ett gemensamt stråk från Bergen till Gävle kommer transporterna att öka på den här sträckan. – Den gemensamma skyltningen gör det även lättare för arbetspendlarna och för turisterna, framför allt för all fjälltrafik till både Sälen-fjällen och den norska fjällvärlden. Samtidigt innebär E16 att Värmland blir ännu mer av en inkörsport både till Norge och Sverige, säger Håkan Bergeå. Omskyltning får effekt Torsbys kommunalråd Håkan Laack (S) är förstås väldigt positiv till att kommunen får en andra Europaväg inom sina gränser. – Visst kommer det ha effekt att det här stråket nu har samma vägnummer. Redan samma dag som FN-beslutet blev officiellt hade Google lagt in förändringen på sina kartor och det har även fått genomslag på GPS-kartorna. Bara det gör att fler kommer att välja den här vägen. – Europavägstandarden sätter samtidigt hårdare press på de båda trafikverken att förbättra vägens status och det behövs framför allt mellan gränsen vid Öyermoen och ett par mil västerut. Även från Vittjärn och söderut behövs det en del åtgärder. En tiondel jobbar i Norge – För oss är vägen väldigt viktig eftersom tio procent av befolkningen jobbar i Norge. Allt fler norrmän från framför allt Oslo-området kommer samtidigt hit för att åka skidor och ägna sig åt annan rekreation på sin fritid. Dessutom har många av våra företag Norge som en sina största marknader, säger Håkan Laack. Hans kommunalrådskollega i Kongsvinger, Øystein Østgaard (Höyre), anser också att E16 på sikt kommer att föra med sig en ökad tillväxt i området. Efter många års diskussioner har startskottet gått för utbyggnaden till fyrfältsväg av E16 från Kongsvinger till Klöfta vid E6:an. Detta kommer att ske i tre etapper. Ger kortare restid – Detta har oerhört stor betydelse för oss. Det leder till kortare restid både till Oslo och Gardermoen. Dagens väg är smal och väldigt hårt trafikerad och när den nya vägen står klar innebär det även att alla värmländska pendlare som använder E16 kan ta sig fram snabbare. – Utbyggnaden innebär också att Kongsvinger kan bli det transportcentrum vi planerar för gods som ska distribueras ut i övriga Norge. Sverige är Norges största exportmarknad och mycket svenskt gods liksom allt mer transporter från Östeuropa kommer in via Kongsvinger. Vad finns det för signaler för en utbyggnad av den sämsta sträckan över Finnskogen vid Öiermoen? – Den finns inte med i den nuvarande planen, men vi hoppas verkligen få in den i nästa så att sträckan kan tilldelas medel efter 2016. Dagens väg är absolut inte bra. I samband med invigningen av E16 här i Kongsvinger kände jag verkligen att infrastrukturministrarna Marit Arnstad och Catharina Elmsäter-Svärd vill satsa på bättre kommunikationer över riksgränsen genom ett ökat samarbete när det gäller planering väg- och järnvägsplanering, säger Øystein Østgaard. Nio kilometer kortare Enligt Håkan Bergeå vill E16-gruppen att den krokiga vägen vid Öyermoen kortas genom att en ny och genare sträckning byggs. – Den skulle minska resvägen med nio kilometer och förkorta restiden med 20 minuter. Det vore ett lyft för kommunikationerna, säger han. När det gäller de övriga utbyggnader planeras det bland annat för flera nya etapper väster om Fagernes samt mellan Hönefoss och Gardermoen, för motorväg Klöfta–Kongsvinger samt långsiktigt för upprustning av sista biten österut till gränsen. I Sverige handlar det bland annat om utbyggnad vid Yttermalung, mellan Dala–Järna och Vansbro samt vid Nås. E16 kom till 1992 och första sträckan var Bergen–Oslo. E16 är en 1 180 kilometer lång vägsträcka som numera börjar i Londonderry på Nordirland och går till Belfast. Sedan fortsätter den över havet till Glasgow och vidare till Edinburgh för göra en ny havsutflykt och nå Bergen. Varken E16 eller övriga Europavägar skyltas dock i Storbritannien. På delen Bergen–Fagernes–Hönefoss–Gardermoen kryllar det av tunnlar. Den längsta är Lärdalstunneln som är inte mindre än 24,5 kilometer lång. Tunneln invigdes 2000 vilket innebar att trafikanterna slapp färjeturen över Sogndalsfjorden. Vägen fortsätter sedan till Kongsvinger och vidare till riksgränsen (gamla riksväg 2 och väg 200) gränsen–Torsby, (länsväg 239), Torsby–Malung, (gemensam med E45), Malung–Borlänge, (riksväg 71) Falun–Gävle (riksväg 80) där vägen slutar. Den nya vägsträckan är 47 mil lång, varav 36 mil ligger i Sverige. Källa: Håkan Bergeå och Wikipedia


text: Denna vecka blir det bland annat en robotfotprotes, robotar som dansar Gangnam style, lite RoboCop (igen) och en robothavssköldpadda. Universitetet i Bonn har utvecklat NimbRo-OP, en modulär open source-robot avsedd för forskning och även storlekskompatibel med TeenSize-klassen i den årliga fotbollstävlingen RoboCup. Själva hjärnan i den är en Zotac ZBOX nano XS mini-PC med dual-core 1,65 GHz, 2GB RAM och 64GB SSD. Få har väl missat succélåten Gangnam Style vars video nu visats över en halv miljard(!) gånger på Youtube och hamnat i Guinness rekordbok för flest antal ”gilla” på samma sida. Nu har även robotarna lärt sig Gangnam Style-dansen. NAO dansar Gangnam style CHARLI-2 dansar Gangnam style Kanadensiska Global News 16×9 har besökt Aldebaran Robotics som visade upp sin lilla humanoid NAO och även berättade om sin fullstora humanoida robot Romeo som ska kunna hjälpa till i hemmen inom fem år. Dennis Hong, grundare av RoMeLa, som bland annat utvecklat roboten CHARLI, talade på TEDX under hösten 2009. Videon har alltså några år på nacken men är sevärt än idag för den robotintresserade. Hong visar upp sju olika robotar som RoMeLa utvecklat på Virgina Tech. Tipstack till Patrik. Fler bilder från den kommande RoboCop-filmen, som nu fått sitt premiärdatum framflyttat till 2014. I detta klipp ser vi RoboCop, spelad av svenska Joel Kinnaman, på sin futuristiska polismotorcykel. Att hämta inspiration från naturens energieffektiva skapelser är inte ovanligt inom robotiken. Ett av de senaste tillskotten på detta område är denna robothavssköldpadda, kallad Naro-tartaruga, utvecklad av Autonomous Systems-labbet, ETH Zurich. Den ska enligt uppgift klara av att dyka ner till 100 meters djup. Den nya och imponerande benprotesen BiOM från iWalk gör att man kan gå i princip som vanligt tack vare avancerad robotteknik. Sensorer i protesen känner av ifall användaren går, springer, tar sig upp för en ramp eller ner för en trappa och anpassar sig därefter automatiskt.


text: Här sitter jag och skäms Okej, klockan är prick 19.09 och båda barnen sover. Det känns..det känns..bra? Är inte van vid att båda sover vid denna tidiga timme. Eila har visserligen inte sovit något alls på dagen och mer eller mindre bad på sina bara knän om att få gå och lägga sig innan Bolibompa ens börjat. Och Astrid har fått näsdroppar för första gången på ett dygn pga hade inga hemma igår, något som verkade OBESKRIVLIGT uppskattat. Fredrik är borta över natten eftersom han ville slippa resvägen fram och tillbaka, avfärden till Dalarna går från klubben i Åkersberga i ottan imorgon. Två av hans elever (thaiboxning) ska gå match på en tävling i Falun. Joråsåatte, chips, någon? Känner sådan gruvlig ångest ikväll. Jag fick 2700 kr i föräldrapeng den här månaden och det täcker inte ens min del av hyran. Jag har plockat bort 2 dagar/vecka nu i ju med att jag jobbar på lördagar och sen kom min ansökan in lite sent eftersom jag haft problem med mitt e-leg. Känns en aning ohållbart och så otroligt jävla pinsamt att behöva gå till pappa och be om hjälp. Låt oss säga att det inte riktigt får mig att känna mig som en bra mor. Eller någon vidare bra människa överhuvudet, faktiskt. Så jävla deppig Jag vill inte sprida dålig stämning här, men pissochskit vad det känns att leva just nu. Det borde vara den bästa tiden i mitt liv, en fin och snäll man, två friska och glada (ibland) ongar. Och föräldraLEDIGHET. Men nej, det känns inte okej. Jag är så vidrigt trött på att vara hemma hela dagarna. Jag är så trött på att aldrig ha pengar på kontot. Jag är så trött på att vara trist, ledsen, sur och ha ont i ryggen pga icke-ergonomiskt bärande. Och jag är helt vansinnigt trött på att vara trött. Jag är också trött på att känna den här äckliga skulden över att jag inte känner mig tillfreds med livet, trots världens finaste och roligaste familj. Det känns så himla ovärt att gå runt och tjura över att jag har så evinnerligt långt kvar av den här föräldraledigheten när det finns de som inte ens kan få barn. Självömkan är nog den jobbigaste känslan jag vet, tätt efter ångest då. Men idag har jag inte riktigt kunnat hålla tillbaka. Eila sov så gott i morse att jag inte hade hjärta att väcka henne när klocka ringde, vilket skulle visa sig vara jubelidiotiskt eftersom vi fick stressa till förskolan och jag blev utan frukost i magen. Efter det gick dagen mest käpprätt åt helvete. Men Eila åt i alla fall jättemycket fiskbullar till middag och ville somna utan större vedermödor kl 19.30. Astrid har haft det lite kämpligt med jätteförkyld näsa och gaser i magen, men det ordnade upp sig för någon timme sen då hon däckade bredvid mig i sängen. Ikväll har Fredrik varit och tittat på lägenheten vi hoppas att vi ska få. Åh, vad jag vill ha! Den är helt nyrenoverad med nya vitvaror och om vi skulle få den skulle alla i den här familjen få egna rum. Eller ja, Eila och Astrid skulle få dela när Astrid blivit lite äldre. Men vi vuxna skulle få ett helt eget sovrum (har vi inte haft på mer än 2 år), Fredriks pöjk skulle få ett eget rum. Och så skulle vi ha ett vardagsrum, ett kök, en inglasad balkong och ett badrum med badkar. Vi skulle få ett riktigt HEM. Det är ytterligare en sak jag är trött på; känslan av att bara bo temporärt, i en lägenhet som är alldeles för trång. Jag har skickat in alla papper och nu väntar vi "bara" på att bli godkända av fastighetsbolaget. Känner mig sjukt nervös över den här lilla detaljen eftersom våra inkomster är en rätt sorglig historia att läsa just nu. Hoppas också att vi får besked innan torsdag så att vi kan säga upp vårt kontrakt innan månadsskiftet. Känner mig nämligen inte så sugen på dubbel hyra en månad. Nej, nu ska jag sova. Imorgon ska jag försöka gaska upp mig. Hej självrannsakan, hur är det ställt med dig egentligen? Och det här känner jag verkligen igen mig i. Tyvärr har det inte mojnat för mig, snarare tvärtom. Här är jag nu. En framtidsångest så in i. Men min ångest stannar inte vid "vad-ska-jag-göra-när-jag-blir-stor". Det faller sig såklart naturligt att det mesta "andra" fått stå i träda sen barnen kom, särskilt eftersom de kom så tätt, men också eftersom vi haft en väldigt traditionell uppdelning av föräldraledigheten. Jag har varit hemma merparten av tiden (minus 6 månader, varav tre då vi var hemma tillsammans och tre i somras när jag jobbade och Fredrik var hemma med Eila). Om några månader har jag varit hemma, mer eller mindre, i 2 år. Mitt liv har kretsat kring barnen, som sig bör när en är nybliven förälder. Men allt det här "andra", till exempel min utbildning, mitt sociala liv osv har varit (är) pretty much icke-existerande och det börjar skava en aning under huden. Jag vet att det här självklart till störst del handlar om mig själv och min inställing till saker och ting. Jag kan faktiskt välja att inte få tokångest när jag läser om andra småbarnsmorsor som lyckas få ihop utbildning/jobb och bebis, till exempel. Men eh, det är ganska svårt för mig eftersom jag lider av någon slags jämförelsesjuka av guds nåde. Jag önskar ofta att jag var en "sån där" som bara bet ihop käkarna och slog upp böckerna så snart barnen somnat, gav mig ut på 40 minuters powerwalk en söndagsmorgon och ändå, på något märkligt jävla vis, fick tvätten att självmant vandra ner till tvättstugan. Typ. Men alltså, jag har nu kommit till den smärtsamma insikten att det är inte jag. I don't have it in me. Jag orkar inte. Ändå har jag blivit antagen till en distansutbildning i litteraturvetenskap á 30 högskolepoäng den här terminen och känner nu bara: varför i hela helvetet? Hur ska jag hinna det? VILL jag hinna det? Jag förstår verkligen inte varför jag pissar mig själv i ansiktet på det här viset. Vem försöker jag lura? Varför måste jag påbörja nya "projekt" innan jag hunnit avsluta de gamla? Jag har hundraelva rester på min utbildning som jag borde (vill) ta i den makliga lilla takt jag kan. Ändå skjuter jag upp skiten. Och så angstar jag så in i. Angstar över att jag kanske valt "fel" utbildning (och vad detta kostat mig i studielån), över att det känns helt hopplöst att hitta en större lägenhet där vi vill bo, över att vi har så jävla tråkig ekonomi just nu (en föräldraledig + en student = ledsen smiley). Men framför allt över att jag aldrig "blir nåt". Herregud alltså, blir mer och mer trött på mig själv medan jag skriver det här känner jag. Jag tror att jag kanske måste acceptera vissa saker, trots att det smärtar ibland (läs: hela tiden, just nu). Att jag kanske inte är den jag föreställer mig att jag vill vara, men att det faktiskt är helt okej att vara jag ändå. Hej måndag! Varje dag när jag lämnat Eila, trots att alla lämningar hittills gått bra, infinner sig en helt vidrig känsla av tomhet. Självrannsakar så in i. Jag inser att det här inte är ett dugg konstigt med tanke på att jag spenderat i princip (förutom i somras när jag jobbade) alla dygnets vakna timmar med henne i nästan 20 månader. Jag inser också att det förmodligen kommer att gå över när förskolan verkligen blivit vardag för samtliga i familjen. Men ändå. Jättejobbig känsla. Att Eila inte är en liten bebis längre utan "måste"(tvingas) inordna sig i leden så att säga gör ont i hjärteroten. På riktigt. När hon är ledsen kommer någon annan att trösta henne. När hon säger vissa ord för första gången kommer någon annan än jag höra dem först. När hon har bajsat kommer någon annan att tvätta henne i lill-rumpan. Det är ju så att en vill gråta. Samtidigt vet jag att jag behöver det här för att orka med. Och jag tror (intalar jag mig av ren överlevnadsinstinkt) att hon också tycker att det är roligt. Har i övrigt gruvlig angst över hela "livet" just nu. Kommer aldrig klara av att slutföra min utbildning. Kommer bli vräkta. Kommer aldrig få ett jobb med skälig lön. Kommer hamna på gatan och tvingas mata mina barn med rester ur papperskorgar osv. (OBS! Vet att man inte skämtar om sånt, men så tänker jag verkligen ibland.) Vissa dagar känns katastrofen nära antågande. Andra dagar känner jag mig on top of my game. Idag är tyvärr en angstdag. Här ligger jag och lider Alltså! Har stora problem med sovandet just nu. Och det känns ju himla opraktiskt när en har väldigt små marginaler på sovfronten. Ikväll kunde jag ha somnat redan vid åttasnåret eftersom båda barnen, hör och häpna, sov då. Men det är så svårt att somna. Det värker pga trötthet/lyft av tunga barn/otränad i lill-kroppen min. I hjärnan maler alla måste/borde/vill och så blir jag jättehungrig. Just nu: urgrundshungrig. Så där så att det river i magen. Har också ångest efter att ha sett Paradise Lost. Världen känns så jävla orättvis och eländig. Är ju helt obegripligt egentligen att en människa kan sitta på death row (dödsstraffet är ju en helt makaber grej i sig) i nästan två decennium innan hen släpps pga är oskyldig. Så vidrigt. Nej, nu ska jag äta mackor. Endast tomten är vaken Min fräsiga bloggapp har hängt sig vilket gör det jobbigare att blogga från telefonen eftersom jag inte ser all text. Ber på förhand om ursäkt för eventuella stavfel och andra konstigheter. Ikväll är jag och Astrid hos mina föräldrar och ägnar oss något så upphetsande som att tvätta. Vår tvättstuga är nämligen avstängd eftersom de håller på att flytta den (och förhoppningsvis installera fler maskiner) och det blir rätt mycket tvätt när man har två små bajsmaskiner i hushållet. Astrid har sovit oroligt sen kl 20-ish och vaknat cirka femtioelva gånger. Jag som laddat med tidning och bok. Ägnar mig istället åt att titta med ett öga på repris av Raw och surfar lägenheter. Vi letar större, något som visat sig vara ett himla projekt. Vi vill egentligen helst av allt köpa, men det är helt omöjligt nu när jag är föräldraledig och vi båda pluggar. Och på tal om det här med att plugga. Har kommit till den obehagliga insikten att jag är förbannat trött på't och funderar på att lägga min utbildning på is efter sommaren när Astrid börjar förskolan, förutsatt att jag har ett jobb då vill säga. Jag har "bara" tre terminer kvar (plus några hundra resttentor) men känner ändå att jag kanske skulle vilja göra något annat. När jag jobbade som projektledare för ett par år sen älskade jag mitt jobb och det var en fröjd att gå dit. Jag vaknade varje morgon och kände sån enorm tillfredsställelse med min arbetssituation att det nästan var löjligt. Skulle ge min högra arm för att få känna så igen. Och det är ganska trevligt att få en dräglig lön. Kan nog inte ens beskriva i ord hur utled jag är på att känna mig fattig. Jag vill inte ligga sömnlös fler nätter än jag absolut måste om man säger så. Vet inte riktigt vad jag ville ha sagt med det här men nu verkar Astrid ha kommit till ro i alla fall och jag ska göra desamma. Fridens. Nähe, jaha. Blir sen läggning ikväll då. Mitt stackars "stora" barn somnade nyss på golvet i ren och skär desperation pga sov ingen innan-lunch-lur. Jag lyfte upp henne i soffan och drog rutinerat på mig bärselen så att jag kunde laga middag med båda händerna. Nu sover båda fiskorvarna och jag har svamprisotto på spisen. Försöker motstå impulsen att öppna ett mail med med skräckblandad förtjusning. Jag skickade ju in min ansökan till Reach for change i tisdags och idag har jag fått beslutet om jag går vidare till gallring nummer två eller inte. (Känner på mig: inte) Förra gången jag sökte föll jag på mållinjen i gallring nummer tre då vi var 20 av 900 sökanden kvar. Jag är en sån där person som gärna slår på mig själv redan innan någon annan får möjligheten att göra det. En ganska urdålig egenskap faktiskt. Och rätt så dränerande rent energimässigt. Om det finns något som stjäl ens energi så är det just att hata på sig själv har jag lärt mig av erfarenhet. Man har också en tendens att bli rätt deppad av det. Jag har också upptäckt att det som allra mest driver på mitt självhatande är det här förbannade jämförandet. Jag jämför mig så mycket med andra. Eller egentligen är det inte själva jämförandet som är mitt problem utan snarare min oförmåga att se till helheten när jag jämför mig. Jag utgår aldrig från min egen situation, mina möjligheter/begränsningar, mina förutsättningar när jag jämför mig. Många av de personer jag jämför mig med har till exempel inga barn, vilket är rätt så relevant med tanke på att jag spenderar i princip all min vakna (och sovande) tid tillsammans med barnen och att sätta deras behov före mina är min vardag just nu. Ergo: Det finns väldigt lite (läs: ingen) tid för "självförverkligande". Jag jämför mig också ofta med personer som har helt andra ekonomiska förutsättningar än jag. Och ja, ni hör ju själva. Ganska urdåligt. Ett, två, tre, nu öppnar vi vår inbox. Det här "livet" Jag har så många saker jag vill göra, men så vansinnigt lite tid. En helt omöjlig ekvation som ni hör. Jag tror det är först nu, nästan 1,5 år senare, som jag inser hur mycket av min tid (och mitt hela väsen) som faktiskt upptas av apparaten Eila. Och jag har, helt ärligt, lite svårt att förhålla mig till denna gryende insikt. Jag älskar mitt barn mer än någonting annat och att föda henne är tveklöst det bästa beslut jag någonsin tagit. Men jag tror att det kan ta ganska lång tid (många år?) att hitta sin plats i en tillvaro där man själv helt plötsligt inte är viktigast. Eller. Kanske snarare att hitta någon slags balans mellan föräldrarollen och allt det där andra som man är, som man vill vara. Trots att jag vet att det är så här nu i några år. Två småbarn kräver ju sitt som en säger och så måste det få vara. Men ja, jag vet inte riktigt vad jag vill ha sagt. Kanske att jag har lite svårt att förlika mig med tanken på att de kommande åren till allra störst del kommer att präglas av ännu fler bajsblöjor, sömnlöshet och brända fiskpinnar, trots att jag någonstans där inne i lill-hjärtat ändå tycker att det är värt det. Idag hann jag göra rent/sortera ur kylskåpet samt rengöra mikrovågsugnen när Eila sov mitt-på-dagen-lur. 75 minuter senare, alldeles lagom till att jag satt mig ner för att äta lunch, vaknade hon. Spontan känsla på den: Fansjävlasatanspiss! Varför får JAG aldrig vara ifred??! Dagen förlöpte sen på liknande vis. Jag är verkligen inte i form just nu, bokstavligt talat, och mitt tålamod sitter ungefär nere vid fotknölarna. Känner mig som en askass morsa som inte orkar stimulera min unge med annat än lugna lekar som "läsa bok" och "krama mamma när hon ligger i soffan". Och om några dagar är de två. På kvällarna är jag helt slut. Så förbannat trött att jag inte orkar göra något annat än att sitta i soffan alldeles hålögd, äta popcorn, dricka saft och titta på tv. Somnar på tok för sent (läs: kl 22/23) eftersom alla bra program jag vill se inte börjar förrän kl 21 och att prioritera har aldrig varit min grej. Och eh, med tanke på ovanstående uttalanden kommer nu en mycket motsägelsefull slutkläm: Jag har börjat läsa Psykisk ohälsa och kön , en kurs på distans (halvfart) som ges via Umeå universitet. En kurs jag verkligen hoppas att jag orkar ro i land i höst/vinter. Jag önskar också att jag hade mer tid att skriva, både i bloggen och mer privat. Jag ska förhoppningsvis skicka in en ny ansökan till Reach for change om en vecka eller två (om jag lyckas hålla mig vaken). Förra gången snubblade jag på mållinjen inför sista gallringen, något jag är sjukt stolt över. Av 900 sökande var jag en av de 20 sista. De här tre sakerna känns som (nästan) helt omöjliga projekt just nu pga jättetrött/deppig. Men en måste ju göra något vettigt av "det här livet". Livet är så jävla orättvist Idag när jag sorterade papper hittade jag min och Eilas förlossningsjournal och drabbades av någon slags kort livskris. Herregud. Var har tiden tagit vägen, och så vidare. Jag upptäckte också att det finns två rutor att kryssa i längst upp till vänster i journalen. "Dödfödd" lyder rubriken. Sedan två rutor. "Innan förlossning" och "Under förlossning". Det riktigt knöt sig i magen på mig. Jag har aldrig reflekterat över detta förut av den enkla anledningen att inget av alternativen är ikryssade i just min journal. Men det kunde ha varit det. Det kan drabba vem som helst. Jag vill grina av blotta tanken. Den här nio månader långa (för)väntan, den obeskrivliga lyckan, rädslan och drömmen om hur livet kommer att bli. Och så blir det inget barn. Pia Johansson pratade om det i sitt sommarprat för några år sen, att lämna BB utan barn, med känslan av att ha glömt något kvar. Det är så sorgligt att jag dör. Om att blogga "för privat" Ikväll har vi ätit spontanmiddag med vänner. Köttfärssås och spagetti, fruktsallad och vaniljglass till efterrätt. Är så mätt att jag var tvungen att svida om till mjukisbyxor. Fick en kommentar på mitt inlägg som jag skrev igår och det förundrar mig verkligen att man kan ha så himla olika inställningar till vad som är för privat. Det är verkligen intressant. Jag har bloggat sedan år 2006 och jag har väldigt sällan upplevt att jag gått över gränsen för vad som känns rätt för mig. Det har hänt. Men jag kan räkna dessa tillfällen på en hand och jag har, de senaste åren, funderat mycket kring personligt och privat och var jag drar gränsen. Jag tror nämligen att alla människor är olika här. Vissa väljer att blogga anonymt, andra att lägga ut nakenbilder på sig själva. Jag tycker inte att någon av dessa bloggar är mer "rätt" än den andra. Däremot tror jag att olika typer av skrivstilar/genrer får olika konsekvenser för den som bloggar. Och det bör man som bloggare förstås vara medveten om. (Med det inte sagt att det är okej att skriva fula och nedlåtande saker i någons kommentarsfält). Jag funderar, om möjligt, ännu mer kring mitt bloggande nu när jag har barn. Hur mycket jag vill lämna ut om Eila, vad Eila själv kommer att tycka om mitt bloggande när hon blir äldre. Lisa har skrivit väldigt tänkvärt om det här och fått många smarta kommentarer. Min blogg är en "dagboksblogg" och har det senaste året, av fullt naturliga skäl, också blivit en så kallad "mammablogg" även om jag aldrig skulle referera till mig själv som en "mammabloggare." Jag försöker att skildra min vardag på ett hyfsat lättasamt och hyfsat underhållande sätt. Jag har, av respekt och kärlek, valt att utelämna vissa delar av mitt liv. Jag skriver väldigt sällan om min bonusson. Jag skriver väldigt sällan om min familj (föräldrar, syskon). Jag skulle aldrig lägga upp bilder och skriva om personer som inte vill bli omskrivna. Jag upplever att jag har mycket integritet och en tydlig bild av vad jag vill förmedla. Jag vill till exempel beskriva småbarnsåren på ett ärligt (men hjärtligt) sätt. Dels eftersom jag tycker att det är roligt, men också för att det är den typen av bloggar jag själv tycker om att läsa. Jag upplever att de bloggare jag läser (se länklistan) har just det gemensamt: en tydlig röd tråd och väldigt bra känselspröt. Alltså, en bra magkänsla som de litar på helt enkelt. Jag upplever inte att det är för privat att blogga om hur trött jag är, om att småbarnsåren kan vara riktiga hundår, om att jag känner mig ledsen och/eller stressad, om tristessen som faktiskt kan infinna sig då man varit hemma med bebis i 1 år. Däremot skulle jag aldrig skriva mer ingående mitt och min killes förhållande, särskilt inte om vi bråkat. Och vårt sexliv skulle jag heller aldrig någonsin skriva om. Jag skulle heller aldrig lämna ut icke-fördelaktiga detaljer om min familj/mina vänner. Men som sagt: tror man ("man" som i "normalbegåvad människa") känner själv i magen vad som är okej och kanske framför allt vad som inte är okej. Vad tycker ni är för privat att skriva om? Har ni någon big-nono-lista? /Nyfiken_chej_84 Rubrik: ännu en av mina djupa insikter Ursäktar för övrigt mitt tillfälliga frånfälle (om NÅGON skulle ha skällt på mig) med att jag har börjat ta sovstund samtidigt som Eila på dagarna för att orka eh, typ leva. De senaste 2 veckorna har varit så otroligt påfrestande (mer än vanligt då alltså) då Eilas nattsömn lämnar mer att önska som en säger. Jag känner mig helt urlakad och tom. Och sover jag dåligt så jag gör jag det mesta dåligt. Jag äter dåligt (som i: inmundigar kopiösa mängder socker) och tänker dåligt (som i: tar fullkomligt oigenomtänka beslut, typ handlar kopiösa mängder socker). Men det tänker jag fanimig inte ha dåligt samvete för. Tänker lite: det här är en tuff period av mitt liv som inte på något sätt kommer bli mindre tuff när bebi nummer klyver mitt underliv på mitten, MEN det går över. Plötsligt händer det, och så vidare. Och då mina vänner, då ska jag slita som ett djur för att äntligen återse mina magrutor. Det här med vardagslyx Låt oss tala om "vardagslyx". Läste det här och ba: nickar instämmande. Begreppet "vardagslyx" har sannerligen fått en ny innebörd sen Eila gjorde entré i mitt liv. Herrejesus alltså. När jag var gravid första gången jobbade jag nästan heltid samtidigt som jag pluggade och många i min omgivning tyckte att jag skulle ta det lite lugnt och "sitta ner lite mer, för det kommer du inte få göra sen". Men nej då. Tji fick jag! Little did I know att jag skulle sitta här 10 månader senare på ruinens brant med svidande ögon och kroniska ryggsmärtor. Jag njuter så mycket av tid för mig själv, men jag har märkt att det för vissa framstår provocerande att uttala sig så. Som om det ena skulle utesluta det andra. Som om jag skulle njuta mindre av tiden tillsammans med Eila bara för att jag kan njuta av tiden utan henne precis lika mycket - men på ett helt annat sätt. Jag behöver tiden för mig själv för att orka vara en bra mamma. Ja, för att orka leva överhuvudtaget. Tyvärr är min egna tid extremt begränsad. Så pass begränsad att jag ännu inte riktigt lärt mig att njuta av den på riktigt. Jag blir ofta rastlös och stressad de få stunder jag lämnar Eila. Oroar mig för att hon inte ska ha det bra, att hon ska vara ledsen, sakna mig, tro att jag övergivit henne. (Hej ängsliga mamman!) Jag vill inte att hon bara ska känna sig trygg med mig. Jag vill att hon ska känna sig trygg med sin pappa och andra vuxna i vår omgivning som vi litar på. Och det gör hon också! Det är nog mest jag som har svårt att "släppa taget." Trots att jag vill. Trots att jag verkligen behöver (för min mentala hälsas skull om inte annat). För att komma till pudelns kärna här: jag måste hitta mitt "eget rum", om vi ska tala i metaforer. För några år sen skulle träningen ha en given plats här, men nu känns det som en sån otrolig uppförsbacke att börja träna igen "på riktigt". Samtidigt som jag vet att det vore bra för mig. Det är verkligen en fördel att vara vältränad innan förlossningen. Och det är mycket lättare att komma tillbaka till träningen efteråt om man redan lagt en bra grund. Och vad ville jag ha sagt med det här? Saknar jag träningen? Jo. Och: jag behöver få loss lite tid att bara vara ensam med mig själv. Blir konstigt men är nödvändigt* Okej. Så här är det. Som den uppmärksamme läsaren kan ha anat mår jag inte särskilt bra just nu och bloggen som alltid har fått vara min ventil börjar nu bli för full av min skit. Har hamnat i ett läge då jag inte riktigt kan skriva om hur jag känner och hur jag mår utan att det blir alldeles för privat. Och då känns det väldigt konstigt att skriva överhuvudtaget. Det finns vissa saker i mitt liv just nu som jag inte känner mig tillfreds med. (Obs! Många saker jag blir lycklig av också såklart) Bloggen, som vanligtvis gör mig glad, gör mig just nu bara ledsen. Och jag är ganska less på att skriva om hur trist och jobbigt allt är. Inte så himla skoj att läsa om heller kan jag tro. Därför har jag bestämt mig för att ta ett break, på obestämd tid. Men jag kommer tillbaka så småningom. Älskar bloggen alldeles för mycket för att bara sluta pang bom. Vi hörs kompizar! * Tyckte Maria satte spiken på't när hon skrev det här innan sitt bloggavbrott. Därav copy/paste. Det är lätt att vara efterklok Inatt fick jag sova från kl 23-06 (änglakören sjunger etc etc) och skulle ha fått sovmorgon också om det inte vore så att jag vaknade 06.11 och var jättekissnödig men ej orkade gå upp och kissa. Låg därför och knep i 2 timmar, vilket så här i efterhand känns totalt meningslöst gjort. Om jag gått upp och kissat kanske jag hade kunnat somna om sen. Det är lätt att vara efterklok, som en säger. Nåväl. Idag händer inget särskilt alls. Eila sover just nu förmiddagssov och jag ska ta en dusch. Känner mig, av skäl jag kanske skriver om en annan dag, mycket orkeslös och ledsen idag. Ibland blir man så himla besviken på sin omgivning. Hjälp! Nu har jag skickat in min ansökan jag filat på cirka jättejättelänge. Känns inte alls så förlösande som jag föreställde mig att det skulle kännas. Känner mig mest osäker. Håller min idé verkligen? Var jag tillräckligt tydlig? Och så vidare. Mvh Nervös & Nedstämd Knepigt alltså Det här med att vara ihop med nån. Knepigt alltså. Särskilt då man vill kasta en dikus rakt i skallen på denna nån ibland. Eller varför inte ett spjut. Eller möjligtvis en sten. Fredrik är fin, det är han. På många vis. Vi skrattar mycket tillsammans. Han är rolig och smart, omtänksam och kärleksfull. Ja, han är många saker och har många fina sidor. Något han däremot inte har är tålamod. Och detta i kombination med småbarnsföräldertröttman som ligger som ett grått filter över vår tillvaro just nu, ja, låt oss säga att det inte alltid är trevlig stämning hemmavid. Låt oss säga att det kanske till och med blir otrevlig stämning i denna lägenhet mellan varven. Låt oss säga att lilla mami (och säkert papi också) bara vill packa en liten väska och flytta ut i ett par timmar då och då. Igår kväll var en sån kväll. Lägenheten var alldeles särskilt stökig och lilla papi blev alldeles särskilt surig. Eftersom lilla mami upplever att hon städar 8 gånger av 10 blev hon både förolämpad och sårad av denna surighet. Sen försonades de över några mandariner och några glas julmust. Ja, så kan det vara. Happy happy, really? Ibland tänker jag på hur det skulle vara om jag och Fredrik gjorde slut. Eller, nej. Jag tänker inte på hur det skulle vara om vi gjorde slut, utan snarare hur det skulle vara om jag bara fick tillgång till halva Eilas uppväxt, vilket det i praktiken skulle innebära. Och det känns så jävla hemskt. Alltså, nästan så h-e-m-s-k-t att jag får en stor klump i halsen och vill handbojja ihop oss tre för alltid, alltid, alltid. Jag tror att den här föreställningen om att många håller ihop "för barnens skull" inte riktigt stämmer. Tvärtom. Jag tror att många håller ihop för att de inte står ut med tanken på att bara träffa sina barn varannan vecka. Och plötsligt förstår jag varför.


text: Bilden får symbolisera alla mina kreativa tankar som letar sig ut genom ett snår av andra tankar . I slutet av förra veckan var vi på studiebesök där åtminstone jag fick med mig det ska jag prova och det och det osv. Stegtävlingen vi är med i har gjort att jag numera är och harvar i norra Tyskland närmar mig Berlin med stormsteg. Och jag har planterat om mina pelargoner så nu stegar jag vidare med stora steg mot en skön sommar. Alla som reflekterat över den här torsdagen hittar du hos trebarnsmamman.


text: Kommer hon att ärva tommasilförmågan? Jag är ingen pedant precis. En av de onödigaste saker jag vet är att skölja porslinet innan det ställs i diskmaskinen. När folk hör att jag inte sköljer så tror de alltid att jag tömmer silen superofta. Sanningen är att jag kollar den nån gång i halvåret och den brukar vara i princip tom. Hur hänger det här ihop? Det har varit likadant överallt där jag har bott. Skulle jag ha råkat stöta på fyra självtömmande silar? Eller är det en övernaturlig förmåga jag har? En del är synska, andra får aldrig matrester i silen. Så kan det vara. Hur gör du? Sköljer du eller ej? Hur har du det med silen?


text: Prestationsångest, stress, ideal och status Idag finns otroligt många krav! Det spelar ingen roll om man är vuxen, ungdom eller barn. De finns i skolan, på jobbet, hemma och som sagt överallt. Dessa krav handlar om prestationsångest, ideal och status som skapar stress. Många mår dåligt av detta så hur kommer det sig att alla dessa krav finns? Massmedia Massmedia är en av dessa orsaker. Man påverkas av tv, radio, och tidningar mm. De bankar in i huvudet på folk att smal är lika med lycklig, glad och underbart. Men så är det inte alls. Smal kan lika gärna betyda anorexi, bulimi, ångest, stress och allt jobbigt man kan tänka sig. I tidningar finns pinnsmala, spacklade och dessutom retuscherade flickor som ser ut som de lyckligaste flickorna i världen. Men de kan lika gärna vara de olyckligaste flickorna i världen med ångest, ätstörningar och som är allmänt deprimerade. Många unga personer försöker efterlikna dessa människor, om man nu kan kalla dem det eftersom hälften av dem om inte mer är retuscherade. Ska unga människor förstöras pga. detta? Ska de drabbas av helvetet i stressen, prestationsångesten och allt deppigt? Många får anorexi pga. detta kroppsideal som finns i massmedia. När man hör ordet prestationsångest tänker de flesta först på prestationen i skolan och på jobbet. Men prestationsångesten kan lika gärna handla om att prestera så bra att man nästan kräks när man tränar för att man ska bränna fler kalorier. Har man då inte klarat detta, för att man ätit för lite, kan en som har anorexi få prestationsångest för det. Detta skapar då stress eftersom man får ångest över att man ska prestera så bra som möjligt. Så allt detta hänger liksom ihop. Det går som en ond hemsk cirkel och kan börja i en mycket ung ålder. Jag fattar inte hur det kan ha blivit såhär! Ingen vill ju må dåligt så varför finns det? Nej, jag tycker man ska koncentrera sig på sitt och andras inre, hur man är som person. Min syster berättade en väldigt smart grej för mig här om dagen. Hon sa att de nu i skolan pratar om självkänsla, stress och självförtroende. Vid en föreläsning hon var på hade hon tänkt efter lite. Hon berättade att när man ska beskriva en bra kompis säger man ju inte: - Hon ska vara mycket snygg med långt vackert hår, ha bra betyg och ha hög status. Nej, utan man vill ju ha en snäll, glad och omtänksam kompis. Samma är det ju med en pojkvän! Varför går alla då runt och jobbar på sitt yttre när det inre är det man söker? Jo det är det ideal som finns i massmedia som lägger det på våra hjärnor. Vi måste verkligen hjälpas åt att ändra på det här. Jag vill inte att mina barn ska få uppleva detta när de växer upp. Skolan I skolan omgivs man av massor av olika människor. Det finns de som har ”hög” status, de som har ”låg” och de som har ”mitt emellan”. Många är osäkra och känner att de måste passa in i det ideal som finns i skolan. De känner sig ofta stressade av att man måste ha rätta imagen och vara på ett visst sätt. Varför måste vi vara på ett visst sätt då? Kan vi inte bara få vara som vi själva är och ha de åsikter vi har? Nej, i skolan ska man göra allt som man inte får för att få hög status och ”vara något”, för att överhuvudtaget synas. Varför kan alla inte bara nöja sig med att göra det vi ska i skolan och sedan kan vi ha roligt på fritiden. Nej, för samtidigt som man måste tänka på hur man ska vara, så att inget går fel, ska man vara bra i skolan. Man ska aldrig plugga men ha bra betyg, ett ganska omöjligt och sjukt ideal. Inte nog med det för när man kommer hem ska man vara tillgänglig på datorn så att alla vet att man inte sitter vid skrivbordet och pluggar. Visst, på fritiden ska man ha roligt och slappna av men för att hänga med i skolan måste man ju plugga lite hemma också. Kan man inte bara få välja när man ska ha roligt och när man ska kämpa med saker? Nej, man ska tydligen ha roligt hela tiden. Har man inte roligt hela tiden och verkligen bryr sig om hur det går i skolan så får man låg status. Men tänk om man tycker det är roligt i skolan då? Då har man ju roligt! Men tydligen är det bara de saker som är utanför skolan och de saker man inte får göra i skolan som räknas så att man får hög status. Alla dessa saker är man omringad av varje dag. Man tänker inte på det. Det bara sker och ens huvud hänger med, tydligen. Men kan man inte ändra på det här? Alla kan väl hjälpas åt och i alla fall försöka! Eller ska den här ångesten fortsätta att härska som den alltid gjort och till och med kanske bli värre eftersom hela samhället blir mer och mer stressigt? Kommentarer


text: Allmänt Lungorna sitter i lungsäckarna i bröstkorgen. För att lungorna ska hållas utspända finns ett visst undertryck i lungsäcken. Om det går hål på lungan eller lungsäcken förändras lufttrycket och då faller en lunga helt eller delvis ihop. Det kallas lungkollaps, eller pneumothorax. Ofta är det inte känt varför man får en lungkollaps. Ibland beror det på att man har skadat bröstkorgen, till exempel om man har brutit ett revben. Men ibland kan lungan kollapsa om en lungblåsa brister. När en lunga faller ihop händer det ibland att luft kommer in i lungan men inte ut. Det kan leda till att även den andra lungan faller ihop. Det är mycket ovanligt, men livshotande. Lungkollaps förekommer främst hos yngre, ofta idrottande, människor och efter sjuttioårsåldern. Män får oftare lungkollaps än kvinnor. Rökning ökar risken för lungkollaps. De allra flesta som får behandling blir bra. Symtom Om man får en lungkollaps gör det ont i bröstkorgen när man andas. Smärtan kommer plötsligt, men kan avta efter en tid. Det kan även kännas tungt att andas. Behandling Om man har fått en mindre lungkollaps läker den ofta av sig själv. När man har fått en större lungkollaps brukar man få ett så kallat sugdränage. Först bedövas huden och en tunn plastslang läggs in innanför bröstkorgen. Slangen kopplas sedan till en liten sugapparat som suger ut luft och håller lungan utspänd tills den läker. Efter att sugdränaget satts in måste man ibland stanna på sjukhus i några dagar, men ibland kan man få åka hem och komma tillbaka först när dränaget ska tas bort. Om behandlingen inte hjälper, eller om man får lungkollaps flera gånger, kan man behöva opereras. När ska man söka vård? Om man misstänker att man har fått en lungkollaps bör man kontakta en vårdcentral. Om man har ont i bröstet och samtidigt känner sig andfådd och kallsvettig ska man ringa 112. Man kan alltid ringa sjukvårdsrådgivningen för att få råd.


text: Senast reviderad 2009-01-20 Varför gör menssmärtor så ont? Vad kan man göra åt dem? Fråga Min flickvän har jätteproblem med menssmärtor. Jag undrar varför man får ont och vad det finns för hjälp att få? Just nu tar hon värktabletter och använder även elektrodplattor som lindrar när det är som värst. Jag har hört att det kan hjälpa att äta p-piller, stämmer det? Finns det andra preventivmedel som hjälper? Svar En hel del kvinnor har besvärliga menssmärtor, särskilt i ungdomen. Ofta blir det bättre när man blir äldre eller har fött barn, men det är ju inte precis någon tröst när det pågår. Varför somliga har så ont är det ingen som vet. Sannolikt beror smärtorna på kramper i livmodern när den ska stöta ut slemhinnan. Kanske är det någon slags obalans i muskelsammandragningarna. Man har sett att kvinnor som har menssmärtor har ökad halt av det inflammatoriska ämnet prostaglandin i mensblodet. Därför verkar prostaglandinhämmande värktabletter, till exempel Naprosyn eller Orudis, ofta bäst. Det är dock viktigt att man tar en tillräckligt hög dos så fort som möjligt i förloppet för att få bra effekt. Några andra preventivmedel förutom vanliga p-piller som hjälper finns inte. Om din flickvän inte får tillräcklig hjälp av värktabletter i kombination med TENS (elektrodplattorna) tycker jag att hon ska prata med sin läkare igen. Gunilla Finnberg, Läkare, specialist i allmänmedicin


text: Vad kan man göra själv mot värken? Har man drabbats av diskbråck avtar rygg- eller ischiassmärtan oftast gradvis. Efter någon till några veckor brukar man känna sig bättre och inom ett par månader är de flesta besvärsfria. När man har värk går det att kämpa mot den på flera olika sätt, om värken inte är så svår att man måste få sjukhusvård. Några saker att tänka på är: - Sängläge kan göra det värre Det kan ibland kännas svårt att undvika sängläge under de första dygnen när smärtan är som mest intensiv, men efter två till tre dagar gör sängläge mer skada än nytta. Det är viktigt att man försöker hålla sig i rörelse, så gott det går, genom att vara uppe. Om man ligger till sängs i mer än några dagar tar det också längre tid att bli bra. - Återgå till vardagliga sysslor så fort det går Det är bäst för kroppen om man går tillbaka till vardagliga sysslor och aktiviteter så snart som möjligt. Ibland kan man få mer ont och få svårt att göra vissa saker. Då är det viktigt att ändå försöka göra det man klarar. - Inga hinder för att fortsätta arbeta Det finns inget hinder för att fortsätta arbeta förutsatt att symtomen inte försämras, men man bör undvika att sitta mycket. Har man ett fysiskt krävande arbete och mycket besvär kan det behövas någon tids sjukskrivning. - Fysisk träning och motion minskar ofta besvären Man ska försöka, så snart smärtan tillåter det, komma i gång med promenader och lätt träning som stärker rygg- och benmuskler och håller ryggen i rörelse. Det bästa är att använda den form av motion man tycker om och är van vid. - Värktabletter kan vara en hjälp för att komma igång Smärtan kan också lindras med värktabletter. Det är inte fel att på detta sätt lindra smärtan för att kunna komma i gång med de vanliga aktiviteterna. Om värktabletter behövs för att man ska kunna motionera går det också bra. - Vila i smärtfri ställning Man kan också tänka på att försöka vila i så smärtfri ställning som möjligt. Om man har diskbråck i halsryggen kan det ibland kännas skönt att lägga armen eller handen bakom nacken för att lindra utstrålningen av värk i armen. Vid diskbråck i ländryggen lindras ofta smärtan om man har en kudde under benen när man ligger på rygg så att höfter och knän böjs. Man kan också ligga i så kallad fosterställning. Svår eller långvarig smärta kräver läkarvård Om rygg- eller ischiasvärken inte har börjat avta efter tre till fyra veckor bör en läkare göra en noggrann undersökning och ta ställning till vidare utredning. Även vid långvarig värk i andra delar av ryggraden tillsammans med utstrålande värk ska man kontakta läkare. I första hand ska man söka hjälp på en vårdcentral. Om man eventuellt behöver opereras, eller om läkaren misstänker en allvarlig ryggsjukdom, får man remiss till en ortoped. Om symtomen är svårtolkade och långvariga brukar allmänläkaren kontakta en annan läkare, i regel en ortoped, för bedömning. Akut hjälp behövs i vissa fall Har man svårigheter att kontrollera urinen eller avföringen ska man se till att få hjälp snabbt. Får man inte genast tid på vårdcentralen ska man vända sig till ett akutsjukhus. Om man skulle bli förlamad i exempelvis benet, ska man också genast ta kontakt med sjukhuset. Läkaren bedömer då om det behövs en akut operation. Smärtstillande läkemedel Det finns inga bevis för att läkemedel gör att man blir frisk fortare. Däremot kan smärtlindrande läkemedel användas om smärtan är svår att uthärda, eller som en hjälp så att man kan hålla sig i rörelse. Läkemedel verkar inte mot själva diskbråcket, men kan leda till att man tillfrisknar snabbare genom att underlätta återgången till normal aktivitet. I första hand bör receptfria värktabletter användas av typen paracetamol, till exempel Alvedon. Paracetamol använt i rätt dos ger få, eller inga biverkningar. Om detta inte hjälper kan man pröva med en annan grupp läkemedel som är både smärtstillande och inflammationshämmande, så kallade NSAID-preparat, till exempel ibuprofen. Nackdelen med NSAID är att de kan irritera magslemhinnan. Behandlingen kan i sällsynta fall ge magsår, inte minst hos äldre personer. Paracetamol och NSAID kan också kombineras. Ischias, som är en nervsmärta, kan vara svår att lindra med vanliga värktabletter. Det krävs ibland starkare receptbelagda mediciner för att minska smärtan. Muskelavslappnande läkemedel Muskelavslappnande medel kan också hjälpa, men rekommenderas inte i första hand eftersom man blir dåsig av dem. Läkemedlen har också en ångestdämpande effekt och det finns risk för att man utvecklar ett beroende av dem, även om man bara använder medicinerna en kort tid. Sjukgymnastik, naprapati och kiropraktik Den legitimerade sjukgymnasten, naprapaten eller kiropraktorn kan ge olika behandlingar med två huvudsakliga syften. Det ena målet är att minska smärtan, åtminstone på kort sikt. Smärtlindringen underlättar sedan det andra målet, att få tillbaka muskulaturens och ledernas normala rörlighet och funktion. Behandlingsmetoden manipulation ska inte användas om man har diskbråck med ischiasvärk eller nervsymtom såsom kraft- eller känselpåverkan. Då finns det risk för allvarliga nervskador. Hos sjukgymnasten, naprapaten och kiropraktorn kan man få råd om hur man ska komma igång med egen muskel- och konditionsträning. Det är också viktigt att under tiden som man har värken så snabbt som möjligt ser till att träna musklerna igen. Sjukgymnasten, naprapaten eller kiropraktorn kan hjälpa till att lägga upp ett träningsprogram. Det finns även andra metoder att lindra symtomen till exempel akupunktur, korsett, kyla, värme, ultraljud och transkutan elektrisk nervstimulering, tens. Dessa metoder kan lindra besvären men det finns inga vetenskapliga studier som bekräftar att dessa metoder hjälper till att läka diskbråcket. Vid alla behandlingar hos sjukgymnast, naprapat eller kiropraktor är det viktigt att behandlingen utvärderas. Om man inte har blivit bättre efter tre till fyra gånger bör man ompröva behandlingen och fundera över något annat sätt att behandla besvären. I svårare fall kan man behöva opereras För ungefär var tionde person med diskbråcksbesvär ger inte smärtan med sig. Den kan vara svår och plågsam. Det går inte att leva ett vanligt aktivt liv igen. Det är svårt att förutspå vilka personer som drabbas på det här sättet. Det avgörs inte av hur ont man har från första början. I dessa, svårare fall, får man diskutera om man behöver opereras eller inte med sin läkare. Om man har nervrotssmärta i benet som orsakats av ett diskbråck och smärtan inte minskat efter två till tre månader, trots olika behandlingar, kan operation övervägas. Man blir opererad i ländryggen eller halsryggen för att bli av med den smärta som strålar ut i benet eller armen. De allra flesta blir bättre eller helt återställda efter operationen. Har man dessutom haft värk i ländryggen eller halsryggen kan den värken också lindras, men det är mer osäkert. Vid intensiv värk, som är svår att behandla och kräver sjukhusvård, opereras diskbråcket oftast inom några dagar eller någon vecka. Man måste bli opererad akut om diskbråcket trycker på nerver till urinblåsan eller ändtarmen så att man inte kan kontrollera urin eller avföring. Om man skulle bli förlamad, till exempel i benet, krävs också operation omedelbart. Operation vid diskbråck i ländryggen Vid diskbråcksoperation i ländryggen görs ett hudsnitt och en liten öppning mot disken skapas mellan två kotbågar. Nervroten hålls åt sidan och diskbråcket tas bort. Ofta används mikroskop vid denna operation. Efter operationen kan man röra på kroppen som vanligt. Däremot ska man anstränga ryggen försiktigt i början. De första veckorna brukar man vara försiktig med att sitta. Hur snabbt man kommer tillbaka till arbetet beror på de arbetsuppgifter man har. Vanligen varierar sjukskrivningstiden efter operation från några veckor till tre månader. Steloperation Vid en så kallad steloperation används en annan teknik. Ofta tas då disken mellan två kotor bort. Sedan tas ben, oftast från höftkammen, och placeras mellan kotorna. Proceduren omfattar oftast även en fixation med titanimplantat. Det innebär att en begränsad del av ryggraden blir orörlig, men den totala rörligheten i ryggen påverkas inte mycket av detta. En sådan operation görs oftast om man har diskbråck i halsryggen. Den kan också göras om diskbråcket i ländryggen återkommer på samma ställe flera gånger, eller om man har kvar en kraftig ryggsmärta när man belastar ryggen efter ett diskbråck. Det är ovanligt att man efter en operation får ett diskbråck på samma ställe igen, men nya diskbråck kan uppstå mellan andra kotor. Vid ett nytt diskbråck går man igenom en ny utredning. Kemisk nedbrytning av disken Under många år har även kemisk nedbrytning av diskbråck använts, framförallt i USA. Då sprutas ett kemiskt ämne, chymopapain, in i disken. Ämnet bryter ner diskbråcket. Fördelen är att det inte behövs någon operation, utan ämnet förs in via en nål genom huden. Denna metod är inte lika effektiv som operation och har i enstaka fall gett allvarliga komplikationer. Metoden används mycket sällan i Sverige.


text: Flera orsaker till blåsor och sår Oftast beror blåsor och sår i munnen på ett virus. Ibland kan man ha sår i munnen av andra orsaker. Tandproteser som sitter dåligt kan till exempel ge skavsår och om tandköttet är lite inflammerat kan man lätt få ett sår om man slinter med tandborsten. En typ av sår inne i munnen kallas afte. De kan se ut som munblåsor, men det är egentligen ett eller flera små sår. De är vanligen upp till fem millimeter stora, gulaktiga, lätt kraterformade med en kraftigt rodnad i området runt såret. Såren är ofta smärtsamma, men blöder inte. Det är inte klarlagt vad afte beror på. Herpes och höstblåsor Både herpes och så kallade höstblåsor beror på virus. Det vanligaste är att herpes ger ömmande blåsor på utsidan av munnen men de kan också uppstå inne i munnen. Blåsorna sitter tätt tillsammans i grupper. Första gången som små barn blir smittade av herpesvirus är det främst tandköttet som blir svullet, rött och lättblödande, men det kan också bildas små sår, framför allt på tungan. Höstblåsor är en sjukdom som kan orsaka epidemier bland barn på hösten. Blåsorna sitter i munnen men kan också komma runt munnen och på händerna, fötterna och ibland på skinkorna. Det är en ofarlig sjukdom som går över inom ungefär en vecka. Både herpes och höstblåsor kan ge feber och göra att man känner sig sjuk. Det går oftast över av sig själv Blåsor och sår i munnen går i regel över av sig själva inom någon vecka eller två, och det finns ingen behandling som botar eller tar bort dem. Men det finns en del man kan göra för att lindra besvären. Om det gör ont att borsta tänderna Om man bara har lättare besvär av afte räcker det med att använda en tandkräm för känslig munslemhinna som inte innehåller ämnet natriumlaurylsulfat, till exempel Zendium. Om det är svårt att borsta tänderna som vanligt kan man under någon vecka dessutom skölja munnen med ett bakteriedödande medel som innehåller klorhexidin, till exempel Corsodyl eller Hexident. Om det är svårt att äta och dricka Det kan vara svårt att äta som vanligt när man har ont i munnen. Viss mat svider och det kan vara svårt att tugga. Mat som soppa, filmjölk, kräm och glass kan vara lättare att få i sig. Man får pröva sig fram. Om man är frisk i övrigt gör det inget om man äter lite sämre under några dagar. Det viktigaste är att få i sig vätska. Små barn kan behöva matas med sked. Olika medel kan lindra Man kan prova att lindra besvären med en gel som lägger sig som en skyddande hinna över såret i munnen. Det finns olika sorters och kan köpas på apotek. Man kan också använda smärtstillande receptfria läkemedel som innehåller paracetamol, till exempel Alvedon eller Panodil, eller läkemedel som innehåller ibuprofen, till exempel Ibumetin och Ipren. Smittsamt Både höstblåsor och herpes är smittsamt, afte smittar inte. Herpesvirus smittar genom direktkontakt, ofta genom pussar eller kyssar, eller om man delar bestick eller läppsalvor med varandra. Det är också lätt att föra smittan vidare om man rör vid blåsorna och såren med fingrarna. Därför är det bra att tvätta händerna ofta. Man kan behöva kontakta vården Man ska kontakta vårdcentralen om man känner sig dålig och har väldigt svårt att äta och dricka. Om besvären inte ger med sig inom en till två veckor eller återkommer ofta, utan att man förstår varför, bör man också kontakta vården. Om man tror att besvären beror på problem med tänderna eller tandprotes kontaktar man sin tandläkare. Man kan alltid ringa sjukvårdsrådgivningen för att få råd.


text: Behandling för olika besvär Eftersom det är så olika vilka besvär man har när man har CP, är det också stor skillnad på vilka behandlingar man kan behöva. De vanligaste behandlingarna går ut på att stärka och öka rörelseförmågan. Har man besvär som till exempel epilepsi, nedsatt syn eller hörsel eller luftrörsbesvär får man förstås behandling för det också. De behandlingarna sker på samma sätt oavsett om man har CP eller inte. Behandling för leder och skelett Eftersom en del muskler är mer spända än vanligt när man har CP, finns det risk att lederna påverkas. Man kan till exempel få svårt att sätta ner hälen, och då kan foten få spetsfotställning. Om man inte kan gå på grund av sin CP är risken stor att höfterna glider ur led. Det kan ta flera år för sådana felställningar att utvecklas, och det gör ofta ont under tiden. För att undvika att det händer undersöks regelbundet hur kraftig spasticiteten är och vilken behandling som kan behövas. När man är barn får man gå på kontroller en eller två gånger om året hos sjukgymnast och arbetsterapeut som gör en undersökning enligt ett särskilt program som kallas CPUP. Tillsammans med specialistläkare kan teamet inom habiliteringen bedöma vilken behandling som kan behövas. En ortos är ett stödjande förband som till exempel kan hjälpa till att hålla foten i rätt läge. Ortoser Som behandling kan man bland annat få stödjande förband, så kallade ortoser, som håller till exempel foten i rätt läge. De består oftast av en skena av plast, som spänns fast med kardborreband. Det finns flera olika slags ortoser, och vilken sort som ska användas beror på vad som är målet med behandlingen. Ibland har man en ortos enbart på natten för att man inte ska spänna sig då, ibland behövs det för att man ska få en bättre ställning när man står eller ska gå. Ortoserna provas ut av en ortopedingenjör i samråd med sjukgymnast, ortoped och ansvarig läkare. Sjukgymnastik och arbetsterapi Sjukgymnastik och arbetsterapi går framför allt ut på att man ska kunna vara så rörlig och aktiv som möjligt utifrån sina egna förutsättningar, och att man ska kunna vara med på det man vill i livet. Behandlingen ska vara förebyggande och förhindra att man blir sämre. Man ska också få kunskap, lust och motivation att hålla kroppen i form under uppväxten och när man blivit vuxen. Sjukgymnastik innebär att man tränar på att klara av olika vardagliga sysslor, som till exempel att förflytta sig, klä på sig och äta. I sjukgymnastiken ingår också styrketräning. Små barn styrketränar förutom i de vardagliga aktiviteterna också genom lek. Tonåringar och vuxna styrketränar på till exempel gym. Arbetsterapeuter ökar tillgängligheten i vardagen genom att prova ut hjälpmedel som kan behövas och anpassa miljön i hemmet och förskolan eller skolan. Det kan till exempel handla om att ta bort trösklar eller göra badrummet lättare att använda. De arbetar också med särskilda träningsprogram för handens och fingrarnas funktion. Sjukgymnaster och arbetsterapeuter samarbetar med andra yrkeskategorier kring ortoser, hjälpmedel, spänningsminskande behandling och operationer. Hjälpmedel Det finns många olika slags hjälpmedel för att minska de funktionsnedsättningar man har. För förflyttning finns till exempel rullstolar, både elektriska och sådana som rullas för hand. Andra exempel på hjälpmedel man kan få är särskilda stolar, bestick att äta med, hjälpmedel för att sköta hygien, och datorer med olika funktioner. Behoven förändras med tiden, och man får hjälp av arbetsterapeuterna inom habiliteringen att prova ut vilka hjälpmedel som behövs för tillfället. Man får låna hjälpmedlen från särskilda hjälpmedelscentraler. Medicinsk behandling av muskelspänningen En del barn och vuxna kan vara hjälpta av att få en eller flera sprutor av ämnet botulinumtoxin. Det är samma ämne som används vid skönhetsbehandlingar för att släta ut rynkor. Botulinumtoxin blockerar överföringen av nervimpulser till en muskel och får den på så sätt att slappna av. Under de månader som ämnet verkar bör man träna mer intensivt, så att de muskler som är svagare och annars är svåra att träna kan bli starkare. Man kan ibland också få gipsa till exempel en fotled som blivit alltför spänd eller ett knä som blivit svårt att räta ut. Om musklerna i både armar och ben är spända, så att många muskler behöver behandlas, kan det vara bättre att få tabletter som minskar muskelspänningen. De mediciner som är vanligast innehåller ämnet baklofen. Ibland får man så kallade bensodiazepiner, till exempel Iktorivil eller Stesolid, enbart eller i kombination med baklofen. Många människor känner igen bensodiazepiner som mediciner som används för att dämpa oro och ångest, men läkemedlen har också en muskelavslappande effekt som används vid behandling av spasticitet. Om man har svåra muskelspänningar kan man få baklofen direkt in i ryggmärgskanalen genom en tunn slang. Medicinen kommer från en liten pump som tillsammans med slangen opereras in under huden, så att man kan leva som vanligt och till exempel bada utan problem. Operationen görs av en neurokirurg, som är specialiserad på operationer i hjärnan och nervsystemet. Pumpen programmeras så att den ger rätt dos medicin. Påfyllning av medicin i pumpen görs på sjukhuset några gånger varje år, den fylls på med en spruta. Vid besöken kontrolleras också om medicindosen behöver ändras och i så fall programmeras pumpen om. Biverkningar Alla de muskelavslappande läkemedel som man får i tablettform kan ge biverkningar, till exempel trötthet, minskad kraft i musklerna och sämre koncentrationsförmåga. Bensodiazepiner kan göra att man får mera slem i munnen och halsen. Läkaren kan behöva prova sig fram till rätt dos, så att man får bra effekt av läkemedlet men så lite biverkningar som möjligt. Effekten av baklofen avtar med tiden, så att dosen kan behöva ökas. Det är ovanligt, men om något blir fel med baklofenpumpen eller slangen kan man få feber och svår muskelspänning. Då ska man genast söka vård. Viktigt att få tillräckligt med näring Om man har svårt att gå upp i vikt, eller tvärtom ökar för mycket i vikt, kan man behöva träffa en dietist för att få stöd och råd om hur man ska få i sig rätt mängd näring. Hjärnan behöver näring för att utvecklas så bra som möjligt, och det är extra viktigt om man har en tidig hjärnskada. Om man har svårt att tugga eller svälja kan man behöva olika slags hjälp och behandling. Flera saker behöver anpassas, till exempel sittställningen när man äter, hur man blir matad och vilken konsistens maten har. Drycker behöver oftast förtjockas. Det får inte ta för lång tid och för mycket kraft att äta och dricka. Knapp på magen Ibland kan problemen från magen eller med att svälja vara så stora att vardagen blir fylld av ätproblem. Då kan man behöva få näringen direkt i magsäcken genom en liten slang som opereras in. Det brukar ofta kallas för att man har en "knapp på magen". Man kan behöva det även om man klarar av att äta en del med munnen utan att svälja fel. Kan man inte äta alls med munnen finns det hjälpmedel man kan ha i munnen för att känna smaker under matningen. Läkemedel för matsmältningen Man kan behöva läkemedel som hjälper mot sura uppstötningar, kräkningar, förstoppning eller för att tarmarna ska fungera bättre. Om man ofta kräks eller får uppstötningar kan man få andningsbesvär och behöva opereras. Undvika en ond cirkel Man blir mer spänd i musklerna om man är hungrig, inte får i sig tillräckligt med näring, blir förstoppad, har ont, har svårt att andas eller är orolig. Muskelspänningen gör i sin tur att man får mer ont, förbrukar mer energi och blir mer förstoppad. Att känna sig trygg, inte vara undernärd, förstoppad eller ha ont, är det allra viktigaste för att muskelspänningen ska minska så mycket som möjligt. Kommunikationsträning Kommunikation börjar med det tidiga samspelet mellan spädbarnet och föräldern. Eftersom en del barn med CP kan ha svårt med samspelet, som till exempel ögonkontakt, har familjen ofta nytta av att få vägledning av en psykolog, logoped eller specialpedagog. Senare kan man behöva fortsätta med kommunikationsträning i samråd med en logoped. Det kan handla om att träna talspråket, men också om kommunikation med handtecken, symboler eller bilder. Vilket sätt man använder beror på vilket behov man har. Man kan också använda olika sätt att kommunicera i olika åldrar. Specialpedagogik Specialpedagoger arbetar med att stimulera barnets utveckling genom lek hemma och i förskolan. Specialpedagogerna inom habiliteringen arbetar framför allt med de små barnen och förskolebarnen. Assistans i det dagliga livet Beroende på vilka behov man har kan man få ha personliga assistenter, behandlingsassistenter eller extra resurspersoner i skolan och förskolan. Vilken sorts assistans man kan behöva går man igenom tillsammans med sina behandlare inom habiliteringen. Det finns också möjlighet för familjer att få avlastning under helger. Kuratorn inom habiliteringen kan förmedla kontakter med kommunen och Försäkringskassan. Alternativa behandlingsmetoder Det finns olika metoder när det gäller träning vid CP. Move and walk är en behandlingsmetod som ursprungligen kommer från Ungern, och som betonar den fysiska rörelseträningen och att klara sig med så lite hjälpmedel som möjligt. Från början byggde metoden på att man inte fick använda några hjälpmedel alls. I Sverige har metoden anpassats och handlar mer om att man i perioder tränar intensivt. För en del kan den här träningsmetoden vara ett komplement till den behandling man får från habiliteringen. Metoden är godkänd av Socialstyrelsen. Andra alternativa behandlingsmetoder har också prövats, som till exempel extra syrgastillförsel. Det finns inga vetenskapliga bevis för att den metoden fungerar, inte heller för andra alternativa behandlingsmetoder.


text: Senast reviderad 2010-08-27 Vilken hjärtundersökning är bäst på att se kärlförträngningar? Fråga Vad är det för skillnad på kranskärlsröntgen och hjärtscintigrafi? Ser man förträngningar på båda eller är den senare bättre, då man vill se hela hjärtat? När görs dessa? Svar Vid en kranskärlsröntgen, som också kallas koronarangiografi, sprutas kontrastmedel in med hjälp av en tunn slang via en pulsåder i ljumsken. Med hjälp av röntgen kan man visa hur kontrastmedlet fyller upp hjärtats kranskärl. På så sätt kan man se om det finns förträngningar i kärlen som försämrar cirkulationen i hjärtmuskeln. Syftet med denna undersökning är att se hur kranskärlen ser ut. Hjärtscintigrafi är en annan typ av undersökning av cirkulationen i hjärtmuskeln. Vid denna undersökning sprutar man in ett svagt radioaktivt ämne i blodet, en isotop. Sedan går det att mäta hur mycket av ämnet som hamnar i hjärtmuskeln. Resultatet tas fram på speciella bilder som kallas scintigram. Med dessa bilder kan man inte urskilja kranskärlen, utan istället cirkulationen i hjärtmuskeln som helhet. Grovt kan man säga att hjärtscintigrafi brukar man göra om man är osäker på om det kan vara kärlkramp i hjärtat till följd av dålig cirkulation i hjärtmuskeln eller inte. Denna undersökning kommer vanligen i fråga om man fortfarande är osäker efter det man gjort ett arbetsprov med EKG-registrering, så kallat arbets-EKG. Kranskärlsröntgen brukar man göra om man har en mer eller mindre säkerställd kärlkramp och överväger ballongvidgning eller kranskärlsoperation. Göran Umefjord, Läkare, specialist i allmänmedicin


text: Vad är Resonium? Resonium är ett läkemedel som man använder när man har för mycket kalium i blodet, till exempel vid njursvikt. För mycket kalium i blodet kan leda till störningar i hjärtverksamheten. Resonium tillhör en grupp läkemedel som kallas för polystyrensulfonat-hartser. Det verksamma ämnet är natriumpolystyrensulfonat. Recept och högkostnadsskydd Resonium finns som pulver. Medicinen kan köpas receptfritt. Medicinen ingår i högkostnadsskyddet för läkemedel när den skrivs ut på recept. Högkostnadsskyddet innebär att den kostnad man har för läkemedel som man får på recept minskar stegvis under en tolvmånadersperiod tills man har betalat ett maxbelopp. Så här fungerar medicinen I det verksamma ämnet, natriumpolystyrensulfonat, ingår natrium. När medicinen passerar magen och tarmen frigörs natrium och istället binds kalium. Läkemedlet, tillsammans med bundet kalium, tas inte upp av kroppen utan försvinner ut med avföringen. Resonium har effekt tidigast efter cirka 4 timmar. Effekten kan kvarstå upp till två dagar. Hur tar man medicinen? Man rör ut pulvret i lite vatten, gröt, saft eller sylt. Man ska undvika att andas in pulvret. Den vanligaste svårigheten med att använda läkemedlet brukar vara att kunna svälja den ganska stora mängden pulver och att lyckas variera den mat och dryck som man blandar pulvret med så att det inte blir för ensidigt. Pulvret är fuktkänsligt och ska förvaras i originalförpackningen. Man kan också få läkemedlet som lavemang i ändtarmen. Då görs en särskild blandning av läkemedlet som man får när man vårdas på sjukhus. När man använder Resonium får man gå på regelbundna kontroller av mängden kalium i blodet eftersom det är viktigt att kaliumhalten inte sjunker för lågt och att balansen av andra salter i kroppen inte rubbas. Dosering Det är viktigt att följa doseringsanvisningarna. Då får man bästa möjliga resultat av behandlingen och samtidigt minskar risken för biverkningar. Om läkemedlet är utskrivet på recept är dosen anpassad efter den person som ska använda medicinen. Då ska man följa de anvisningar som finns på etiketten på läkemedelsförpackningen. Annars ska man följa de anvisningar om dosering som står på förpackningen eller informationsbladet som finns i förpackningen, den så kallade bipacksedeln. Den exakta doseringen anpassas efter hur mycket kalium man har i blodet. I förpackningen finns ett doseringsmått. Om man har måttligt ökad mängd kalium i blodet är en vanlig dos för vuxna ett struket doseringsmått, cirka 15 gram varje eller varannan dag. Vid akut kraftigt förhöjd mängd kalium i blodet används högre doser, till exempel 15 gram 3-4 gånger om dagen. Resonium ska då kombineras med annan behandling. Läkemedlet kan också skrivas ut till barn och då bestäms dosen av barnets kroppsvikt. Viktigt Man bör inte använda Resonium om man har vissa tarmsjukdomar som kan ge förstoppning. Om man får besvärande förstoppning ska man kontakta läkaren som avgör om man ska avbryta behandlingen. När man behandlas med Resonium bör man få råd av dietist om hur man kan reglera kaliuminnehållet i kosten. Om man tar andra läkemedel samtidigt Om man tar flera läkemedel samtidigt finns det risk för att de påverkar varandra. Det gör att man till exempel kan behöva ändra doseringen. Därför ska man alltid försäkra sig om att det går bra att ta andra mediciner, naturläkemedel eller växtbaserade läkemedel samtidigt. Man kan fråga sin läkare eller på ett apotek. Man ska inte ta medicinen tillsammans med läkemedel som innehåller levotyroxin eller liotyronin, till exempel Levaxin och Liothyronin. Effekten av Resonium kan påverkas av vissa läkemedel mot sur mage, så kallade antacida, och vissa medel mot förstoppning. Biverkningar En del personer som använder medicinen kan till exempel få förstoppning eller avföringsklumpar eller diarré. Vissa kan må illa, få kväljningar, kräkas eller tappa aptiten. Graviditet och amning Resonium tas inte upp från magen eller tarmen, men uppgifter saknas om användning under graviditet och amning. Man ska rådgöra med sin läkare om man behöver använda läkemedlet när man är gravid eller ammar. Andra läkemedel som innehåller samma verksamma ämne Även läkemedlet Resonium-Calcium, som innehåller det verksamma ämnet kalciumpolystyrensulfonat, binder kalium. Det kan vara bra att veta så att man inte av misstag använder flera läkemedel som innehåller liknande verksamma ämnen, eftersom man då kan få i sig för mycket.


text: Stefan Löfven måste göra som efter kriget I veckan har de brittiska socialdemokraterna, Labour, haft konferens i Manchester. Det var här industrialismen föddes och det var här TUC, den brittiska motsvarigheten till LO, bildades 1868. Ett självklart ställe för det brittiska arbetarepartiet att konferensa på, förstås. Manchester representerar det obändiga, lite tjafsiga som är både Nordengland och brittisk arbetarrörelse. Efter att tyskarna bombat staden under julhelgen 1940 beskrev den nazistiska propagandan det som att man bränt ner staden till grunden. Hitler kallade i vrede Manchesters underklass för ”rasligt underlägsna”. På konferensen blåste krigsvindar. Partiledaren Ed Miliband lovade att bygga upp Storbritannien som ”en nation”, ett land där alla känner lojalitet till och engagemang för det gemensamma, ett land där ingen lämnas utanför. Labours finansministerkandidat, Ed Balls, talade om att återvinna den anda och de värderingar som präglade partiet 1945. Då vann Labour en jordskredsseger mot Winston Churchills konservativa Tory-parti. Clement Attlee lovade britterna omfattande sociala reformer, full sysselsättning, offentligt finansierad sjukvård, skattefinansierade trygghetssystem och bostadsbyggande. Labour lovade helt enkelt britterna en bättre framtid. Nu är krisen i Europa inget världskrig, men nog är det mörkt även i dag. I en intervju med New Statesman säger John Cruddas, som leder arbetet med att formulera Labours framtida politik, att hans parti bara når framgång när de förmår presentera en egen berättelse om vad ett land kan vara. Det där kan också sägas om läget i Sverige. Bostadsbyggandet har minskat med 75 procentenheter sedan 2006 och lösningen tycks vara att satsa på andrahandsuthyrning. Skolministern tror att skolproblemen försvinner om barn får lära sig mindre. Svensk politik styrs av feghet och småttighet. Går framtiden att påverka? Lyssnar man på regeringens partiledare är svaret sällan ja. Och det är inte ofta det största oppositionspartiet lyckas utstråla glädje och framtidstro. I årets Välfärdstendens, en rapportserie från Folksam, visar det sig att nästan hälften av landets unga tror att den sociala tryggheten kommer att försämras. 40 procent tror att arbetslösheten är högre om tio år. Lika många befarar försämringar i vården. I tider av oro måste Socialdemokraterna formulera en optimistisk vision om ett gott samhälle där man gör sin plikt och kräver sin rätt. Stå för optimism, framåtanda och tro på egna idéer. Som Clement Attlee gjorde. Nej, Stefan Löfven ska inte prata som om andra världskriget just slutat. Men det räcker liksom inte att bara sjunga ”från mörkret stiga vi mot ljuset”.


text: Män blir arbetslösa – då tar de sina liv Han var 28 år, blev 28 år. Hemma väntade hustrun och de två små barnen på att han skulle komma hem. Men pappa Vincenzo Tumino, från Sicilien, hade hängt sig i ett trädgårdsskjul. Han ägde ett företag som sålde växthus men den ekonomiska krisen hade sänkt företaget – och honom. Vincenzos pappa hittade sonen och ringde karabinjärpolisen. Men efteråt är allt för sent. För sent att förstå att den unge företagarens oro för sin framtid lett till en djup depression, för sent att förstå att inte ens familjen räckte för att fylla känslan av tomhet när han inte längre var en viktig man på jobbet. Samma tomhet som fick Gustavo, 42 år, företagare inom marmorbranschen, från toskanska Lucca, att slänga sig framför ett tåg i början av april. Hustrun och den 13-åriga dottern kunde inte rå på hans känsla av att vara överflödig sedan han blivit arbetslös. I den tidiga vårmorgonen gick Gustavo till stationen och inväntade ett godståg söderifrån. Två män, pappor, söner – människorna bakom krisens i och för sig allvarliga nog, men ändå anonyma, siffror. Två av alla de som inte orkat med arbetslösheten. De flesta är män, en majoritet småföretagare. Enligt statistik publicerad i La Repubblica tog minst 1 000 personer i Italien sina liv i fjol på grund av att de blivit arbetslösa. Mörkertalet bedöms vara stort – och växande. Bara sedan 2011 har 12 000 italienska företag gått i konkurs. I förra veckan ordnades i Rom ett fackeltåg för att hedra de döda, men framför allt belysa problemet. Ett ovanligt stillsamt, tyst protesttåg. Små ljus i aprilskymningen för de som dött – och de som lider. För, som en av kvällens talare sa: ”Alla begår inte självmord, men det lidande arbetslösheten orsakar är enormt”. Mitt i allt säger de sorgkantade siffrorna också något om arbetets roll i våra liv. Depressionerna kommer inte bara av oro för det konkreta, för ekonomin. Lika mycket handlar det om känslan av att vara otillräcklig, utanför, meningslös. Och männen drabbas hårdare än kvinnorna, pressade av föreställningen om försörjningsbörda och att en riktig karl inte är lyckad om han inte har framgång på jobbet. Långa tomma dagar utan mål och riktning, telefonen är tyst, ingen vill ha dig, ser dig, söker dig. Känslan av att inte behövas – och då kan man ju lika gärna ge sig av. Vardagströst Fotbollen är och förblir en vän i vardagen för många italienare, även om allt fler väljer tv:n framför stadion. Milan vacklar, Juventus ser ut att ta hem titeln. Att diskutera tabellen över en espresso är alltid skön tankeflykt för en stund. Gubbchocken ”Det finns slampor och så finns det mer seriösa tjejer”. Citat från rättegången kring Silvio Berlusconi och hans kvinnoaffärer. Den fortsätter mer i skymundan än i fjol men den som tar sig tid att följa den häpnar över det som kommer fram.


text: En man i 20-årsåldern sitter anhållen som misstänkt för grovt vapenbrott. Efter en spaningsinsats valde polisen att slå till mot mannen vid 14-tiden i tisdags. I närheten av den plats i innerstaden där mannen greps hittade polisen ett vapen. Vapnet kan enligt polisen ha stulits i samband med ett inbrott i Linköping i våras. - Vi håller på att analysera vad det rör sig om för typ av vapen. Vi misstänker att det handlar om ett skarpt vapen, säger kriminalinspektör Henry Jansén vid Linköpingspolisen.


text: När finansrådgivarens lön baseras på provision blir rådgivningen alltför ofta ren och aggressiv marknadsföring, enligt konsumentminister Birgitta Ohlsson (FP). Regeringen har därför tillsatt en utredning som ska föreslå åtgärder som stärker konsumentskyddet vid finansrådgivning. "En försäljare är en försäljare när han säljer produkter kopplade till ett visst företag. Då är han inte en objektiv rådgivare. Vi måste får ordning på begreppen", säger Ohlsson. Det är många som vittnar om problemen. Allmänna reklamationsnämnden, Finansinspektionen och Pensionsmyndigheten får många samtal och tjänsterna är svåra att värdera. "Svenskarna är ju ett fondsparande folk och det är positivt. Men då måste man också göra det enkelt för folk att planera och spara. Informationen om olika produkter ska vara enkel, jämförbar och begriplig", säger Ohlsson. Advokat Hanna Vikström på byrån Avenir Advokater har erfarenhet av ifrågasatt finansiell rådgivning och tycker att tydligare riktlinjer vore bra. Hon hanterar en del av den segdragna processen mot Acta Kapitalförvaltning som stämts av en stor grupp sparare i samband Lehmankraschen 2008. "Rådgivning i sin ursprungsform ska vara oberoende och rådgivaren ska inte ha ett egenintresse. När det gäller finansiell rådgivning är det ju dubbelt, de ska också sälja produkterna", konstaterar hon. "Gränsdragningen för vad som är vårdslös rådgivning är svår och det är svårt att lägga fast kriterier."


text: Här är företaget som jublar över regnsommaren Spöregn, spikregn, regn som blåser från sidan. De senaste dagarna har dalfolket fått bekanta sig med alla typer av regn. Men på Paraplyfabriken gör man tummen upp när mörka moln hopar sig. – Vädret just nu är trevligt. Ja, alldeles fantastiskt, säger Ruben Einarsson och syftar på det mjuka duggregn som dragit in över Malung. Det är lätt att förstå Ruben Einarssons entusiasm. Han är nämligen ägare till Sveriges enda paraplyfabrik. Dalarnas Paraplyfabrik startades 1928 av Rubens farfar, Mångs Einar Jonsson. Paraplyproduktionen började 1928 hemma i köket i Malung. Sedan dess har den expanderat undan för undan. – Som mest var vi 49 anställda, det var 1965. Produktionen låg då på 1000 paraplyer om dagen, berättar Ruben Einarsson. I och med alltmer import från Taiwan och Korea dök lönsamheten i slutet av 70-talet. Många svenska produktioner fick slå igen, men Paraplyfabriken överlevde. Det var för att de började importera paraplyer tidigt, menar Einarsson. Och för att de är ett familjeföretag. Familjeföretagen har en styrka i och med att om det skulle knipa ekonomiskt kan man alltid dela upp kostnaden på flera personer. Ändå vill han inte att sonen ska ta över. Det är för hårt. – Om man är egenföretagare får man jobba dygnet runt. Jag har haft en veckas ledighet på 25 år. Det är alldeles för stressigt att ta semester, säger han. På 70-talet fanns det ungefär tolv paraplyfabriker i Sverige. I dag gissar Ruben att det finns lika många i hela Europa. Men när det regnar går glassförsäljningen ofelbart ner och paraplyförsäljningen upp. I dag har fabriken sju anställda och omsättningen utgörs till 50 procent av egentillverkade produkter. Det kan vara alltifrån specialprodukter i form av tidsenliga 1800-talsparaplyer till teatrar, fotoparaplyer och parasoller med reklamtryck. Just nu håller de på att marknadsföra arbetsparasoll som snabbt och enkelt ska göra att folk ska kunna arbeta utomhus i snö, regn och sol. – I dag är vi mer distributörer än egentillverkande, men arbetsparasollen kan vi marknadsföra oss med. Inne i fabrikslokalen ligger tusentals paraplyer, käppskaft och färgprover. Vid fönstren står stora bord med mallar och symaskiner. Här ska det klippas, sys, tränsas, nabbas, nästas och sedan är det pådragning. De senaste trettio åren har kvaliteten på paraplyer sjunkit, säger Ruben Einarsson. Nu förtiden vill folk ha viktlösa och billiga paraplyer, men ett paraply ska ha lite tyngd. Ett bra paraply är ett långt paraply. Det är starkast. – Och så ska det användas som en accessoar. Det är så mycket mer än bara skydd mot regnet. I Italien har man ofta sju paraplyer, ett för varje tillfälle. I Sverige tänker man inte så. Här har folk ibland svart paraply till den lila balklänningen och ett oranget till begravningen. Att äga en paraplyfabrik handlar också om att vara konstnär och produktutvecklare. – Köp och sälj kan alla, men jag får ställa frågan - hur kan jag lösa folks problem? Ofta hör uppfinnare av sig till mig med en idé. Det kan vara idéer om hattar, dubbelparaplyer eller någon finess där olika delar av det vi håller på med kommer in. Den märkligaste beställningen Ruben fått är till en teaterföreställning där två dvärgar skulle stå med varsitt ljus på huvudet med paraply över. Det blev djupt kupade paraplyer med höga skaft. – Eller fotografen som skulle sitta mellan skidspåren på Vasaloppet. Det blev ett 50 centimeter brett paraply. Väderleksrapporten bryr han sig inte om, kunderna berättar vilket väder det blir. Hemma har han inga paraplyer. – Om det blir regn kan jag ju låna ett på jobbet, säger han.


text: "Det pågår en häxjakt på mig" Kyrkorådet ledamot Brita Maria Nordström är oroad över kyrkrådets hantering kring den psykosociala arbetsmiljön den 24 oktober då ett dokument från den 8 februari 2011 återanvändes utan sekretess. I dokumentet pekas Brita Maria Nordström som orsak till den dåliga arbetsmiljön. – Jag är en engagerad person som i egenskap av ledamot i kyrkorådet vill hålla mig informerad i alla frågor. I mitt uppdrag vill jag medverka till att allt ska vara rätt och välskött i församlingen, säger Brita Maria Nordström Enligt Brita Maria Nordström var hennes och dåvarande kyrkoherden Jan Segerstedts åsikt att ärendet var helt utagerat våren 2011. Brita Maria Nordström befarar att hon blivit en obekväm person sedan hon och Stefan Kärn skrev ett öppet brev till kyrkorådet. I det öppna brevet beskrev Brita Maria Nordström bland annat kravet av ett hyrköp av en flygel på cirka 100 000 kronor måste få ett korrekt beslut i kyrkorådet. – Det beslutet togs först den 3 oktober med fem reservationer! Men Brita Maria Nordström är främst starkt kritisk till att sekretessen på personaldokumentet tagits bort av nuvarande kyrkoherden. Enligt Brita Maria Nordström har återanvändningen av den nästan tvååriga personalskrivelsen skett utan att personalen tillfrågats. Dessutom är Brita Maria förvånad att hon inte fick tillfälle att bemöta ärendet före det fördes till rådet. – Jag skulle uppmanas att avsäga mig mitt uppdrag i kyrkogruppen för Mora kyrka. Jag ville inte delta i detta ärende, då det handlagts på det sätt som det gjorts. Inte ens på 1600-talet, vid dåtidens häxjakt, kunde man ställas till rätta utan försvar. Enligt Brita Maria var det flera ledamöter som yrkade att ärendet skulle utgå vid det aktuella mötet då ett offentliggörande av det bifogade dokumentet inte var positivt för någon. – Uppmaningen att gå ur kyrkogruppen togs bort. Men det återanvända dokumentet skulle vara kvar. Brita Maria Nordström är bekymrad över att kyrkans ledning inte ser den skada som dokumentets återanvändning gör på församlingen.


text: Star Wars, Indiana Jones, Batman och Harry Potter har fått minst ett eget legospel var, och nu är det dags för det skämtsamma och lättsinniga Pirates of the Caribbean att bli legofierat. Många röster där ute säger att Traveller's Tale måste börja komma på något nytt istället för att upprepa samma, gamla formel, men så länge pengarna rullar in blir det inga förändringar. Den saken är väldigt tydlig i LEGO Pirates of the Caribbean. Om du har spelat något av de tidigare spelen vet du hur det är uppbyggt, men rent kortfattat styr du två karaktärer från filmerna genom en uppsjö av banor som består av enklare pussel och en bosstrid. Tonen är mer åt det humoristiska hållet med sin slapstick och alternativa tolkningar av vad som skedde på den vita duken, och är en perfekt mix som passar både barn och vuxna tack vare den uteblivna mörka tonen och mängder med referenser för den kunnige. I denna upplaga är det Svarta pärlans förbannelse, Död mans kista, Vid världens ände och kommande I främmande farvatten som finns med, och för att komma åt dem springer du i en helt annan värld som agerar brygga mellan dem. I tidigare legospel har detta blivit mer och mer rörigt, ja stundtals riktigt svårt att veta exakt var jag ska gå. Men det har utvecklarna tänkt på den här gången, och har därför gjort upplevelsen betydligt smidigare med tydligare ledtrådar i både hjälpredor och miljöerna. - Piraterna kapar ny legomark - "Vi får ofta höra om en så kallad lego-trötthet" - Blir det många piratkopior, månntro? - Den första kvarten från nya LEGO-spelet - Men det är faktiskt inte den enda nyheten. LEGO Pirates of the Caribbean är faktiskt det första spelet i serien som är på svenska. Det är otroligt att det har dröjt så pass länge med tanke på att Disney brukar vara noggranna på den här fronten. Förhoppningsvis kommer framtida distributörer att fortsätta på denna bana. Förenkling är i alla fall ledordet i de förbättringar som finns, något som går att se i bland annat karaktärsvalet. Tidigare var det en ganska bökig sak att ändra karaktär, men numera går det att byta genom ett enkelt knapptryck som visar upp en cirkel med genvägar till alla typer som behövs för att klara samtliga pussel. En annan irriterande sak i tidigare spel var när jag enkelt ramlade ned från smala gångar, fast nu är det tack och lov betydligt svårare att misslyckas. Grafiken har naturligtvis snyggats till, även om det till ytan inte ser ut att vara någon större skillnad gentemot senaste spelet, LEGO Star Wars III: The Clone Wars. Däremot är det mer inzoomat än vanligt, och då syns verkligen alla fina detaljer. Legobitarna ser faktiskt riktigt trevliga ut i högupplöst format. Ifall du sitter på en handhållen maskin kanske det inte är lika snyggt, men annars får du ungefär samma upplevelse bortsett från två saker. Quick Time Events, moment där du ska trycka på samma knapp som skärmen visar upp innan tiden går ut, har lagts till för att ge en bättre kontroll över mer spektakulära rörelser. Och om du äger en Nintendo 3DS får du bortsett från 3D-grafiken även StreetPass-funktionalitet genom automatiska svärddueller. LEGO Pirates of the Caribbean är med andra ord väldigt likt de andra titlarna, men det har gjorts väldigt många förenklingar som bidrar till en högre spelbarhet. Vi får se om det räcker när spelets släpps den 13 maj till Nintendo 3DS, Nintendo DS, PC, PlayStation 3, PlayStation Portable, Wii och Xbox 360.


text: Tarmcancer - midgut carcinoid Midgut carcinoid är en långsamt växande tumör som sitter i tunntarmen, men ger inte alltid symtom i början. Senare kan de sprida sig till lymfkörtlarna och levern. Mellan 50 och 70 personer i Sverige insjuknar varje år i sjukdomen. Tumören producerar hormonet serotonin som i sin tur bryts ned och orsakar diarréer och astmaliknande besvär. SVT-profilen Ann-Britt Ryd Pettersson, 58, har opererats för cancer i tunntarmen och går fortfarande på morfin för att bemästra smärtorna. Ända sedan förra sommaren har hon varit trött, men först i januari upptäcktes den maligna (elakartade) tumören. - Det första som jag tänkte var, att vilken tur att sönerna har hunnit bli vuxna, säger Ann-Britt Ryd Pettersson till Expressen. Om hon orkar ska hon göra comeback i "Go'morronsoffan" i juli. Ann-Britt Ryd Pettersson tillhör veteranerna på SVT. Hon har varit nyhetsankare i "Sportspegeln", utrikeskorrespondent, programledare på Aktuellt, redaktör på Rapport och programledare för "Go'morron Sverige" under sina drygt 30 år på företaget. Hon är fortfarande sjukskriven efter operationen i april och ska nästa vecka prova att trappa ned på morfinet. - Jag vill bli av med morfinet för att kunna köra bil igen, säger hon. Ann-Britt Ryd Pettersson berättar hur tröttheten överföll henne förra sommaren: - Jag gjorde extrasändningar för "Go'morron Sverige" i samband med Utöya-och Osloattentatet och intervjuade hockeystjärnan Nicklas Lidström - efter det var jag helt slut. Det var i augusti. "Ni får ta någon annan på mitt jobb, jag orkar inte", sa jag och låg hemma på soffan. Läkarna säger att jag förmodligen redan då hade lunginflammation. När jag fick ändan ur vagnen och gick till vårdcentralen visade det sig att jag hade jättehög sänka och dåliga blodvärden. Jag hamnade på Södertälje sjukhus. Undersökte tjocktarmen - Jag hade besvär med maten och magen, så läkaren på vårdcentralen i Nykvarn ordnade en remiss för koloskopi för att undersöka tjocktarmen. Den undersökningen gjordes först i december, sedan gjordes den om i januari eftersom de tyckte att de såg något som inte verkade bra. Undersökningen gjordes på S:t Görans sjukhus i Stockholm - det var då man hittade tumören. "Det här måste bort - det här ser inte bra ut", sa doktorn som undersökte mig. Cancern kan sprida sig Den tumörtyp som Ann-Britt Ryd Pettersson fått var midgut carcinoid, vilket betyder att det är en tumör som sitter i tunntarmen och utsöndrar hormoner och att cancern kan sprida sig. - Jag hamnade på endokrinologiska avdelningen på Karolinska universitetssjukhuset där de undersökte hela kroppen med datortomografi för att se om cancern hade spridit sig, säger hon. I april opererades Ann-Britt på Karolinska. 1,2 decimeter av tunntarmen togs bort samtidigt som tumören och angripna lymfkörtlar i magen avlägsnades. - Läkarna som gjorde operationen var mycket nöjda. De fick bort allt. Jag hade väldig tur att de hittade tumören så tidigt. Läkarna sa att vanligtvis har det gått mycket längre tid innan liknande tumörer upptäcks, säger hon. Hur reagerade du på cancerbeskedet? Blev du rädd? - Jag fick ju veta det redan i januari och cancer är ett mycket laddat ord, det märkte jag på arbetskamrater och vänner. Jag minns att jag tänkte att det är tur att grabbarna Jacob, 18, Johan, 22, och bonussonen Viktor, 31, har hunnit bli vuxna. Men nu vet nästan alla att det är väldigt bra prognoser för de flesta cancerformer jämfört med för 15-20 år sedan. Många vill stötta - Det är väldigt många arbetskamrater, familjen och vänner som har stöttat mig. Jag har fått telefonsamtal, sms och kompisar på jobbet hälsade till och med på mig på Karolinska efter operationen, säger hon. För ett par veckor sedan fick hon permis av doktorn för att åka till USA och vara med om sonen Johans examen. Johan är duktig hockeyspelare och hoppas få ett AHL-kontrakt. Får morfin mot smärtorna - Jag har fortfarande ont - inte så konstigt eftersom doktorn har rumsterat om i min mage... Jag går på morfin mot smärtorna. För några veckor sedan försökte jag trappa ned på morfinet, men det gick inte. Snart ska jag göra ett nytt försök - jag vill ju så gärna kunna köra bil, men det handlar också om den vanliga vardagen - att komma i gång med allt utan smärtlindring, orka mer, promenera längre sträckor, få lyfta Viktors och hans fru Sofies son Gustaf - jag är alltså bonusfarmor - gympa och kunna träna och gå på Springsteenkonserten i juli, säger Ann-Britt Ryd Pettersson som om några veckor ska träffa doktorn på Karolinska - och få beskedet om när hon kan börja arbeta igen.


text: Publicerad 08 Mar 2011 kl 09:59 2009 gjorde nästan var tionde svensk avdrag för ROT och RUT enligt färsk statistik från Skatteverket. Nu är det nytt år och nya fräscha pengar finns att dra av för dig som planerar att bygga eller anlita hushållsnära tjänster. Husarbete är samlingsnamnet för hushålls- och ROT-arbeten och skattereduktion ges för halva arbetskostnaden. Grundregeln för husarbeten är att du äger och bor i bostaden där arbetet utförs eller att du har den som fritidshus. Husarbete kan vara reparation och underhåll, ombyggnad, tillbyggnad, städning, fönsterputsning, barnpassning med mera. På Skatteverkets webbplats kan du läsa mer om vilka tjänster som omfattas av husarbete. Skattereduktion ges för halva arbetskostnaden upp till högst 50.000 kr per person och år och dras av direkt på den fakturan du får från firman du köper tjänsten av. Passa på och utnyttja avdraget! På Finansportalen.se finner du en kostnadsfri offert-service som hjälper dig som är i färd med att anlita en hantverkare, jurist, städhjälp eller liknande att få offerter från flera olika företag utan att själv behöva tillbringa tid med att ringa runt. Helt gratis! Så här går det till: 1. Välj vilken typ av jobb du vill ha utfört. 2. Beskriv det du vill ha hjälp med. 3. Inom kort skickas offerter till dig.